Питър Мей

Черната къща

(книга 1 от "Трилогия за остров Луис")

На Стивън,

с когото избродих онези щастливи пътища.

В таз земя изгубих всичко, що бях.

Сега го виждам ясно кат на длан:

щастливи пътища, по които бродих

и на които не мога вече да се върна.

А. Е. Хаусман, „Хълмове, запомнени с тъга“

Tri rudan a thig gun iarraidh: an t-eagal, an t-eudach’s an gaol.

(Три неща идват без покана: страхът, любовта и ревността.)

Келтска пословица

Пролог

Те са просто хлапета. Шестнайсетгодишни. Набрали смелост от алкохола и пришпорвани от наближаващия Сабат[1], те се прегръщат в тъмното в търсене на любов, за да намерят единствено смърт.

За разлика от обикновено ветрецът е съвсем слаб. И топъл като дихание върху кожата, като съблазнителна милувка. Леката омара в августовското небе скрива звездите, но луната е почти пълна и хвърля бледа безкръвна светлина върху твърдия гладък пясък, останал след отлива. Морето се плиска нежно на брега, фосфоресциращата му пяна пръска сребристи мехурчета върху златото. Младата двойка бърза надолу по асфалтирания път откъм селото, кръвта блъска в слепоочията им подобно на пулса на вълните. Вляво от тях надигащата се и спадаща вода в малкото пристанище разчупва лунната пътека и те чуват скрибуцането на въжетата и тихото потропване на дърво в дърво, докато вързаните лодки се побутват дружески в тъмнината, боричкайки се за място.

Уилям държи ръката ѝ в своята и усеща леката ѝ съпротива. Той е доловил сладостта на алкохола в припряната ѝ целувка и знае, че тази вечер тя най-сетне ще склони. Но времето е толкова малко. Неделният празник е близо, прекалено близо. Само след половин час, както му е казал погледът, хвърлен крадешком към ръчния му часовник, преди да свърнат от осветената улица.

Диханието на Кейт става учестено. Тя се бои не от секса, а от баща си. Знае, че с наближаването на полунощ той седи край огъня и наблюдава тлеещия торф — с дълго упражнявана прецизност нагласен така, че да угасне точно преди настъпването на деня за почивка. Почти може да усети как неговото нетърпение бавно се разгаря в гняв, докато тиктакащият часовник отброява последните минути, а тя все още не се е прибрала. Как е възможно нещата на този богобоязлив остров да са се променили толкова малко?

В съзнанието ѝ се тълпят мисли, надпреварват се със загнезденото там желание и с алкохола, притъпил крехката ѝ съпротива. Едва няколко часа по-рано, в клуба, ѝ се е струвало, че съботната вечер ще продължи до безкрайност. Но когато времето е кратко, то лети неусетно. И ето че сега почти е изтекло.

Паника и страст се надигат едновременно в гърдите ѝ, докато двамата се промъкват покрай тъмния силует на стара, килната върху крайбрежния чакъл рибарска лодка. Достигат бетонния навес, през чиито прозорци без стъкла се вижда плажът отвъд. Морето светлее, сякаш огряно отвътре. Уилям пуска ръката ѝ и леко открехва дървената врата — само колкото да успеят да минат. После я побутва пред себе си. Вътре е тъмно. Носи се остър мирис на дизел, солена вода и гниещи водорасли — тъжният парфюм на припрян пубертетски секс. Над тях се извисява силуетът на лодка, качена на ремарке, две малки правоъгълни прозорчета надничат като шпионки по посока на брега.

Той я притиска към стената и тя веднага усеща устата му върху своята — езикът му си проправя път между устните ѝ, ръцете му стискат мекотата на гърдите ѝ.

— Не толкова грубо. — Дъхът излиза на пресекулки от гърлото ѝ.

— Нямаме време. — В гласа му се долавя напрежение. Мъжко напрежение, пропито едновременно с желание и безпокойство.

И тя започва да се колебае. Наистина ли иска първият ѝ път да бъде такъв? Няколко жалки мига, откраднати в мрака на мръсен навес за лодки?

— Не — отблъсва го от себе си и се обръща към прозореца да поеме глътка въздух.

Ако побързат, може и да успеят да се приберат преди дванайсет.

После вижда тъмната форма да се откроява сред сенките и почти в същия момент я усеща — мека, студена и тежка — и надава неволен писък.

— За бога, Кейт! — Уилям прави крачка към нея. Към желанието и безпокойството сега се добавя яд, но докато се усети, подът се изплъзва изпод краката му, сякаш е стъпил върху гладък лед. Пада тежко на лакът и болката се стрелва по цялата му ръка. — Мамка му!

Озовал се е в локва от нафта и чувства как тя пропива дъното на панталона му. Без да мисли, изравя запалка от джоба си. Проклетото място е толкова тъмно, че човек може да си извади очите. Едва след като щраква колелцето с палец, се сеща, че е в непосредствена опасност да се превърне в жива факла. Стисва зъби, но не следва никакъв взрив, наоколо не лумват изгарящи пламъци. Вижда се само един образ, толкова шокиращ, че отначало е невъзможно да се възприеме.

Мъжът виси от гредите на тавана, а шията му е изкривена под странен ъгъл от примката на вехтото оранжево найлоново въже. Той е едър и чисто гол. Синкавобяла плът виси на гънки от гърдите и бедрата му, сякаш е надянал няколко номера по-голям костюм. От широката, подобна на зейнала усмивка рана, разцепила корема, между краката му са се проточили кълба от нещо гладко и лъщящо. Огънчето на запалката кара сянката на мъртвеца да играе по олющените, нашарени с графити стени, сякаш безброй призраци приветстват новия си събрат. Уилям поглежда бледото, смръзнало в безмълвен ужас лице на Кейт, сетне свежда очи надолу. За момент му минава абсурдната мисъл, че локвата в краката му е нафта за селскостопански цели — оцветена в червено в знак, че не подлежи на акциз. После осъзнава, че всъщност е кръв, гъста и лепкава, която вече образува кафеникава коричка по ръцете му.

Първа глава

I

Беше късно и тегнеше задух, какъвто настъпва само по времето на фестивала[2]. Фин откри, че му е трудно да се съсредоточи. Мракът на малкия му кабинет го притискаше в креслото като две големи черни меки ръце. Кръгът от настолната лампа върху бюрото го привличаше като насекомо, дразнеше очите му почти до заслепяване, пречеше му да държи на фокус текста на записките си. Компютърът жужеше монотонно в тишината, а екранът потрепваше в периферното му зрение. Трябваше да е в леглото вече от часове, но държеше на всяка цена да довърши курсовата си работа. Задочното следване бе единствената му възможност за бягство, а той проявяваше глупава липса на усърдие.

Дочу нечие движение зад себе си и рязко се извърна към вратата в очакване да види Мона, но ядната забележка така и замръзна на устните му, отстъпвайки място на нямо удивление. Пред него стоеше мъж, толкова огромен, че трябваше да държи главата си наведена настрани, за да не закача тавана. Вярно, стаите не бяха високи, но ръстът на непознатия навярно бе поне два метра и половина. Крачолите на тъмния панталон се събираха на гънки в долния край на безконечните му крака над черни лъснати обувки. Носеше запасана в колана карирана памучна риза, а върху нея — спортно яке с разкопчан цип и свалена качулка, но с вдигната яка. От твърде късите ръкави покрай бедрата му висяха едри като лопати длани. Изглеждаше към шейсетгодишен, със скръбно, прорязано от бръчки лице и тъмни безизразни очи. Сребристосивата му коса бе дълга и сплъстена, покриваща ушите. Не казваше нищо, само стоеше и гледаше Фин, а лампата на бюрото изрязваше дълбоки сенки върху каменните му черти. Какво, за бога, правеше тук? Фин усети как космите на тила му настръхват, а ужасът го обгръща като ръкавица, впримчва го здраво в студената си хватка.

И тогава някъде отдалеч чу собствения си глас, хленчещ детински в тъмнината:

— Стра-анен чове-ек… — Мъжът продължаваше да го гледа. — Там има някакъв стра-анен чове-ек…

— Какво ти е, Фин? — Беше Мона, разтърсваща го притеснено за рамото.

Дори след като отвори очи и зърна лицето ѝ, уплашено и подпухнало от съня, пак се чу да провлачва:

— Стра-анен чове-ек…

— За бога, какво ти става?

Той се извърна от нея и легна по гръб, поемайки дълбоко въздух. Сърцето му препускаше бясно.

— Просто сън. Имах лош сън.

Но споменът за мъжа от кабинета беше още жив като кошмар от детството. Електронният часовник върху нощното шкафче показваше четири и седем минути сутринта. Опита да преглътне, но устата му бе пресъхнала и разбра, че тази нощ повече няма да заспи.

— Изкара ми акъла, Фин.

— Съжалявам.

Той отметна завивките и спусна крака на пода. Затвори очи и потърка клепачи, но мъжът продължаваше да бъде там като жигосан в ретините му.

— Къде отиваш?

— До тоалетната.

Стъпвайки меко по килима, той отвори вратата и излезе в антрето. То бе обляно в лунна светлина, разделяна на геометрични фигури от прозорците, имитация на георгиански стил. Щом стигна вратата на кабинета си, натисна дръжката и я отвори. Вътре бе тъмно като в рог и по гърба му отново полазиха тръпки при мисълта за високия мъж, нахлул в съня му. Удивително колко могъщо бе присъствието, колко силно и ясно се бе запечатал образът в съзнанието му. Продължи към тоалетната и спря пред нея, както бе правил всяка нощ през последните четири седмици, с очи, приковани към стаята в дъното на коридора. Тя бе отворена и също осветена от луната. Завесите трябваше да са спуснати, но не бяха. Вътре имаше само ужасяваща празнота. С натежало сърце и избила по челото студена пот влезе в банята.

Плискането на урината в тоалетната изпълни помещението с успокояващо усещане, че всичко е наред. Тишината бе онази, с която винаги идваше депресията. Но тази нощ обичайната празнота бе изпълнена. Образът на посетителя от съня му изместваше всички други мисли, както кукувичето избутва другите яйца от гнездото. Фин се зачуди дали не го познава отнякъде, дали не е виждал и преди издълженото лице и сплъстената коса. И изведнъж си спомни описанието, което Мона бе дала на полицията за мъжа в колата. Според нея той бе към шейсетгодишен, със спортно яке и дълга посивяла мазна коса.

II

Докато пътуваше в автобуса, гледаше как сивите каменни сгради се плъзгат покрай прозореца като потрепващи образи от стар черно-бял филм. Можеше да вземе и колата, но Единбург не бе град, където човек би искал да шофира. Докато стигне Принсес Стрийт, облаците вече се бяха разкъсали и зелените градини, ширнали се в подножието на замъка, грейнаха в слънчева светлина. Тълпа карнавални зяпачи се бе събрала около няколко улични изпълнители, които гълтаха огън и жонглираха с бухалки. На стъпалата на картинната галерия свиреше джазов оркестър. Фин слезе на спирка „Уейвърли“ и прекоси моста към стария град, на юг покрай университета, а после свърна на изток, в сянката на Солсбъри Крагс. Утринните лъчи падаха косо откъм скалите и се плъзгаха по стръмния зелен склон, в подножието на който се намираше сградата на полицейския участък.

В коридора на горния етаж познати лица отправиха към него съчувствени погледи. Някой постави ръка върху рамото му с думите:

— Съжалявам за загубата ти, Фин.

Той само кимна.

Старши инспектор Блак едва вдигна лице от книжата си и му махна с ръка към стола на отсрещната страна на бюрото. Лицето му беше бледо, с изпити черти, а пръстите, ровещи из документите — пожълтели от никотин. Когато най-сетне се обърна към Фин, изражението му напомняше това на хищна птица.

— Е, как върви задочното обучение?

— Добре — сви рамене Фин.

— Така и не съм те питал, но защо напусна университета навремето? Следвал си в Глазгоу, нали?

— Бях млад, сър. И глупав.

— А защо постъпи в полицията?

— Така се правеше тогава, като дойдеш от островите без работа и квалификация.

— Имал си връзки, предполагам?

— Познавах един-двама души.

Блак го изгледа замислено.

— Ти си добро ченге, Фин. Но не това е, което искаш, нали?

— Това е, което съм.

— Не, това е, което беше. Допреди месец. Каквото и да говорим, случилото се е трагедия. Но животът продължава и ние заедно с него. Всички разбираме, че се нуждаеш от време за траур. Бог е свидетел, че виждаме достатъчно смърт, за да сме наясно с това.

Фин смръщи вежди.

— Нямате понятие какво е да изгубиш дете.

— Не, нямам. — В тона на Блак липсваше каквото и да било съчувствие. — Но съм губил близки и знам, че просто трябва да го преодолееш. — Той сключи длани пред себе си като в молитва и наду устни. — Да се оставиш на скръбта, е вредно, Фин. Болезнено. Затова трябва да вземеш решение. Какво ще правиш с остатъка от живота си. А дотогава, освен ако нямаш основателна медицинска причина, те искам обратно на работа.

Натискът върху него да се върне в службата нарастваше не от вчера. Разговори с Мона, обаждания от колегите, съвети от приятели. А той му се противеше, защото не беше в състояние да си представи как ще успее да се върне към живота отпреди инцидента.

— Кога?

— Още сега. Днес.

Фин поклати невярващо глава.

— Трябва ми малко време.

— Имаше достатъчно време. Или се връщай, или напускай. — И без да дочака отговор, Блак се пресегна, взе една кафява папка от купчината върху бюрото си и я плъзна към него. — Не си забравил убийството на Пийт Уок от май, нали?

— Не.

Фин не отвори папката. Нямаше нужда. Твърде добре помнеше голото тяло, увиснало от едно дърво между мократа от дъжда фасада на Петдесятната църква и банката. Един плакат на стената гласеше: „Исус спасява“. Тогава той му се бе сторил като някаква банкова реклама, чийто текст би трябвало да бъде: „Исус спестява при нас“.

— Е, имаме още едно — рече Блак. — Същият почерк.

— Къде?

— Горе, на север. Появи се в компютърната система ХОЛМС. Всъщност именно на нея ѝ дойде блестящата идея да те прикрепи към разследването. — Той примигна с дългите си ресници и фиксира Фин със скептичен взор. — Още говориш езика, нали?

— Келтски? — възкликна удивено Фин. — Не съм го говорил, откакто напуснах остров Луис.

— Тогава най-добре да си го опресниш. Убитият е от родното ти село.

— Кробост? — Фин беше потресен.

— Година-две по-възрастен от теб. Казва се… — Блак погледна листа пред себе си. — Макричи. Ангъс Макричи. Познаваш ли го?

Фин кимна.

III

Слънчевите лъчи, нахлуващи през прозореца на всекидневната, сякаш ги укоряваха за тяхната скръб. В неподвижния въздух плаваха прашинки, уловени от ярката светлина. Отвън се носеше гълчавата на деца, ритащи топка. Допреди няколко кратки седмици Роби също можеше да бъде сред тях. Тиктакането на часовника върху полицата на камината само подчертаваше надвисналата помежду им тишина. Очите на Мона бяха зачервени, но сълзите в тях бяха пресъхнали, заменени от гняв.

— Не искам да заминаваш. — Това се бе превърнало в рефрен на техния спор.

— Нали сама ме убеждаваше да се върна на работа.

— Да, но искам вечер да се прибираш вкъщи. А не да ме зарежеш тук сама. — Тя си пое дъх на пресекулки. — Да стоя със своите спомени и със… със…

Може би така и нямаше да намери думи, за да довърши изречението, но Фин го стори вместо нея.

— Със своята вина? — Никога досега не ѝ бе казвал, че я смята аз виновна, но всъщност бе така, макар и да се мъчеше да прогони тази мисъл. Тя му хвърли поглед, изпълнен с такава болка, че незабавно съжали за репликата си. — Както и да е, ще отсъствам само няколко дни. — Той прокара пръсти през гъстите къдри на русата си коса. — Смяташ ли, че изгарям от желание да отида? Вече осемнайсет години минаха, откакто съм скъсал с това място.

— Но ето че сега скачаш при първата възможност. Да се махнеш, да избягаш от мен.

— Стига, не ставай смешна.

Но знаеше, че е права. Знаеше още, че иска да избяга не само от нея, а от всичко. Да се върне там, където навремето животът бе изглеждал прост. Към детството, към утробата. Колко лесно бе да забрави факта, че през по-голямата част от съзнателния си живот се бе стремил тъкмо към обратното. Че като тийнейджър нищо не му се бе струвало по-важно от това да напусне родния си край.

Помнеше колко лесно се бе оженил за Мона, и то по погрешни причини. Заради компанията. Заради оправданието да не се връща. Но за четиринайсет години единственото, което бяха постигнали, бе известно удобство. Място, което всеки от тях обособяваше за другия. Място, което обитаваха заедно, но никога не деляха. Между тях бе имало приятелство, дори искрена топлота. Но се съмняваше някога да е имало любов. Истинска любов. Както мнозина други, те сякаш се бяха примирили, че няма да намерят нищо по-добро. Роби бе мостът помежду им. Но Роби вече го нямаше.

— Имаш ли представа какво съм изживяла пред тези няколко седмици? — попита Мона.

— Мисля, че имам.

— Не — поклати глава тя. — Не ти се е налагало да прекарваш всяка минута с някой, който със самото си мълчание крещи укори насреща ти. Знам, че ме смяташ за виновна.

— Никога не съм казвал такова нещо.

— Не е и нужно. Впрочем колкото и да ме виниш, аз самата се виня десетократно повече. Загубата е и моя, Фин. Роби беше и мой син. — Сега сълзите избиха наново в очите ѝ, а той не намираше какво да отговори. — Не искам да заминаваш.

Все същият рефрен.

— Нямам друг избор.

— Разбира се, че имаш избор. Винаги има избор. След като толкова време отсъства от работа, нищо няма да се случи, ако просто им кажеш, че не искаш да ходиш на острова.

— Не мога.

— Фин, ако утре се качиш на този самолет…

Той зачака ултиматума, но тя така и не събра смелост да го заяви.

— Какво, Мона? Какво ще стане, ако утре се кача на самолета? — Нарочно я подтикваше да го каже. Тогава вината щеше да бъде нейна, не негова.

Тя отвърна очи и впи зъби в долната си устна, докато не усети вкуса на кръв.

— Просто не очаквай да ме завариш, когато се върнеш, това е всичко.

Той я изгледа продължително, преди да изрече:

— Може би така ще е най-добре.

Двумоторният трийсет и седем местен самолет потрепери от турбуленцията, докато накланяше крила да заобиколи Лох Туат, като захождаше за приземяване на късата, брулена от ветровете писта на летище Сторноуей. На излизане от гъстите ниски облаци Фин видя оловносивото море, което разбиваше пенливите си вълни в черните скали, издаващи се пред полуостров Ай — това късче земя, наричано от местните Пойнт. Ландшафтът бе нашарен от познатите ровове, подобни на окопите от Втората световна война, макар тези тук да бяха изкопани за защита не от враговете, а от студа. Дългите векове рязане на торф бяха белязали безкрайните декари иначе безлична земя. Водата в залива изглеждаше студена, набраздена от непрестанния вятър. Фин бе забравил за него, за неговата непрестанна атака откъм ширналия се на пет хиляди километра Атлантически океан. Като се изключи сравнително закътания пристан на Сторноуей, на целия остров надали имаше и едно дърво.

По време на полета, продължил около час, се бе старал да не мисли. Нито за завръщането в родното си място, нито за ледената тишина, съпровождала отпътуването му от дома. Мона бе прекарала нощта в стаята на Роби и хлипанията ѝ долитаха до слуха му от другия край на коридора, докато си стягаше багажа. Сутринта потегли, без да се сбогува, и докато затваряше входната врата, знаеше, че оставя зад себе си не само Мона, но и цяла една глава от своя живот, която му се щеше никога да не е била писана. Сега, при вида на познатите хангари на летището и на непознатия фериботен терминал, проблясващ в далечината, Фин изпита внезапен прилив на емоция. Толкова отдавна не бе идвал тук, че се оказа неподготвен за спомените, връхлетели го с неочаквана сила.

Втора глава

Чувал съм хора, родени през петдесетте, да описват света на детството си в отсенки на кафявото. В цвят сепия. Аз съм отрасъл през шейсетте и седемдесетте и моето детство беше лилаво.

Живеехме в една от тъй наречените бели къщи, на километър от градчето Кробост. Мястото се наричаше Нес, разположено в северния край на остров Луис, най-северния от всички острови на шотландския архипелаг Външни Хебриди. Белите къщи бяха строени през двайсетте от камък, варовик или бетонни тухли и бяха покрити с шистови керемиди, гофрирана ламарина или битумни плоскости. Идеята им била да заменят черните къщи. Черните къщи имали суха каменна зидария, сламени покриви и служели за подслон както на хора, така и на добитък. В центъра на основното помещение ден и нощ горял огън от торф. Наричала се стаята с огнището. Комини нямало, а само дупка в тавана, през която се предполагало, че трябва да излиза пушекът. Разбира се, това невинаги ставало и къщите били вечно задимени. Нищо чудно, че средната продължителност на живота била къса.

Останките от черната къща, в която живеели баба ми и дядо ми по бащина линия, още стояха в двора, на един хвърлей от прага ни. Покрив нямаше, стените също се рушаха, но пък бе чудесно място за игра на криеница.

Баща ми беше практичен човек, с гъст черен перчем и проницателни сини очи. Кожата му бе като издъбена и през лятото, когато прекарваше повечето време на открито, ставаше съвсем тъмна. Когато бях малък, още преди да тръгна на училище, често ме вземаше със себе си да събираме неща, изхвърлени от морето. Тогава още не разбирах, но по-късно научих, че по онова време е бил безработен. В рибарската индустрия настъпил спад и корабчето, на което бил шкипер, било продадено за скрап. Затова разполагаше с много свободно време и още призори двамата тръгвахме да бродим по плажовете. Често намирахме дървен материал. Всевъзможни дъски и греди. Бях чувал от него, че имало човек, който построил цялата си къща от дърво, намерено край брега. Той самият бе събрал оттук повечето материал за таванските ни стаи. Морето ни даваше много, но и много вземаше. Рядко минаваше месец, без да се чуе за поредния удавник. Инцидент по време на риболов. Някой влязъл да плува и течението го отнесло. Друг пък паднал от скалите.

От плажните си разходки довличахме вкъщи какви ли не вехтории. Въжета, рибарски мрежи, алуминиеви буйове, които баща ми продаваше на калайджиите. Но най-добър бе урожаят след буря. Именно след една такава се натъкнахме на големия двесталитров варел. Вятърът вече бе постихнал, но морето все още се гневеше и в брега се разбиваха яростни талази, а високо над главите ни вихрено се носеха парцаливи облаци. Между тях слънцето оцветяваше земята в ярки движещи се петна от зелено, пурпурно и кафяво.

Макар да нямаше никакви надписи, варелът явно бе пълен и баща ми се развълнува от находката. Но беше прекалено тежък, за да го поместим сами, при това наполовина зарит в пясъка. В крайна сметка той докара трактор с ремарке и няколко мъже за помощници и още същия следобед варелът благополучно се озова изправен насред двора ни. Не му беше нужно много време, за да го отвори и да открие, че е пълен догоре с боя. Гланцова, ярколилава боя. Ето как се получи така, че всяка врата, лавица и шкаф в къщата ни бяха боядисани в лилаво. За всичките години, през които живях там.

Майка ми беше красива жена с вълниста руса коса, която събираше на конска опашка. Имаше бледа кожа с лунички и големи влажни кафяви очи. Никога не съм я виждал да се гримира. Нежна и слънчева по характер, но същинска фурия, ако я ядосаш. Тя обработваше имота ни — двайсетина декара, проточили се на дълга тясна ивица от къщата надолу към брега. Влажната почва даваше добра паша за овцете и по-голямата част от доходите ни идваха от държавните субсидии за тях. Отглеждаше също картофи, ряпа, овес, както и трева за сено и силаж. Запомнил съм я седнала на трактора, със син гащеризон и черни гумени ботуши, свенливо усмихната за фотографа от местния вестник, дошъл да я снима, защото беше спечелила някаква награда на регионално изложение.

Когато тръгнах на училище, баща ми вече си беше намерил работа на новата нефтена база в Арниш Пойнт, в Сторноуей. Рано всяка сутрин той и още неколцина мъже от селото се качваха на бял бус и поемаха дългия път към града. Ето защо майка ми бе онази, която ме откара на първия учебен ден със стария ни ръждив форд „Англия“. Аз страшно се вълнувах, също както и Артър Макинес, моят най-добър приятел. Двамата бяхме родени само през един месец, а къщата на родителите му беше най-близката до нашата. Макар постоянно да играехме заедно, семействата ни не дружаха. Предполагам, че ставаше дума за нещо като класова разлика. Бащата на Артър преподаваше английски и математика в училището в Кробост, при това в гимназиалните класове.

Помня, че беше особено ветровит септемврийски ден, с ниски, стелещи се над земята облаци. Във въздуха отчетливо се усещаше мирис на дъжд. Аз носех кафяв анорак с качулка и къс панталон, за който знаех, че ще протрие краката ми, ако се намокри. Нахлузил гумени ботуши и с нова ученическа чанта на гръб, в която бяха гуменките и обядът ми, изгарях от нетърпение да потеглим.

Майка ми тъкмо изкарваше на заден ход колата изпод дървения навес, служещ за гараж, когато през вятъра долетя звук от клаксон. Обърнах се и видях Артър и баща му в техния яркооранжев хилман авенджър. Той бе купен на старо, но изглеждаше почти като нов на фона на нашата таратайка. Господин Макинес остави двигателя да работи, слезе от колата и отиде да поговори с майка ми. След минутка приближи до мен и сложи ръка върху рамото ми с вестта, че ще се возя с него и с Артър. Едва когато колата потегли и се обърнах да видя майка си, махаща с ръка подир нас, се сетих, че не съм ѝ казал довиждане.

Сега вече знам какво изпитва родителят, пращащ за пръв път детето си на училище — странно чувство на загуба, на безвъзвратна промяна. И връщайки се назад в спомените, знам, че то присъстваше в лицето на майка ми заедно със съжалението, че някак си е пропуснала този момент.

Училището на Кробост бе разположено в низина под селото, в сянката на църквата, издигаща се върху хълма, а фасадата му гледаше на север, към Порт ъв Нес. Беше заобиколено от зелени пасища, а в далечината смътно се забелязваше кулата на фара в края на острова. В ясни дни през пролива Минч се очертаваше дори материкът — едва доловима планинска верига на хоризонта. Казваха, че ако той се вижда, значи времето ще се развали. И винаги познаваха.

Училището в Кробост имаше сто и трима питомци в началния курс и осемдесет и осем — в гимназиалния. В този ден заедно с мен постъпиха още единайсет нови малчугани. Седнахме в класната стая на два реда от по шест единични чина, наредени един зад друг.

Учителката ни, госпожа Макей, бе слаба сивокоса жена, навярно далеч по-млада, отколкото изглеждаше. На мен ми се струваше древна като света. Всъщност бе мила, но строга и на моменти имаше остър език. Първото, което ни попита, бе дали сред нас има някой, който не говори английски. Аз, естествено, бях чувал този език, но у дома използвахме само келтски, а баща ми не желаеше телевизор в къщата, затова дори не я разбрах. Артър обаче вдигна ръка с хитра усмивка на лице и произнесе нещо, свързано с моето име. Не беше нужно да съм гений, за да се досетя какво е казал, особено след като всички очи се извърнаха към мен. Усетих как бузите ми пламват.

— Е, Фионлах — рече госпожа Макей на келтски, — изглежда, родителите ти не са били достатъчно съобразителни да те научат на английски, преди да тръгнеш на училище. — Незабавната ми реакция бе на гняв към майка ми и баща ми. Защо не можех да говоря като другите деца? Нима не знаеха колко унизително е това? — За твое сведение в този клас ще говорим само на английски. Не че има нещо лошо в келтския, но просто така стоят нещата. И скоро ще разберем колко бързо усвояваш. — Не смеех да отлепя очи от чина. — Ще започнем с името ти. Знаеш ли как е то на английски?

— Финли — вдигнах глава с известна предизвикателност, защото бях чувал родителите на Артър да ме наричат така.

— Добре. И понеже първото, което ще направя днес, е да ви проверя в дневника, може да ми кажеш и фамилията си.

— Маклойд — използвах келтското произношение, което за английското ухо звучи нещо като „Маклодж“.

— Маклауд — поправи ме тя. — Финли Маклауд. — Сетне премина на английски и се зае да изброява останалите имена. Макдоналд, Макинес, Маклийн, Макричи, Мъри, Пикфорд…

Всички погледи се насочиха към момчето, наречено Пикфорд, и госпожа Макей каза нещо, което накара класа да се разкикоти. Момчето се изчерви и измърмори някакъв несвързан отговор.

— Той е англичанин — прошепна ми тих келтски гласец от съседния чин. Обърнах се и с учудване съзрях красиво момиченце с руса коса, оформена на две плитки със сини панделки. — Щом е единственият, чието име не започва с „м“, трябва да е англичанин. Госпожа Макей тъкмо го пита дали не е синът на пазача на фара. Те винаги са англичани.

— Какво си шепнете там? — тонът на учителката бе остър, но още по-стряскащо за мен бе това, че говореше на келтски и можех да я разбирам.

— Извинете, госпожо — рече невъзмутимо девойчето, — просто превеждах на Финли.

— О, превеждаш, така ли? Виж ти, каква голяма дума за такова малко момиче. — Тя направи пауза и се консултира с дневника. — Възнамерявах да ви подредя по азбучен ред, но щом си такава лингвистка, Марджъри, най-добре да продължиш да седиш до Финли и… да му превеждаш.

Марджъри се усмихна доволно, пропуснала иронията в похвалата. Аз от своя страна нямах нищо против да стоя до симпатично момиче с плитчици. Забелязах, че Артър се муси в другия край на стаята. Тогава реших, че е искал да седим заедно. Сега знам, че е ревнувал.

През междучасието му поисках сметка защо ме е изпортил, че не умея да говоря английски. Той само махна небрежно с ръка:

— Рано или късно щяха да разберат, нали?

После извади малък син инхалатор от джоба си, пъхна го в уста и вдиша, натискайки патрончето. Аз не намирах в това нищо странно, тъй като го правеше, откакто го познавах. Нашите ми бяха обяснили, че е астматик, което не ми говореше кой знае колко, но знаех, че понякога му е трудно да диша, а щом смукне от инхалатора, се оправя.

— Какво е това? — грабна го от ръката му едно едро червенокосо момче, като го вдигна срещу слънцето, сякаш да види тайното му съдържание.

Това бе първата ми среща с Мърдо Макричи. Той бе по-едър и набит от останалите момчета и имаше щръкнала коса с характерен морковеночервен цвят. По-късно узнах, че го наричат Мърдо Руад. „Руад“ е келтската дума за „червено“. Буквално Червения Мърдо. Това бе, за да го различават от баща му, който също се казваше Мърдо Макричи. Той имаше черна коса и съответно се казваше Мърдо Дуув. Често собствените и фамилните имена съвпадаха, затова всеки се сдобиваше с някакъв прякор. Мърдо Руад имаше брат, Ангъс, две години по-голям от нас. Наричаха го Ейнджъл[3], защото беше най-големият побойник в класа си. Мърдо Руад явно се канеше да поеме по неговите стъпки.

— Върни ми го — Артър опита да си вземе инхалатора, но Мърдо Руад го държеше надалеч от него.

Артър също бе як, но не можеше да се мери с едрия Мърдо, който метна шишенцето на друго момче, то — на трето, а третото — обратно на Мърдо. Както всеки хулиган, Мърдо Руад вече се бе сдобил с последователи, лепящи се по него като мухи на лайно. Момчета, не особено умни, но все пак достатъчно, за да избегнат ролята на жертви.

— Ела си го вземи, хрипльо — взе да го дразни Мърдо Руад.

Артър посегна отново, но той бързо го подхвърли към друг от свитата си.

Чувах характерното свистене в гърдите на Артър, докато го разиграваха. Паниката и унижението се допълваха, блокирайки дихателните му пътища. Затова улових един от участниците в забавата и изтръгнах инхалатора от ръката му.

— Ето — подадох го на приятеля си.

Той всмукна бързо няколко пъти. В следващия миг усетих как ме хващат за яката и непреодолима сила ме притиска в стената. Грапавата мазилка охлузи тила ми до кръв.

— Защо се вреш там, където не ти е работата, келтски келеш? — Лицето на Мърдо Руад бе на сантиметри от моето и можех да подуша вонящия му дъх. — Английски не знаел. Какво знаеш тогава?

В онзи момент не ми направи впечатление, но самото заяждане беше на келтски. Това бе езикът, на който общувахме навсякъде освен в клас.

— Остави го на мира!

Гласът, макар и детински, бе пропит от такава властност, че глъчката на зяпачите, събрали се да гледат как ще отнеса пердаха от Мърдо, стихна начаса. Широкото грозно лице на нападателя ми се сбърчи озадачено. Цели две предизвикателства в рамките на една минута. Трябваше да сложи край на това. Той пусна яката ми и се обърна. Момчето, отправило репликата, бе не по-едро от мен, но нещо в държанието му сякаш парализираше побойника. Долавяха се единствено звукът на вятъра и кикотенето на момичетата, скачащи на въже в другия край на площадката. Всички гледаха Мърдо и той знаеше, че репутацията му виси на косъм.

— Ако ще създаваш проблеми… ще викна големия си брат — рече накрая.

Идеше ми да се изсмея.

Опонентът му не снемаше очи от него и си личеше, че това изнервя Мърдо Руад.

— Ако ще тичаш да викаш големия си брат… — произнесе натъртено и с презрение момчето, — ще се наложи да кажа на баща си.

Мърдо пребледня под кичурите сплъстена рижа коса.

— Тогава просто… не ми се пречкай.

Това бе жалко измъкване и всички го знаеха. Той разбута с лакти групата и пое през площадката, а привържениците му заприпкаха след него, чудейки се дали не са заложили на погрешния кон.

— Благодаря — казах на спасителя си, когато групата се разпръсна, но той само сви рамене, сякаш не бе сторил нищо особено.

— Не мога да понасям шибани досадници.

За пръв път чувах някой да ругае. После той пъхна ръце в джобовете си и се отдалечи по посока на сградата.

— Кой е този? — попитах Артър.

— Не знаеш ли? — вдигна удивено вежди той. Поклатих отрицателно глава. — Това е Доналд Мъри. — Тонът му бе приглушен и изпълнен със страхопочитание. — Синът на свещеника.

В този момент удари звънецът и всички влязохме в училище. По някаква случайност тъкмо когато минавах покрай директорската врата, тя се отвори и директорът се показа навън, оглеждайки потока от деца в коридора за подходящ кандидат.

— Ти, момче — посочи ме с пръст.

Спрях като закован и той пъхна в ръката ми някакъв плик. Нямах идея какво каза после, просто стоях и го гледах с нарастваща паника.

— Той не говори английски и госпожа Макей ми заръча да му превеждам.

Марджъри пърхаше край рамото ми като ангел хранител. Обърнах се към нея и тя ме дари с подкупваща усмивка.

— Заръчала ти, значи, а? Да му превеждаш? — рече с престорена строгост директорът, оглеждайки ни с интерес. Беше висок плешив мъж с очила с телени рамки и винаги носеше костюми от сив туид, един размер по-големи от неговия. — Тогава най-добре да го придружиш, млада госпожице.

— Да, господин Маколи. — Беше удивително как знае имената на всички. — Хайде, Финли, да вървим. — Тя ме улови подръка и ме поведе обратно към изхода.

— Къде отиваме?

— В плика, който ти дадоха, има поръчка за магазина в Кробост. За зареждане на лавката.

— Лавката? — нямах понятие за какво иде реч.

— От нищо ли не разбираш, глупчо? Лавката е мястото, откъдето си купуваме сандвичи, чипс и лимонада през междучасията. За да не се шляем из улиците и да рискуваме да ни блъсне някоя кола.

— Аха — кимнах аз, дивейки се за сетен път на нейната осведоменост. Едва доста по-късно узнах, че имала сестра в шести клас. — Значи, мен може да ме блъскат коли, така ли?

Тя се изкиска.

— Старият Маколи явно е решил, че умееш да се справяш с опасности.

— Значи е сбъркал — отвърнах при спомена за случката с Мърдо Руад. Тя се изкиска отново.

Магазинът на Кробост се помещаваше в стар каменен хамбар на няколкостотин метра разстояние, на ъгъла с главната улица. Имаше две малки витрини, на които никога не се излагаха стоки, и тесен вход между тях. Виждаше се в далечината, до един склад с покрив от ръждивочервена гофрирана ламарина. Пътят дотам беше еднолентов, дълъг и прав, без тротоари, опасан от двете страни от телена ограда, окачена върху гнили килнати дървени колове, която невинаги успяваше да удържи овцете да не излизат на платното. Високата трева покрай канавката бе изгоряла от слънцето и превита от вятъра, а пиренът почти бе изсъхнал. Къщите наоколо бяха нанизани като квадратни мъниста на връв, без дървета или храсти, които да омекотяват острите им ъгли. Само вехти телени мрежи и въргалящи се из дворовете ръждиви шасита на счупени коли и трактори.

— Къде точно в Кробост живееш? — попитах Марджъри.

— Не живея в града, а във фермата Милънейс. Това е на около три километра от Кробост. — Тук тя понижи глас така, че едва го чувах през свистенето на вятъра. — Майка ми е англичанка. — Все едно споделяше някаква тайна. — Затова говоря английски без келтски акцент.

— Така или иначе нямаше да разбера — свих рамене.

— Да, вярно — засмя се тя.

Беше студено и започна да вали, затова нахлупих качулката и погледнах крадешком своята спътница. Плитките се развяваха зад гърба ѝ и тя, изглежда, се наслаждаваше на вятъра в лицето си. Бузите ѝ бяха станали яркочервени.

— Марджъри — казах. — Хубаво име.

— Аз пък го мразя — намръщи се тя. — Това е английското ми име, но никой не ме нарича така. Истинското ми име Маршели.

По подобие на „Марджъри“ тя постави ударението върху първата сричка, а „дж“-то се превърна в меко „ш“, както става винаги в келтския след „р“ — северно влияние, наследено от двувековното викингско владичество на островите.

— Маршели — произнесох подир нея, за да видя как ще ми допадне, и открих, че звучи чудесно. — Така е още по-добре.

Тя ме стрелна кокетно за миг със сините си очи, преди да отвърне отново поглед.

— Ами ти? Харесваш ли английското си име?

— Финли? Не.

— Тогава ще ти викам Фин. Как ти се струва?

— Фин — изрекох за проба. Звучеше кратко и по същество. — Добре, става.

— Значи, разбрахме се — усмихна се Маршели.

Така Маршели Морисън ми даде името, което прилепна и остана за целия ми по-нататъшен живот.

В онези дни първокласниците отначало стояха в училище само до обяд. Хапвахме донесената от къщи храна и после си тръгвахме. Макар сутринта бащата на Артър да ни беше докарал с кола, от нас се очакваше да се приберем пеша. Разстоянието бе едва към километър и половина. Артър ме изчака пред входа, защото госпожа Макей ме задържа, докато напише бележка за родителите ми. На излизане видях Маршели да крачи сама нагоре по пътя. Ходенето до магазина ни беше измокрило и двамата бяхме прекарали остатъка от сутринта седнали редом до радиатора, за да се изсушим.

— Хайде, докога ще вися тук — рече нетърпеливо Артър.

Дъждът за момента беше престанал и той искаше да ходим да ловим раци между скалите под тяхната къща.

— Аз ще се прибера през фермата Милънейс — отвърнах. — Оттам е по-пряко.

— Какво? — изгледа ме той, сякаш се бях побъркал. — Ще ти отнеме часове!

— Нищо подобно. Ще мина по пътя Крос — Скигерста.

Нямах представа къде се намира, но Маршели ми беше казала, че по него се стига най-бързо от Милънейс до Кробост.

Дори не го изчаках да възрази, а хукнах подир Маршели. Докато я настигна, бях останал почти без дъх.

— Мислех, че ще се прибираш с Артър — усмихна се многозначително тя.

— Реших да мина с теб през Милънейс — рекох небрежно. — Да хвана прекия път.

Тя не изглеждаше съвсем убедена.

— Малко е дългичък за пряк. — После сви леко рамене. — Но не мога да ти забраня да вървиш с мен, щом искаш.

Усмихнах се вътрешно и едва се сдържах да не подскоча от радост, докато Артър гледаше кръвнишки подире ни.

Пътят за фермата се отбиваше преди завоя за Кробост, откъм противоположната страна на шосето. Пресичан тук-там от редки пътеки, той се виеше на югоизток през торфени равнини, простиращи се до самия хоризонт. Мястото тук бе по-високо и ако човек се обърнеше назад, можеше да хвърли поглед чак до Суейнбост и Крос. Зад тях на фона на небето мрачно се очертаваше гората от надгробни камъни на кробосткото гробище, а отвъд него бе единствено морето, разбиващо бялата си пяна в западния бряг. Северната част на остров Луис бе плоска като тепсия, без каквито и да било хълмове или възвишения, и ветровете се гонеха на воля през нея от Атлантика чак до пролива Минч. Времето тук постоянно се менеше — редуваха се като в калейдоскоп светлина и здрач, слънце и дъжд, черни небеса и сини небеса. А също и дъги. Детството ми бе пълно с тях. Почти винаги двойни. Този ден също наблюдавахме една, която се образува бързо над мочурищата, приказно ярка на фона на мрачното небе. Думите бяха безсилни да я опишат.

Шосето пое по лек наклон, водещ до няколко селскостопански сгради, скупчени в ниското. Оградите тук бяха в по-добро състояние, а из пасбищата се виждаха овце и друг добитък. Имаше висока плевня с червен покрив, както и голяма бяла къща с няколко по-малки каменни постройки край нея. Спряхме пред боядисана в бяло порта, откъдето започваше черен път до къщата.

— Искаш ли да се отбиеш за по една лимонада? — попита Маршели.

Но аз вече почти се бях поболял от притеснение. Нямах представа къде се намирам, нито как да стигна до къщи. Вече предчувствах колко ще ми се карат, щом се прибера.

— По-добре не — погледнах часовника си, мъчейки се да изглеждам спокоен. — Малко закъснях.

— Така става с преките пътища — кимна Маршели. — Винаги те карат да закъсняваш. — После се усмихна лъчезарно. — Тогава можеш да дойдеш в събота сутрин да си поиграем.

— Ще си помисля — казах важно, като побутнах буца торф с върха на гумения си ботуш.

— Е, твоя воля. — Тя се обърна и изприпка към голямата бяла къща насред фермата.

Не знам как съм успял да налучкам посоката към дома в онзи първи ден. След Милънейс шосето преминаваше в обрасли чакълести коловози. Вървях известно време по тях с чувство на нарастващо отчаяние, когато изведнъж видях в далечината да проблясва покрив на автомобил. Затичах се нататък и попаднах на нещо, което трябваше да е споменатият от Маршели път Крос — Скигерста. Озърнах се наляво и надясно, но и в двете посоки той се губеше в безкрайни мочурища. Някаква ръка свише трябва да ме е подтикнала да тръгна наляво, защото, ако бях сторил обратното, никога нямаше да се прибера.

Дори и така ми бе нужен близо половин час, докато стигна първата отбивка. На нея килнат черно-бял знак неуверено сочеше към Кробост. Вече тичах, по бузите ми се ронеха сълзи, а ръбовете на гумените ботуши протриваха прасците ми. Подуших морето още преди да го видя, и ето че щом превалих баира, пред мен се разгърна позната гледка — силуетът на Свободната църква на Кробост, издигащ се над пръснатите в безредие наоколо парцели и къщи.

Когато стигнах нашия двор, майка ми тъкмо спираше пред него с колата. Артър беше на задната седалка. Тя отвори вратата, завтече се към мен и ме улови така, сякаш се боеше, че вятърът ще ме отнесе. Но облекчението ѝ бързо се смени с гняв.

— За бога, Фионлах, къде се губиш? Два пъти ходих до училището и обратно да те търся. Едва не откачих от тревога. — Тя изтри сълзите от лицето ми, но на тяхно място веднага рукнаха нови. Артър, вече също слязъл от автомобила, наблюдаваше с интерес ставащото. Майка ми погледна към него. — Ето, Артър също дойде да те търси след училище и нямаше представа къде си.

Подсмръкнах, отбелязвайки си наум, че стане ли въпрос за момичета, човек не бива да му има доверие.

— Изпратих една съученичка до фермата Милънейс. Не знаех, че ще отнеме толкова време.

Челюстта на майка ми увисна.

— Милънейс? Фионлах, къде ти беше акълът? Никога вече не го прави!

— Но Маршели ме покани да отида в събота сутрин да си играем.

— Е, аз пък ти забранявам — отсече тя. — Прекалено е далече и нито баща ти, нито аз имаме време да те караме дотам и обратно. Разбра ли?

Кимнах, мъчейки се да престана да плача, и тя изведнъж се съжали над мен. Прегърна ме горещо, докосвайки с топли устни пламналите ми бузи. Чак тогава се сетих за бележката, дадена ми от госпожа Макей. Порових в джоба си и я извадих.

— Какво е това?

— Бележка от учителката.

Тя смръщи вежди, разгъна листчето и го прочете. Видях как лицето ѝ се изчерви, после го сгъна отново и го пъхна в джоба на гащеризона си. Така и не разбрах какво е пишело вътре, но от този ден нататък в къщата ни се говореше само на английски.

На следващата сутрин Артър и аз отидохме на училище пеша. Неговият баща беше на някакво образователно съвещание в Сторноуей, а майка ми имаше проблем с една от овцете майки. Изминахме по-голямата част от пътя в мълчание, ту брулени от вятъра, ту сгрявани за кратко от пробиващото облаците слънце. В залива под нас морето хвърляше пръски от бяла пяна по плажа. Почти бяхме стигнали подножието на хълма, когато аз попитах:

— Защо си се направил пред майка ми, че не знаеш, че съм отишъл в Милънейс?

Той изсумтя негодуващо.

— Нали съм по-голям от двама ни. Щяха да обвинят мен, че съм те пуснал.

— По-голям? Само с един месец!

Артър поклати важно глава, досущ като старците, които се събираха пред магазина в Кробост в неделя сутрин.

— Това не е никак малко.

Не бях убеден, но реших да сменя темата.

— Е, за днес съм ѝ казал, че след училище ще дойда у вас да си играем. Затова ще е най-добре да ме покриеш.

— Искаш да кажеш, че няма да идваш? — изгледа ме изненадано той.

Кимнах.

— Къде ще ходиш тогава?

— Пак ще изпращам Маршели — хвърлих му поглед, който не допускаше възражения.

Вървяхме мълчаливо още известно време, докато не стигнахме шосето. Личеше си обаче, че Артър не е доволен.

— Не знам защо ти е притрябвало да изпращаш момичета. Това е лигава работа.

Не отвърнах нищо. Прекосихме шосето и скоро покрай нас вече вървяха и други деца на групички по две-три, стичащи се от всички посоки. Изведнъж Артър произнесе:

— Добре тогава.

— Какво добре?

— Ако майка ти пита, ще ѝ кажа, че сме си играли у нас.

— Благодаря — отвърнах, но забелязах, че избягва погледа ми.

— Но при едно условие.

— И какво е то?

— Аз също да изпращам Маршели заедно с теб.

Спрях и се обърнах към него в недоумение, но той продължаваше да гледа встрани. Защо, питах се, ще иска да изпраща Маршели, след като смята, че това е лигава работа?

Разбира се, след всички тези години вече знам отговора. Но тогава нямах представа, че разговорът ни от онази сутрин ще постави началото на съперничество за вниманието на Маршели, което ще трае не само през всичките училищни дни, но и дълго след тях.

Трета глава

I

Фин едва бе вдигнал куфара си от лентата за багаж, когато една едра ръка сграбчи дръжката му и го взе от него. Той се обърна изненадан и видя насреща си едро, дружелюбно усмихнато лице. Беше кръгло, без бръчки, увенчано от сресана назад черна коса, обилно намазана с гел. Принадлежеше на мъж малко над четирийсетте, с едро телосложение, висок към метър и осемдесет, тоест почти колкото Фин. Носеше тъмен костюм, бяла риза и синя вратовръзка, а върху тях — тежка, дебело подплатена канадка.

— Сержант Джордж Гън — представи се с подчертан местен акцент, като пъхна другата си едра ръка в неговата. — Добре дошли в Сторноуей, господин Маклауд.

— Просто Фин, Джордж. И как, по дяволите, се сети кой съм?

— Мога да разпозная ченге от сто крачки. — Мъжът се ухили и докато излизаха на паркинга, добави, приведен под напора на западния вятър: — Вероятно ще забележите някои промени. Само едно си остава същото — вятърът. Никога не се уморява да духа.

Днес обаче времето бе сравнително меко, сгрявано от августовското слънце, което на моменти надничаше измежду разкъсаните облаци. Гън подкара своя фолксваген към кръговото на изхода на летището, а оттам — през хълма и надолу към града. Разговорът постепенно се насочи към убийството.

— Първото за новото хилядолетие — рече Гън. — Като следва да отбележим, че за целия двайсети век сме имали само едно.

— Е, да се надяваме, че и през двайсет и първия няма да има повече. Къде се правят обикновено аутопсиите?

— В Абърдийн. Не че и на острова нямаме трима съдебни лекари. Все добри доктори, с практика в града. Двама от тях ползваме като патоанатоми — при инциденти и други подобни. Но по-сериозните случаи отиват в Абърдийн. В болницата във Форестърхил.

— Инвърнес не е ли по-близо?

— Да, но тамошният патолог не се разбира с нашите. Не ще да поема случаи, освен ако той не прави всички аутопсии. — Гън хвърли дяволит поглед към Фин. — Но не си го чул от мен.

— Че какво си ми казал?

Лицето на Гън се разля в широка усмивка, с която показваше на Фин, че помежду им е възникнала дружеска връзка.

Докато се движеха по дългото право шосе към Сторноуей, градът се разстла пред очите им — скупчен около пристанището и обраслия с дървета хълм отвъд. Фериботният терминал в края на новия вълнолом, построен през деветдесетте, заприлича на Фин на летяща чиния със своята конструкция от метал и стъкло. Зад него старият кей изглеждаше пуст и занемарен. Странно бе усещането да види отново тези места. Гледани отдалеч, те сякаш не се бяха променили особено. Само летящата чиния беше нова — и със сигурност бе донесла със себе си известен брой извънземни.

Минаха покрай боядисаната в жълто фабрика на „Кенет Макензи Лимитид“, където в миналото по рафтовете бяха лежали милиони метри ръчно тъкан туид, предназначен за износ. Редица новоизникнали сгради водеха до голямо студио, където с държавни пари се финансираше продукцията на телевизионни програми на келтски. Макар да не беше на мода по времето на Фин, сега келтският език представляваше многомилионен бизнес. В училищата дори преподаваха на него математика, история и други предмети, а говоренето му се смяташе за шик.

— Преди година-две ремонтираха „Енгебретс“ — поясни Гън, докато минаваха покрай въпросната бензиностанция с минимаркет към нея. — Дори е отворена в неделя. Освен това почти навсякъде в града можеш да хапнеш и пийнеш по време на Сабат.

Фин поклати глава с удивление.

— Всяка неделя имаме по два полета от Единбург — продължи сержантът. — А и фериботът от Улапул също се движи.

Фин помнеше как някога в неделя целият остров замираше. Беше невъзможно да се нахраниш навън, да заредиш бензин, дори да си купиш цигари. Туристите бродеха из улиците гладни и жадни, без никаква възможност да си тръгнат преди първия ферибот в понеделник. Разбира се, публична тайна бе, че след като службите в сторноуейските църкви приключат, кръчмите и хотелите се пълнят с тайни неделни гуляйджии, промъкващи се през задните входове. В крайна сметка хапването и пийването по време на Сабат не бяха незаконни, а просто немислими. Или поне не биваше да става пред хорските очи.

— Все още ли заключват люлките? — В паметта на Фин изникна тъжната неделна гледка на заключените с вериги и катинари детски люлки.

— Не, спряха преди няколко години. — Гън се подсмихна. — Противниците на реформите тогава коментираха, че подобни малки камъчета преобръщат колата. И може би са прави.

Фундаменталистките протестантски църкви се разпореждаха с живота на острова от векове. Знаеше се, че собственик на бар или ресторант, който им се опълчи, тихомълком ще бъде изтикан от бизнеса, няма да може да поднови лиценза си, банковият му кредит ще секне. За външните наблюдатели мощта на църквата изглеждаше почти средновековна, но на острова тя бе съвсем реална — някои секти заклеймяваха всяко развлечение като греховно, а какъвто и да е опит да бъде подкопан авторитетът им — като дело на дявола.

— Имай предвид — допълни Гън, — че макар вече да не заключват люлките, никога няма да видиш дете да ги използва в неделя. Както и няма да видиш домакиня да простира прането си. Поне не на открито.

Нов спортен център закриваше от погледа някогашното училище на Фин. Преминаха покрай зданието на местния съвет на Хебридските острови и бившия хотел „Сийфорт“, срещу които се редяха традиционни къщи от варовик със стъпаловидни фронтони. Смесица от стара и нова грозотия.

Сторноуей си бе останал все така неугледен, както и в миналото. Гън сви по Луис Стрийт, където между къщите се гушеха пъбове и тъмни малки магазинчета, а после наляво по Чърч Стрийт, по средата на която се намираше полицейският участък. Фин забеляза, че всички табели с имената на улиците бяха на келтски.

— Кой води разследването?

— Екип от Инвърнес — отвърна Гън. — Долетяха с хеликоптер рано в неделя сутрин. Старши инспектор, сержант и седем полицаи. Също и съдебни лекари. Отгоре явно са взели нещата на сериозно, след като случаят се разчу.

Участъкът се състоеше от няколко сгради с розова мазилка на пресечката с Кенет Стрийт, в съседство със Залата на Царството на Свидетелите на Йехова и с един китайски ресторант. Гън премина през портала и паркира успоредно с голям бял полицейски бус.

— Откога работиш тук, Джордж?

— От три години. Отрасъл съм в Сторноуей, но повечето ми стаж е минал по другите острови. А също и в Инвърнес.

Гън се измъкна от колата, шумолейки с импрегнирания плат на канадката си. Фин също слезе през другата врата.

— И как приемаш факта, че са възложили разследването на външни хора?

— Не останах особено изненадан — усмихна се примирено Гън. — Нали ние тук не разполагаме с нужния опит.

— А какво представлява шефът на екипа?

— О, ще ти хареса. — В погледа му се появи закачлива искрица. — Истинско копеле е.

Истинското копеле се оказа набит дребосък с коса с пясъчен цвят, зализана назад върху ниското широко чело. Излъчването му бе старомодно, одеколонът — също (дали не беше „Брут“?), и още преди да си отвори устата, Фин вече бе сигурен, че е от Глазгоу.

— Старши инспектор Том Смит. — Той се изправи иззад бюрото си и му протегна ръка. — Съболезнования за загубата ти, Маклауд.

Фин се зачуди дали всички знаят и реши, че вероятно са ги предупредили. Ръкостискането на Смит бе кратко и енергично. Когато седна отново, Фин забеляза, че ръкавите на изгладената му бяла риза са акуратно навити нагоре до лактите, а бежовото сако — внимателно окачено върху облегалката на стола. Дебелите пръсти на ръцете и ноктите му бяха безупречно чисти и поддържани, а бюрото, макар и отрупано с книжа, вдъхваше усещане за ред.

— Благодаря — отвърна механично Фин.

— Заповядай, седни. — Докато говореше, погледът на Смит оставаше насочен към документите. — Имам тринайсет криминални инспектори, включително местните, и двайсет и седем полицаи, които работят по случая. Това прави четирийсет души на острова, на които мога да разчитам. — Той най-сетне вдигна очи. — Не съм сигурен защо точно ми трябваш ти.

— Не съм подавал искане да идвам тук, сър.

— Знам, системата ХОЛМС те е избрала. Определено не по моя идея. — Смит замълча за секунда. — Онова убийство в Единбург… имаш ли някакви заподозрени за него?

— Не, сър.

— След цели три месеца?

— През последните четири седмици бях в отпуск.

— Да, вярно. — Той сякаш изгуби интерес към разговора и се върна към книжата си. — И какво велико просветление смяташ, че ще можеш да хвърлиш върху нашия малък случай тук?

— Не мога да кажа, преди да съм в течение на подробностите, сър.

— Всичко е в компютъра.

— Имам обаче едно предложение.

— О, нима? — Смит го повдигна скептично вежди. — И какво е то?

— Ако аутопсията още не е извършена, може би си струва да привлечем патоанатома, занимавал се с единбургското убийство. Така ще имаме база за сравнение от първа ръка.

— Чудесна идея, Маклауд. Което навярно е и причината вече да ми е хрумнала. — Смит се облегна назад със самодоволство, почти толкова натрапчиво, колкото и одеколонът му. — Професор Уилсън пристигна снощи, с последния полет. — Той хвърли поглед към часовника си. — Аутопсията трябва да започне след около половин час.

— Значи, няма да транспортирате тялото до Абърдийн?

— Условията и тук са достатъчно добри. Защо да караме планината да ходи при Мохамед?

— Какво точно очаквате от мен?

— Честно казано, инспектор Маклауд, нищо. Разполагам с чудесен екип, напълно способен да се справи с разследването и без твоята помощ. — Той изпусна недоволна въздишка. — Но системата ХОЛМС, изглежда, смята, че си способен да кажеш има ли някаква връзка с убийството от Пийт Уок, или не. А опазил ни господ да не изпълняваме заръките на ХОЛМС. Затова най-добре иди да присъстваш на аутопсията, хвърли едно око на уликите и ако ти дойде нещо наум, ще го обсъдим. Става ли?

— Бих искал да огледам и местопрестъплението, ако е възможно.

— Никакъв проблем. Ето, сержант Гън ще те разведе. Местните момчета и без това нямат много работа за вършене.

Пренебрежението му към всички извън неговия екип, включително Фин, бе очевидно.

— А също да получа достъп до документацията. — Фин изпробваше късмета си. — Да поговоря със свидетелите, със заподозрените, ако има такива.

Смит наду устни и го фиксира продължително.

— Не мога да те спра да го направиш, Маклауд. Но имай предвид, че очаквам да приключим с цялата тази история в рамките на няколко дни. И за да не останеш с погрешно впечатление, нека те осведомя, че изобщо не вярвам в единбургската връзка.

— И защо?

— Наречи го интуиция. Хората тук са простовати — той се подсмихна. — Но ти знаеш това по-добре от мен. — Почукването на молива по бюрото ясно издаваше раздразнението му, че е принуден да обяснява своите съображения на по-младши служител, при това от друго подразделение. — Мисля, че става въпрос за груба имитация. Че убиецът е местен. Имал е зъб на жертвата и се е опитал да прикрие следите, като ни наведе на мисълта за друг извършител. Ето защо смятам да мина по най-прекия път.

Фин устоя на изкушението да се усмихне. Той знаеше всичко за преките пътища. Още от ранна възраст бе научил, че те лесно могат да се окажат заобиколни. Но старши инспектор Смит явно не бе стигнал до тази мъдрост, защото продължи:

— Освен ако при аутопсията не изскочи нещо неочаквано, ще взема ДНК проби от всички дееспособни мъже в Кробост, както и от всеки допълнителен заподозрян, попаднал в полезрението ни. Надали ще се окажат повече от няколкостотин души. Доста по-икономично, отколкото да ангажираме куп полицаи в разследване, точещо се седмици наред.

Смит явно принадлежеше към новата порода полицейски шефове, чиято основна грижа бе финансовата равносметка.

И все пак Фин остана учуден.

— Значи, разполагате с ДНК на убиеца?

— Така смятаме — разцъфтя в усмивка Смит. — Въпреки местните предразсъдъци в неделя пуснахме екипи от униформени да претърсят околността. Намерихме дрехите на убития в найлонова торба за смет, захвърлена в канавка на половин километър разстояние. Бяха целите изпоцапани в повръщано. И тъй като съдебният лекар бе доста уверен, че жертвата не е повръщала, следваше да предположим, че е бил убиецът. Ако и патоанатомът го потвърди, значи имаме чудесен образец от ДНК на нашия човек.

II

По цялата Чърч Стрийт, чак до пристанището, на вятъра се клатушкаха висящи кошници с цветя — смел опит да се внесе поне малко цвят в сивия живот. Магазинчетата от двете страни бяха боядисани в розово, бяло и зелено, а в дъното се виждаше кеят, с няколко вързани рибарски катера, които се издигаха и спускаха в такт с прибоя. Един слънчев лъч улови белия навес за лодки на отсрещния бряг, а после се плъзна по върховете на дърветата, растящи около замъка Люс.

— Е, как ти се стори водещият разследването? — попита Гън.

— Склонен съм да се съглася с твоята преценка — рече Фин, като се усмихна накриво.

— Мисли се за суперзвезда — продължи Гън, след като двамата се качиха в колата. — Старият ми шеф в Инвърнес обичаше да казва за такива като него, дето са си навирили носовете, че и те също трябва да си вадят краката от крачолите един по един. — Фин се засмя. Допадна му образът на старши инспектор Смит, мъчещ се да измъкне късите си крачка от панталона. — Впрочем съжалявам, че те подведох относно патолога. Нямах представа, че е на острова. Което идва да покаже доколко ме държат в курса на събитията.

— Няма проблем — махна с ръка Фин. — Познавам добре Ангъс. Свестен човек е и поне можем да разчитаме, че ще бъде на наша страна. Между другото, защо според теб самият Смит не идва на аутопсията?

— Знам ли. — Гън се бе извърнал, докато изкарваше колата на заден ход. — Нищо чудно да му прилошава.

— Надали, иначе досега да е припаднал от одеколона, с който се залива.

— Не е лъжа. Повечето трупове миришат по-добре от него.

Излязоха от Кенет Стрийт на Бейхед Стрийт, насочвайки се към северните покрайнини на града. Фин гледаше пред пътническия прозорец към детските площадки и тенис кортовете, зад които върху полегатия хълм се простираше игрището за голф. Покрай другия тротоар се редяха жилищни сгради с тесни, наблъскани едно до друго магазинчета на приземните етажи. За миг изпита усещането, че никога не си е тръгвал от острова.

— Навремето, през осемдесетте — каза, — младежите обичаха да се разкарват тук с таратайките си в събота вечер.

— Още го правят. Дефилират всеки уикенд като по часовник.

Фин се замисли какво ли безрадостно съществуване водят тези хлапета. Без почти никакви занимания, в общество, все още задушено от хватката на една мрачна религия. Сриваща се икономика, висока безработица, ширещ се алкохолизъм, процент на самоубийства далеч над средното равнище за страната. Мотивацията да се махнат навярно бе също така силна, както и преди осемнайсет години.

Някогашната провинциална лечебница, разположена на хълма над мемориала в чест на падналите във войните, бе заменена от новата и модерна болница „Уестърн Айлс“, оборудвана по-добре дори от онези в големите градове. Свърнаха по Маколи Роуд и пред тях се разкри ниският двуетажен корпус, разгърнат покрай широкия паркинг. Гън обаче го подмина и спря на служебните места близо до входа.

Професор Ангъс Уилсън ги очакваше в моргата. Очилата му бяха вдигнати над хирургическата шапка, а маската — дръпната под брадичката, разкриваше гъста като телена четка брада, прошарена със сребро. Беше препасал гумирана престилка върху зеленото медицинско облекло, а над нея носеше памучен халат с дълги ръкави. Върху масата от неръждаема стомана пред него бяха наредени найлонови ръкавели, чифт памучни ръкавици, чифт латексови ръкавици, както и плетена метална ръкавица, която слагаше на лявата си ръка, за да я предпази от случайно плъзване на скалпела. Явно изгаряше от нетърпение да започне.

— А, ето ви най-сетне и вас! — Искрицата в зелените му очи разваляше образа на сприхав ексцентрик, който обичаше да си придава. Правеше го най-вече по задължение, заради професионалната грубост, която всички очакваха от него. — Как си, приятелю? — Той протегна ръка и раздруса тази на Фин. — Убиецът е същият, нали?

— От теб очакваме да ни кажеш.

— Проклето, забравено от бога място! Човек би предположил, че ако някъде по света може да си поръча прясна риба, това ще е тук. Е, снощи в хотела си поръчах писия. Прясна беше, и още как. Направо от шибания фризер и директно във фритюрника. Че такава мога да я ям и вкъщи! — Той погледна към Гън и се пресегна през масата, за да вземе папката от ръката му. — Това ли са докладът и снимките?

— Аха. — Гън понечи да се здрависа. — Сержант Джордж Гън. — Но професорът вече се бе заловил да рови из съдържанието на папката и той сконфузено дръпна ръка.

— В служебната стая от другата страна на коридора ще намерите шапки, калцуни, очила, маски и халати.

— Искате да сложим всичко това? — попита Гън.

По всяка вероятност, помисли си Фин, не бе присъствал скоро на аутопсия.

— Не — вирна глава професор Уилсън. — Искам да ги съберете на малка купчинка и да ги подпалите. — После излая: — Разбира се, че искам да ги сложите. Освен ако нямате желание да хванете СПИН или каквито други зарази се спотайват в костения прах, който ще се разхвърчи, щом започна да режа черепа на жертвата с вибрационния трион. Другият вариант е да гледате ей оттам — той махна по посока на широкия прозорец, заемащ стената към коридора. — Но тогава няма да чуете и думичка от нещата, което ще кажа.

— Майко мила — промърмори Гън, докато двамата навличаха защитното облекло в стаичката. — А аз си мислех, че от водещия разследването по-голям проклетник няма.

Фин се засмя и почти се стресна от звука. Случваше му се за втори път днес, а не се беше смял от толкова дълго време. Каквото и забавно да се случеше, то веднага бе отмивано от всепомитащата приливна вълна на скръбта.

— Ангъс е свестен — рече, след като се поокопити. — Нали знаеш, куче, което лае, не хапе.

— И по-добре, иначе току-виж съм хванал бяс. — Гън още бе под влиянието на острия език на патолога.

Когато се върнаха в залата за аутопсии, професорът бе наредил снимките върху всяка възможна повърхност и разглеждаше дрехите на жертвата. Те лежаха върху масата от неръждаема стомана, чийто плот бе застлан с голям лист бяла импрегнирана хартия, за да се задържат всякакви влакна или засъхнали частици, които можеше да се отделят от материята. Мъртвият бе носил синьо горнище от полар, дънки и бяла памучна риза. В края на масата стояха големи мръснобели безформени маратонки. Патологът бе надянал защитни ръкавици и държеше в лявата си ръка квадратно увеличително стъкло, докато с дясната внимателно чоплеше с пинсети остатъците от повръщано по пухкавата тъкан на горнището.

— Не сте ми казали, че убитият ми е съименник.

— Никой не го наричаше Ангъс — отвърна Фин. — Всички го знаеха като Ейнджъл. Можеше да му пратиш писмо, адресирано до „Ейнджъл, Нес, Остров Луис“ отвсякъде по света и щеше да го получи.

Сержант Гън изгледа сепнато Фин.

— Нямах представа, че сте били познати.

— Ходехме в едно училище. По-малкият му брат беше в моя клас.

— Виж ти, ангел, значи… — Професор Уилсън боравеше съсредоточено с пинсетите. — А случайно да е имал и крилца?

— Прякорът му беше ироничен.

— Аха. Това вероятно обяснява защо някой е искал да го убие.

— Вероятно.

— Хванах те, малка гадинке! — професорът се изправи и вдигна пинсетите срещу светлината. На върха им внимателно бе защипано нещо, наподобяващо малко бяло мънисто.

— Какво е това? — попита Гън.

— Призрак — бе усмихнатият отговор. — От таблетка. Една от онези с продължително освобождаване. Обвивката е пълна с микропори, които бавно пропускат лекарството. Постоянно ги намираме, могат да оцелеят в стомаха в продължение на часове. Тази тук е празна, разбира се.

— И ще ни помогне ли с нещо? — поинтересува се Фин.

— Може би да, може би не. Но ако повръщаното действително е от убиеца, ще хвърли известна светлина върху самоличността му. Дори токсикологичният анализ да не покаже състава на медикамента, пак ще разберем какво е вземал.

— Как?

Професорът приближи увеличителното стъкло до предмета.

— С това трудно може да се забележи, но ако го пъхнем под микроскоп, почти със сигурност ще открием цифри и букви, отпечатани върху повърхността, дори и символ на компанията производител. Оттам по лекарствените справочници ще стигнем и до самия медикамент. Може да отнеме известно време, но ще се справим. — Той внимателно пусна останките от таблетката в найлоново пликче за улики и го запечата. — Виждате ли само какви умни копелета сме станали!

— Ами ДНК? — Фин погледна засъхналите бучки недосмляна храна, полепнали по плата, и се зачуди какво ли са представлявали преди това. Изглеждаше, че каквото и да яде човек, то в крайна сметка винаги заприличва на овесена каша с кубчета моркови в нея. — Ще може ли де се намери тук?

— О, предполагам. ДНК се извлича от ядрата на всички клетки на лигавиците, застилащи устата, хранопровода и стомаха. Те постоянно се обновяват, така че със сигурност ще ги има в слюнката и стомашното съдържимо.

— Много време ли ще отнеме? — вметна Гън.

— При положение че доставим пробата в лабораторията още днес… екстракция, амплификация… би трябвало да имаме резултат до утре преди обяд. — Професорът доближи пръст до устните си. — Но не казвайте на никого, иначе наистина ще поискат да сме готови дотогава.

— Водещият разследването спомена, че бил готов да вземе няколкостотин проби от населението и да ги сравни с ДНК, което откриеш тук — рече Фин.

— О, това вече ще е малко по-сложно — ухили се професор Уилсън и брадата му щръкна. — А и още не сме изключили вероятността повръщаното да е от самата жертва.

Двама асистенти с бели престилки и дебели жълти гумени ръкавици извадиха тялото от хладилната камера в другия край на коридора и го докараха на количка до масата за аутопсия. Ейнджъл Макричи бе едър мъж. По-едър и може би с двайсет и пет килограма по-тежък, отколкото го помнеше Фин, с телосложение, достойно за някой ръгби играч. Гъстата черна коса, наследена от баща му, бе значително прошарена и оредяла. В смъртта кожата му имаше землисто сив оттенък. Устните, които някога бяха обиждали, юмруците, които бяха млатили, сега бяха отпуснати и безсилни да нанасят психическите и физическите травми, раздавани с такава лекота през ученическите години.

Фин се мъчеше да остане безстрастен наблюдател, но дори мъртвото присъствие на Ейнджъл го напрягаше почти до прилошаване. Погледът му се плъзна към ужасяващия разрез на корема. Лъскавите набъбнали тънки черва, розово-кафеникави на цвят, се бяха подали през отвора в коремната стена, придържани от пласт мазнина и ципа, която, както бе научил от аутопсията в Единбург, се наричаше перитонеум. Виждаше се също напиращ балон от нещо, вероятно дебело черво. Засъхнала кръв и телесни течности се бяха стекли по бедрата. Мъничкият мек пенис приличаше на изсъхнала смокиня. Фин се извърна към сержант Гън и видя, че той е отстъпил назад с прежълтяло лице, почти опрял гръб в прозореца към коридора.

Професор Уилсън извлече кръв от феморалните вени близо до слабините и течност от стъкловидното тяло на очите. На Фин винаги му призляваше при вида на спринцовка, проникваща в очната ябълка. В очите сякаш имаше нещо особено уязвимо.

Като мърмореше едва чуто в диктофона, патологът огледа първо стъпалата, а после и краката, като отбеляза моравите натъртвания по коленете, преди да пристъпи към отвора на корема.

— Хм. Раната започва по-високо от лявата страна и завършва по-ниско от дясната, като накрая изтънява почти до одраскване на кожата.

— Това значи ли нещо? — попита Фин.

Професорът се изправи.

— Само че извършителят е замахнал с острието от дясно наляво, гледано от негова страна.

— В Единбург беше от ляво надясно — оживи се Фин. — Да не би единият убиец да е бил левичар, а другият — не?

— Би трябвало да си научил досега, че това не е никаква индикация! Можеш да замахваш и на двете страни с една и съща ръка. Ще се получат различни рани и толкова. — Той прокара латексов показалец по горния край, където кожата бе изсъхнала и потъмняла. — Също разсичането на коремната стена в Единбург бе по-дълбоко, нанесено с повече сила. Навярно помниш, че там между краката висяха близо метър тънки черва, частично разрязани и изпразнени. — В паметта на Фин изникна споменът за миризмата на местопрестъплението, за жълто-зелената течност, опръскала паважа. А и по време на аутопсията вътрешностите, от които съдържанието бе изтекло, имаха матов тъмножълт цвят, напълно различен от тези на Ейнджъл. — Тук леко се е подал оментумът, а също и част от напречното дебело черво. — След като приключи с щателния оглед на раната, професорът я измери. — Двайсет и пет сантиметра и половина. По-къса от единбургската, ако не се лъжа, но ще трябва пак да проверя. А този мъж е далеч по-едър, представлявал е по-голяма мишена.

Външният оглед премина към ръцете и дланите, като бяха отбелязани охлузванията около двата лакътя. Имаше и стари, зараснали белези, а под изгризаните нокти се бе набила черна мръсотия.

— Интересно — рече патологът, след като изстърга малко от нея. — Определено не изглежда да е оказал отчаяна съпротива на нападателя си. Няма типичните травми, нито кожа под ноктите.

Огледът на гърдите също не показа наранявания, затова пък на врата имаше ясни следи, със същия моравочервен цвят като тези на лактите и коленете. По лявата страна на врата имаше четири кръгли петна, две от които над сантиметър в диаметър, а от дясната — едно овално и по-голямо.

— Такива следи обикновено остават от пръсти. Можете да видите край тях и малките драскотини върху кожата, с форма на полумесеци, причинени от ноктите на убиеца. — Професорът погледна Фин. — Интересно колко малък натиск е нужен, за да се удуши човек. Не е нужно да спираш дишането му, а само да прекъснеш оттичането на кръв от главата. Два-три килограма натиск са достатъчни, за да блокират югуларните вени, които отвеждат кръвта от нея. За каротидните артерии, които я кръвоснабдяват, трябват около пет килограма и половина. При вертебралните артерии говорим за около трийсет килограма натиск, а при трахеята — за петнайсет. В нашия случай виждаме типичните локални кръвоизливи по лицето. — Той повдигна клепачите на трупа. Върху дясното слепоочие личеше още една голяма морава синина. — Да, и ето тук, на конюнктивата. Което предполага, че смъртта може да е настъпила от прекъсване на кръвния поток.

Вниманието му се насочи повторно към врата.

— Отново прави впечатление обаче, че нашият ангел не е оказал никаква съпротива. Жертвите, мъчещи се да се отскубнат от хватката на удушвач, обикновено одраскват собствената си шия. Още една причина да очакваме да открием кожа под ноктите. Съдейки по цвета на следите около врата, оставени от въжето, той почти със сигурност вече е бил мъртъв, когато са го обесили. — Патологът отиде до масата, върху която бе наредил фотографиите. — Ето, вижте тук. Ако погледнем локвата на земята и я сравним с начина, по който кръвта и телесните течности са се стичали от тялото, неизбежно ще стигнем до извода, че изкормването се е състояло, след като са го убили и провесили от тавана. Кръвта не е била под налягане към момента на нанасяне на раната, иначе навред щеше да има издайнически пръски. А така тя просто се е източила.

— Значи, според теб хронологията е била първо удушаване до смърт, после обесване на гредата, а накрая — изкормване? — попита Гън.

— Нищо подобно не съм казвал — сопна се професорът. — Просто мисля на глас. Та ние едва сме започнали шибаната аутопсия, за бога!

Асистентите внимателно преобърнаха трупа и хлабавите гънки плът и мазнина около диафрагмата се разстлаха върху хладната стомана. Едрите отпуснати бели полукълба на седалището, с ямки по тях, бяха разделени от ивица къдрави черни косми. Същото окосмяване имаше по гърба и към раменете. Никъде не се виждаха следи от травми освен в областта на врата.

— Хм — поклати разочаровано глава професорът. — Почти очаквах да открия зачатъци на криле около лопатките.

Ръцете му се придвижиха към скалпа и започнаха внимателно да разделят косата, сякаш търсеха въшки.

— Да не очакваш вместо тях да попаднеш на рога? — подхвърли Фин.

— Щеше ли да се изненадаш, ако беше така?

— Не.

— Охо. — Този път тонът не беше разочарован. Професорът отиде до инструментите си, взе един скалпел и като се върна при тялото, разчисти малък участък високо на тила, разкривайки тъмночервено петно с размерите на орех. Кожата там бе наранена и вдлъбната, със следи от засъхнала кръв и поддаваше под натиска на пръстите му. — Някой добре му е разбил черепа.

— Нападнали са го отзад — предположи Фин.

— Така изглежда. И е паднал с цялата си тежест по лице, при което е натъртил лактите, коленете и челото си. Формата на вдлъбнатината предполага, че е ударен с метална тръба, бейзболна бухалка или друг подобен заоблен предмет. Ще добием по-добра представа, щом отворим черепа.

Тялото отново бе обърнато с лицето нагоре, а главата повдигната върху метална подпора. Професор Уилсън започна пласт по пласт да разкрива невидимите тайни на Ейнджъл. Направи със скалпела У-образен разрез от раменете към гръдната кост, а после надолу през корема до пубиса, за да разкрие гръдния кош. С помощта на масивни ножици преряза ребрата, след което ги отдели при ключиците, отстрани гръдната кост и разтвори двете страни на щита, който човешкото тяло си е изградило, за да защити деликатните вътрешни органи. Един по един тези органи бяха извадени — сърцето, дробовете, черният дроб, бъбреците — и отнесени за претегляне до везната в другия край на стаята. Всеки от резултатите бе записан с тебешир на черна дъска, преди те да бъдат нарязани за изследване подобно на филии хляб.

Състоянието на Ейнджъл беше типично за мъж на неговата възраст и с неговите килограми. Дробовете бяха потъмнели от дълги години пушене, артериите — втвърдени, но не с непосредствена опасност от пълно запушване. Черният дроб показваше поражения от злоупотреба с алкохол с възлестата структура и бледия, сиво-кафяв цвят на започваща цироза. Професорът трябваше да си проправи път през дебел слой задкоремни мазнини, за да стигне до бъбреците.

Слузестата, раздута от течност торба на стомаха бе изпразнена в купа от неръждаема стомана. Фин примигна от вонята, но професор Уилсън като че ли ѝ се наслаждаваше. Затворил очи, той на няколко пъти вдъхна шумно като куче.

— Къри — отсъди накрая. — Може би агнешко. — Отвращението на Фин явно го забавляваше.

— Ял е къри в ресторант „Балти Хаус“ в Сторноуей, към осем часа в събота вечер — произнесе задавено Гън.

— Виж ти. Щеше ми се и аз да го бях опитал снощи.

— Мирише и на алкохол — изсумтя с погнуса Фин.

— Според свидетелите е обърнал доста бири в местния клуб, след като се е прибрал в Кробост — осведоми ги Гън.

— Е — рече професорът, — бих казал, че стомашното съдържимо в общи линии е непокътнато. Частично смляно. На първо четене не се набиват на очи останки от някакви медикаменти. Безспорно наличие на етилов спирт. Какъвто и идиотски коктейл от къри и алкохол да е забъркал, той си е останал в него. Така че действително започваме да клоним към извода, че повръщаното, открито по дрехите му, е принадлежало на убиеца.

Патологът се залови да освобождава червата от обгръщащата ги мазнина, да ги разгъва и да ги реже по дължина с помощта на ножици. Вонята на изпражнения стана почти непоносима. Фин стисна зъби, за да овладее гаденето си. Зад гърба си чу шумното дишане на Гън и като се обърна, го видя да стои, притиснал с длан носа и устата си. Но явно бе решен да издържи докрай. След приключването на огледа червата бяха пуснати в кофа и отнесени.

— Нищо за отбелязване — констатира безстрастно професор Уилсън, след което се върна към врата и повдигна крайчето на кожата от У-образния разрез, за да установи пораженията, нанесени по костната и хрущялната структура в резултат на душенето и последвалото обесване.

Бързо стана ясно, че самите шийни прешлени не са счупени. Последва разрез на тила от едното ухо до другото и кожата на скалпа бе обелена върху лицето, разкривайки черепа. Той махна на Фин да отстъпи назад, докато единият от асистентите приближи с вибрационния трион. Капакът на черепа бе отрязан и отстранен и скоро мозъкът цопна в поредната купа от неръждаема стомана.

— Точно както предполагах — кимна с удовлетворение професорът. — Кръвоизлив под лявата теменна кост, около два и половина на три и половина сантиметра, приблизително със същите очертания като контузията на скалпа. А също и малък субдурален кръвоизлив. Пораженията съответстват на фрактура на теменната кост и като цяло потвърждават първоначалните ми подозрения. Ударен е отзад с метална тръба, бейзболна бухалка или друг подобен предмет. Дори да не е изпаднал в пълно безсъзнание, не е бил в състояние да се съпротивлява.

Фин отиде до масата, където патологът бе подредил снимките от местопрестъплението. Навесът за лодки сякаш бе осветен от някой престарал се театрален режисьор. Цветовете бяха стряскащо ярки и зловещи, кръвта — вече засъхнала до ръждивокафяво. Мъртвото тяло на Ейнджъл изглеждаше неестествено едро с гънките си от синкавобяла плът. Вътрешностите, висящи от разсечения корем, бяха направо нереални, като извадени от лош, нискобюджетен филм на ужасите. Но картината от последните часове на Ейнджъл вече започваше да се подрежда в главата на Фин.

Мъжът бе отскочил да вечеря в Сторноуей, след което се бе върнал в Кробост и беше изпил няколко халби бира в местния клуб. После или бе отишъл до навеса за лодки в Порт ъв Нес заедно с убиеца си, или двамата се бяха срещнали там. По каква причина, засега оставаше неясно. Но във всички случаи или го е познавал добре, или се е чувствал достатъчно спокоен в негово присъствие, за да му обърне гръб, предоставяйки му възможност за атака. Повален в безсъзнание от удара по тила, е бил преобърнат и удушен. Извършителят, в състояние на силна нервна възбуда и под въздействието на адреналина, е повърнал върху жертвата, но е запазил достатъчно хладнокръвие, за да съблече дрехите ѝ. Това не ще да е било лека задача, като се имаше предвид почти сто и двайсет килограмовото тегло на Ейнджъл. И което изглеждаше още по-невероятно, е вързал примка на шията му, преметнал е въжето през гредата на тавана и го е издърпал така, че в крайна сметка краката му да увиснат на повече от петнайсет сантиметра над земята. Това говореше много за убиеца. Първо, че е бил силен човек. И изпълнен с решимост въпреки физическото отвращение към деянието. Колкото повече време е минавало, толкова повече е нараствал рискът да го хванат. Със сигурност е знаел, че в събота вечер закътаното местенце е често посещавано от влюбени двойки. И все пак не се е задоволил просто да убие, а е съблякъл, обесил и изкормил трупа. Все мръсни и времеемки действия. Тези мисли изпълниха Фин с безпокойство и той се обърна към Уилсън.

— Е, смяташ ли, че има връзка с убийството от Лийт Уок? Дали говорим за един и същи човек?

Професорът вдигна очилата над челото си и дръпна надолу маската.

— Знаеш как е, Фин. Патолозите никога не ти дават еднозначен отговор. И аз нямам намерение да нарушавам традицията. — Той въздъхна и продължи. — На пръв поглед почеркът е доста сходен. И двете жертви са нападнати отзад, ударени по главата, повалени в безсъзнание и удушени. Намерени са голи, изкормени и обесени. Вярно, има различия в ъгъла и дълбочината на раната, а в този случай убиецът е бил афектиран дотолкова, че да повърне. Не знаем дали това се е случило в Единбург. По тялото нямаше следи от повръщано, дрехите така и не бяха открити. Ако си спомняш обаче, открихме друго — влакна от килим, което предполага, че жертвата е умъртвена другаде и донесена на Лийт Уок, за да бъде окачена на показ. Също така в Единбург имаше далеч по-малко кръв, тоест навярно между смъртта и изкормването е минало известно време. — Професорът се залови да затваря трупа на масата пред себе си. — Работата е там, Фин, че при толкова различни обстоятелства неизбежно ще имаме и разлики в детайлите. Така че без категорични доказателства, сочещи в едната или другата посока, е невъзможно да кажем дали извършителят е бил един и същ. От една страна, ритуалният начин на извършване може да ни наведе на подобна мисъл, но от друга — детайлите на убийството от Лийт Уок бяха толкова тиражирани от таблоидите, че ако някой пожелае да ги копира, няма да му е особено трудно.

— Но защо ще иска да го прави? — попита вече поокопитилият се Гън.

— Аз съм патолог, а не психолог — хвърли му смразяващ поглед професорът, преди да се обърне отново към Фин. — Ще взема проби от кожата и ще видим какво ще покажат токсикологичните изследвания. Но не очаквам да получим някакво по-нататъшно просветление.

III

Пътят за Барвас се виеше извън Сторноуей, оставяйки назад великолепните гледки към остров Кол, Лох Туат и Пойнт, където слънцето блестеше над залива, а разкъсаните облаци гонеха собствените си сенки над дълбоката синя вода. Напред, на северозапад, се простираха двайсет километра скучни торфени равнини, които щяха да ги отведат до малкото селище Барвас на западния бряг. Пътят през безрадостния пейзаж постепенно ставаше прав. Фин познаваше добре тези места през всички сезони и не преставаше да се диви на тяхната способност да менят облика си в рамките на месец, ден или дори минута. Мъртвият сламен цвят на зимата, килимите от нежни бели цветчета през пролетта, наситените пурпурни багри на лятото. Вдясно небето тъмнееше, някъде във вътрешността на острова валеше дъжд. Отляво то бе почти чисто и слънчевите лъчи осветяваха земята чак до хоризонта, където се виждаха бледите планински очертания на остров Харис. Фин бе забравил колко голямо е небето тук.

Пътуваха в мълчание, все още потънали в мисли за картините от клиничната посмъртна касапница, на която бяха станали свидетели в моргата. Няма по-силно напомняне за собствената тленност от това да видиш друго човешко същество, проснато голо върху масата за аутопсия.

Приблизително към средата на пътя шосето се спускаше надолу, преди да се издигне отново към билото на хълм, от който се виждаше как в далечината Атлантикът отприщва неумолимия си гняв върху податливото крайбрежие. В ниското, на стотина метра встрани от асфалта, се гушеше малка каменна къща с яркозелен ламаринен покрив. Това бе овчарска хижа, една от многото, пръснати из острова. Отдавна запустели, навремето те бяха давали подслон на пастирите, местещи стадата си из вътрешността на острова в търсене на по-добра паша. Фин бе виждал тази тук всеки понеделник, на път за училищния пансион в Сторноуей, и отново в петък, на път за дома. Беше я виждал в студ и пек, често пъти, както и днес, осветена от южното слънце и открояваща се на фона на тъмнеещите небеса на север. Тя бе ориентир, лесно разпознаваем за всеки мъж, жена или дете на острова. Но за Фин тя носеше и друг, особен смисъл и видът ѝ сега го изпълни с болка — отдавна забравена или поне заровена на тъмно място в паметта му, до което нямаше желание да се докосва отново. Но знаеше, че докато е на острова, ще има спомени от миналото, от които не ще може да избяга. Спомени, захвърлени настрана като детински и непотребни с възмъжаването му преди близо двайсет години.

Пътуването към западната част на острова го потапяше все по-дълбоко в това минало и той седеше мълчаливо на пътническата седалка, докато Гън шофираше. Дълги участъци от пустото шосе свързваха голи, неугледни селища, скупчени покрай църкви от различни религиозни вярвания. Шотландска църква. Обединена свободна шотландска църква. Свободна църква на Шотландия. Нова свободна църква на Шотландия. „Малките свободни църкви“, както бяха известни. Всяка представляваше подразделение на предходната. Всяка свидетелстваше за неспособността на хората да се разбират помежду си. Всяка беше отправна точка за омраза и недоверие към останалите. Той наблюдаваше как селцата преминават покрай тях като движещи се образи от стар семеен албум. Слънцето открояваше с болезнена яснота всяка сграда, всеки стълб, всяко стръкче трева. Никъде не се виждаше жива душа. Само по някой случаен автомобил на пътя, край селския магазин или бензиностанция. Малките начални училища също бяха празни, взе още затворени за лятната ваканция. Фин се чудеше къде са се дянали всички деца. Вдясно от тях торфената равнина се губеше в мъглява безкрайност, нарушавана единствено от пръснати тук-там овце, които устояваха някак на атлантическите ветрове. Вляво самият океан стоварваше безвременните си вълни върху плажовете и скалистите заливи, разбивайки ги на бяла пяна в мрачния корав гнайс, най-старата скала на света. На хоризонта подобно на мираж едва се различаваше силуетът на танкер.

Щом стигнаха Крос, Фин забеляза, че високото дърво, издигало се някога край местната странноприемница, е отсечено. И този стар символ си бе отишъл. Единственото дърво на западния бряг. Селото изглеждаше голо без него. Сега единствено Свободната църква на Крос се издигаше със своя тъмен гранит над домовете на местните, упорито съпротивляващи се на яростта на стихиите. И понякога, в дни като този, техните молитви биваха чути. Бръснещият вятър се смиляваше, а слънцето успяваше да пробие през разпръснатите облаци. Тежък живот, разнообразяван от мимолетни мигове наслада.

Малко след църквата пътят се издигаше отново и откриваше гледка към най-северната точка на острова. Боядисаните в бяло фронтони на новите къщи улавяха слънчевите лъчи, а между тях от земята се подаваха разпръснатите развалини на старите „черни къщи“. Фин видя познатата извивка на сушата, по която пътят се точеше над крайбрежните скали до село Кробост, с характерния силует на неговата църква, издигната, за да покаже на населението на Крос, че хората от Кробост са също толкова благочестиви.

Подминаха Суейнбост и Лайънели и шосето ги отведе покрай тесните отбивки за Кробост и Милънейс до малкото селце Порт ъв Нес, където пътят свършваше. Тук скалите образуваха естествен пристан в северозападния край на половинкилометров празен плаж, застлан със златист пясък. Човекът бе допълнил творението на природата, изграждайки изкуствен вълнолом, и едно време пристанището бе редовно използвано от траулери и риболовни съдове. Но после природата бе взела своето, разбивайки единия край на вълнолома, където още се виждаха големи, полупотопени във водата късове скала и бетон. Сега мястото пустееше, посещавано само от малки рибарски лодки и ловци на раци.

Гън паркира до галерията „Харбър Вю“, край плющящата на вятъра жълто-черна полицейска лента, ограждаща местопрестъплението. Униформен полицай, облегнат на стената, набързо захвърли фаса си, щом ги видя да слизат от колата. Наблизо имаше стара табела с надпис „Гребна база“, от която някакъв шегаджия бе заличил първите две букви. Фин се зачуди дали това не е намек за многото девойки, загубили девствеността си през годините в бараката, където в събота бе умрял и техният паднал ангел.

Те прекрачиха лентата и приближиха по виещата се пътека до кея. В момента имаше прилив и зелената вода покриваше жълтия плаж. На пристана бяха завързани няколко малки лодки със струпани покрай тях кошове за риба и мрежи с розови и жълти поплавъци. Една по-голяма лодка, извлечена изцяло на брега, се бе наклонила под опасен ъгъл върху пясъка.

Самата постройка беше същата, каквато я помнеше Фин. Зелен покрив от гофрирана ламарина, боядисани в бяло стени. Дясната ѝ страна бе открита за стихиите. Там сградата беше прорязана от тесни прозорчета, гледащи към плажа, а от лявата имаше две големи дървени врати — едната затворена, другата полуоткрехната. През втората се виждаше лодка, качена върху ремарке. Двамата пристъпиха в сумрака, където витаещият дъх на смърт се смесваше с мириса на дизелови изпарения и солена вода. Петното от кръвта на Ейнджъл все още се виждаше на пода, а върху гредата над главите им личеше дълбока резка, протрита от въжето, с което убиецът бе издигнал тялото. Звуците на вятъра и морето, макар и леко приглушени, продължаваха да ги обгръщат. През тесните прозорчета Фин забеляза, че отливът тъкмо започва — водата оставяше подир себе си тясна ивица мокър пясък.

Като се изключи кървавото петно, подът изглеждаше неестествено чист — криминалистите внимателно бяха събрали всяка прашинка от него за лабораторни изследвания. Затова пък стените бяха нашарени с безброй графити от рода на „Мърдо е педал“; „Ана обича Доналд“, както и неизбежната класика „Да го духа папата“. Всичко това се стори на Фин непоносимо потискащо и той премина в откритата част на навеса да вземе глътка свеж въздух. Тук от тавана висеше грубо изработена люлка — две дървени летви, свързани помежду си с оранжево найлоново въже, за да се получи седалка. Същото оранжево въже, с което в съседното помещение бе обесен Ейнджъл. Фин усети Гън да приближава до него и без да се обръща, попита:

— Имаш ли идея защо някой ще желае смъртта му?

— О, на него не му липсваха врагове. Вероятно сам знаеш, че има цяло поколение мъже от Кробост, които в един или друг момент са сърбали попарата на Ейнджъл Макричи или на неговия брат.

— Да, знам. — Фин се изплю на пода, сякаш дори споменът предизвикваше горчив вкус в устата му. — Аз самият съм един от тях. — Той се усмихна накриво. — Може би трябва да питаш и мен къде съм бил в събота вечер.

— Може би наистина трябва — повдигна вежда Гън.

— Имаш ли нещо против да се разходим из плажа, Джордж? Искам да си припомня старото време.

Откъм сушата ивицата граничеше с ниска ронеща се урва, не повече от десетина метра на височина. В далечния край пясъкът отстъпваше място на скали, врязали се в морето като пръсти, опитващи предпазливо температурата на водата. В самия залив на места също се подаваха островчета, едва видими над вълните. Като момче Фин бе прекарвал тук дълги часове в катерене по скалите и ловене на раци в езерцата, образувани при отлив. Сега двамата с Гън оставяха девствени следи върху гладкия пясък.

— Работата е там — започна Фин, — че да си тормозен в училище преди двайсет и пет години, надали е достатъчен мотив за убийство.

— Вярно, но изглежда, не само тормозените са му имали зъб.

— А кой друг?

— Ами като за начало срещу него има две висящи дела в Сторноуей. Едното за побой, другото за сексуално насилие. И двете все още са били на етап разследване, разбира се.

Фин остана учуден единствено от делото за побой.

— Освен ако не се е променил, откакто го познавах, Ейнджъл Макричи постоянно се биеше. Но нещата все някак се уреждаха — било с юмруци на паркинга, било с по халба бира в кръчмата. Никой не е ходил в полицията.

— О, този не беше местен. Дори не беше от островите. И нямаше съмнение, че Ейнджъл го е пребил. Просто никой от свидетелите не искаше да признае, че е видял.

— Какъв по-точно е бил?

— Някакъв природозащитник от Единбург, на име Крис Адамс. Директор по кампаниите на група, наречена „Заедно за животните“.

— Че какво е търсил тук? — изсумтя Фин. — Пазил е овцете от задевки в петък вечер?

Гън се изсмя.

— За това ще е нужно малко повече от един шибан природозащитник — После усмивката му изчезна. — Не, той беше тук — и все още е, — за да сложи край на ежегодния поход за гуга.

Фин чак подсвирна от удивление.

— О, боже.

Той не се бе сещал за тази традиция от години. „Гуга“ бе келтската дума за млад бял рибояд — птица, която мъжете от Кробост ловяха всеки август по време на двуседмично пътешествие до островче, разположено на деветдесет километра североизточно от Луис. Наричаха го Скер, което ще рече просто „Скалата“. Стотина метра назъбени, брулени от бурите камънаци, подаващи се над северния океан. Гъсто покривани всяка година от гнездящи рибояди и техните малки. Това бе една от най-значимите колонии в света, а жителите на Нес я посещаваха вече четиристотин години като на поклонение, пресичаха страховитото море в открити лодки, за да се върнат с ценната плячка. От известно време ходеха с траулер — дузина мъже от Кробост, последното село, останало в Нес, за да поддържа традицията. Две седмици живееха там, катереха се по скалите във всякакво време, рискуваха да си счупят вратовете, само и само да се докопат до младите птици в гнездата. В началото пътешествието се извършвало по необходимост, за да се изхранят гладните гърла. Сега гугата бе деликатес, ползващ се с огромно търсене из целия остров. Но уловът бе ограничен до две хиляди бройки с акт на парламента — специално изключение, вписано в Закона за защита на птиците и прието от Камарата на общините през 1954 година. Така че понастоящем се искаше доста добър късмет или добри връзки, за да може едно семейство да вкуси от рядкото лакомство.

Устата на Фин още се наливаше със слюнка при спомена за мазния аромат на месото върху езика. Първо мариновано, а сетне задушено, то приличаше на патешко, но с дъх на риба. Някои твърдяха, че не било за всеки вкус, но той бе отрасъл с него като сезонно угощение. Два месеца преди мъжете да потеглят за Скер, вече започваше да се облизва при мисълта, точно както предвкусваше и нежната розова плът на дивата сьомга с настъпването на бракониерския сезон. Баща му винаги успяваше да се сдобие с една-две птици, които изяждаха още през първата седмица. Някои хора ги съхраняваха в бъчонки с осолена вода. Така можеха да изтраят чак до следващата година, но вкусът им се променяше, а и солта дразнеше езика на Фин. Той ги предпочиташе пресни от скалата, поднесени с картофи и чаша студено мляко.

— Опитвал ли си някога гуга? — обърна се към Гън.

— Аха. Майка ми имаше роднини в Нес, така че обикновено всяка година се сдобивахме с по някоя бройка.

— И онези активисти се опитват да спрат лова?

— Именно.

— Ейнджъл ходеше редовно, нали? — попита Фин. Единственият път, когато и той се бе присъединил към дванайсетимата мъже от Кробост, Ейнджъл вече имаше едно плаване до Скалата зад гърба си. Споменът премина като тъмна сянка през съзнанието му.

— Като по часовник. Той беше готвачът на групата.

— Значи, не се е зарадвал много, че някой се опитва да саботира начинанието?

— Не — поклати глава Гън. — Нито пък който и да било от местните. Затова и не успяхме да намерим свидетели на побоя.

— Зле ли го е подредил?

— Синини по лицето и тялото, едно-две счупени ребра. Нищо прекалено сериозно, но момчето ще го помни задълго.

— Тогава защо е още тук?

— Защото се надява да спре тазгодишната експедиция. Проклет глупак! А утре с ферибота пристигат и още няколко активисти.

— Кога отплава траулерът за Скер?

Дори от самото произнасяне на думата по тялото на Фин премина лека тръпка.

— До няколко дни. Зависи от времето.

Бяха стигнали края на плажа и Фин започна да се изкачва по скалите.

— Май не съм с подходящи обувки за целта — изпъшка Гън, подхлъзвайки се върху мокрия сипей.

— Ела, не бой се. Знам лесен път догоре.

Гън запълзя почти на четири крака след него по пътеката, която скоро ги отведе до серия от естествени, макар и неравни стъпала. Щом стигнаха върха, пред тях се разкри гледка към торфената равнина и къщите на Кробост, скупчени в низината край пътя. Насред тях мрачно се издигаше сградата на Свободната църква, където Фин бе зъзнал на не едно и две скучни неделни училища. Небето зад нея се смрачаваше. Предвещаваше дъжд. Фин можеше да го подуши във въздуха, точно както някога, като дете. Изкачването го бе освежило и разсеяло мрачните спомени за Скер. Гън стоеше запъхтян до него и с тревога оглеждаше ожулените места по лъснатите си черни обувки.

— Скоро не бях правил това — рече Фин.

— Аз пък никога. Честно да си призная, си падам градско момче.

— Ще ти дойде от полза, Джордж. — Фин се усмихна. Отдавна не се бе чувствал толкова добре. — Та да си дойдем на думата. Смяташ ли, че въпросният природозащитник може да е убил Ейнджъл Макричи като отмъщение за побоя?

— По-скоро не. Не е такъв тип. Пада си малко… — Той затърси точната дума. — Мека китка, ако разбираш какво имам предвид. Фин кимна замислено. — Но от друга страна, видял съм достатъчно, за да знам, че понякога най-ужасните престъпление се извършват от хора, които човек никога не би заподозрял.

— При това е от Единбург — додаде Фин. — Някой проверил ли е дали има алиби за убийството от Лийт Уок?

— Не, никой.

— Може би няма да е зле да го направим. ДНК анализът ще ни каже дали има нещо общо с убийството на Макричи, но това ще отнеме ден-два. Във всички случаи си струва да поговоря с него.

— Отседнал е в пансиона „Парк Гест Хаус“ в града. Организацията „Заедно за животните“ явно не разполага с огромен бюджет. Старши инспектор Смит му е наредил да не напуска острова.

Тръгнаха през полето към пътя, разпръсвайки овцете пред себе си.

— А онова сексуално насилие, за което спомена? — повиши глас Фин, за да надвика вятъра. — Какъв е бил случаят?

— Едно шестнайсетгодишно момиче твърди, че е било изнасилено от него.

— И вярно ли е?

Гън сви рамене.

— При този вид обвинения е много трудно да се съберат категорични доказателства.

— Както и да е, вероятно няма връзка с нашия случай. Една тийнейджърка трудно ще причини на Макричи онова, което му е сторил убиецът.

— Тя не, но виж, баща ѝ е напълно способен.

Фин се закова на място.

— Кой е баща ѝ?

— Преподобният Доналд Мъри.

Четвърта глава

До нощта на Гай Фокс[4] оставаха само три дни и бяхме събрали огромно количество стари автомобилни гуми, с които да запалим най-голямата клада в цял Нес. Всяко село палеше своя и всяко искаше неговата да бъде най-хубавата. В онези дни приемахме съревнованието много сериозно. Аз бях на тринайсет, шестокласник в училището в Кробост. Изпитите, които предстоеше да положа в края на годината, щяха до голяма степен да определят бъдещето ми. Да държиш целия си последващ живот в ръце, когато си само на тринайсет, е голяма отговорност.

Ако се справех добре, щях да постъпя в гимназията „Никълсън“ в Сторноуей, а оттам, ако изкарах достатъчно високи оценки, да получа шанса да постъпя в университет, да избягам от острова. Ако обаче се справех зле, ме очакваше училището в Люс, което по онова време се помещаваше в самия замък. Но там идеята бе да ти дадат занаят в ръцете. Училището имаше гордата традиция да подготвя първокласни моряци, но мен не ме блазнеше перспективата да плавам, нито да работя в някоя фабрика, както стори баща ми, след като риболовът спря да му дава прехрана.

Бедата бе, че аз не бях сред отличниците. Животът на едно момче е пълен с различни изкушения. Като например огънят в нощта на Гай Фокс. Също така вече от пет години живеех с леля ми, а тя постоянно ми намираше задачи — да работя в градината, да режа торф, да събирам сено, да се грижа за овцете покрай доене, чифтосване, агнене и какво ли още не. Хич не я беше грижа как се представям в училище, а на тази възраст не е лесно да се мотивираш сам да си бодеш очите до среднощ над някой скучен урок по история или над математическо уравнение.

Тъкмо тогава бащата на Артър за пръв път посетил леля ми и предложил да се залови с моята подготовка. Тя му отвърнала, че не е с всичкия си и че изобщо не може да си позволи да плаща на частен учител. Той ѝ казал, че не е и нужно, защото бездруго вече подготвя сина си, и аз няма да му бъда в допълнителна тежест. Също така добавил (знам го, защото тя после ми го предаде дума по дума, със солидна доза скептицизъм в тона), че според него съм схватливо момче, което не използва докрай потенциала си. И че с малко побутване в правилната посока вероятно ще издържа изпитите в края на годината и ще вляза в „Никълсън“. А после, кой знае, защо не и в университета.

Ето как се озовах в малката задна стая на къщата на Артър, която баща му обичаше да нарича свой кабинет. Една цяла стена бе заета от рафтове, огъващи се под тежестта на наредените по тях книги. Стотици книги. Помня, че се чудех как е възможно човек да ги прочете всичките в рамките на един живот. Господин Макинес имаше махагоново бюро с тапициран в зелена кожа плот и стол със същата изработка. Той обаче предпочиташе да седи в голямото удобно кресло, от което, ако си направеше труда да погледне през прозореца, разполагаше с гледка към морето. Артър и аз бивахме настанявани пред сгъваема масичка за карти в средата на стаята. Върху твърди столове, с гръб към прозореца, за да не се разсейваме от света навън. Понякога заедно, най-често за решаване на задачи по математика, но по-често поотделно. Според господин Макинес момчетата имаха свойството взаимно да пречат на концентрацията си.

От тези дълги уроци, провеждани в мрачните зимни вечери и ранните пролетни утрини, не си спомням много, освен че не ми доставяха удоволствие. Странно какви други неща са се запечатали в паметта ми. Като шоколадовокафявото сукно на масичката и избледнялото, но все още отчетливо петно от кафе върху него с очертания, наподобяващи картата на Кипър. И петното от влага на тавана в ъгъла на стаята. То ми приличаше на чайка в полет, а пукнатината в мазилката, която го пресичаше, продължаваше нататък към корниза, преди да се скрие под кремавите релефни тапети. А също пукнатината в стъклото на прозореца, която забелязвах, хвърляйки крадешком по някой поглед навън, и застоялият мирис на тютюн за лула, който сякаш вечно обгръщаше бащата на Артър. Макар че никога не го бях виждал да пуши.

Господин Макинес беше висок слаб мъж, поне с десет години по-възрастен от баща ми. Предполагам, някъде през седемдесетте най-сетне си даде сметка, че вече не е млад, но дори и през осемдесетте продължи да носи косата си дълга, което отдавна не беше на мода. Странно как хората попадат в нещо като капан на времето. В живота им има даден момент, който ги дефинира, и те се държат за него през всички последващи десетилетия: същата прическа, същото облекло, същата музика, макар светът около тях да се е променил до неузнаваемост. Леля ми например бе заседнала в шейсетте. Мебели от тиково дърво, лилави килими, оранжева боя, „Бийтълс“. Господин Макинес слушаше „Ийгълс“. Помня „Tequila sunrise“, „New kids in town“ и „Life in the fast lane“.

Но той не беше някакъв мекушав книжен плъх, напротив. Поддържаше се във форма, обичаше да плава по море и бе редовен участник в ежегодните експедиции до Скер за лов на гуга. Онази вечер бе недоволен от мен, защото умът ми беше другаде. Още с пристигането ми Артър умираше от желание да сподели нещо с мен, но баща му ме бутна в стаята и го отпрати с думите, че каквото и да е, може да почака. Но дори през вратата аз усещах нетърпението на своя приятел и в крайна сметка господин Макинес, осъзнавайки, че води безнадеждна битка, ме пусна да си вървя.

Отвън нервно подскачащият Артър веднага ме поведе през мрака към портата. Беше мразовита нощ, а черното като мастило небе бе осеяно с ярки неподвижни звезди. Вятър нямаше и по полето вече се образуваше дебел слой слана, която с издигането на луната над рядко спокойното море започна да проблясва като сребро. Над Хебридите имаше зона на високо атмосферно налягане, която според прогнозата щеше да се задържи няколко дни. Идеално време за клада на открито. Дъхът на Артър излизаше с възбудено свистене. Той бе пораснал едър и силен, по-висок от мен, но все още преследван от бремето на астмата, която на моменти заплашваше да блокира дихателните му пътища.

— Момчетата от Суейнбост са намерили стара гума от трактор — каза ми, след като всмукна продължително от инхалатора. — Почти два метра в диаметър!

— Мамка му — отвърнах. Такава гума щеше да гори по-добре от всичко, с което ние разполагахме — обикновени гуми от автомобили и велосипеди, с каквито те безспорно също се бяха запасили. — И откъде са я докопали?

— Какво значение има? Важното е, че е у тях и че огънят им ще удари нашия в земята. — Той млъкна за момент, наблюдавайки със загадъчна усмивка разочарованието ми. — Може би.

— Как така може би? — смръщих вежди.

Той се приведе съзаклятнически към мен.

— Те не знаят, че ние знаем за нея. Скътали са я някъде и ще я изтъркалят чак в последния момент.

Дали заради часа, прекаран в кабинета на господин Макинес, или заради нещо друго, аз продължавах да не схващам идеята.

— Е, и?

— Опасяват се, че ако разберем, ще им завидим и ще ги прецакаме.

— Добре де, вече сме разбрали — потърках ръце заради студа аз. — Но не виждам как, по дяволите, ще прецакаме гума от трактор.

— Тъкмо там е работата. — Очите на Артър святкаха от вълнение. — Няма да я прецакваме, а ще я откраднем.

Това ме свари напълно неподготвен.

— И кой го казва?

— Доналд Мъри. Той има план.

На другата сутрин, когато излязохме да играем, навън бе заледено. Всички бяха на площадката, където имаше поне половин дузина пързалки. Най-дългата се намираше в далечния край, където асфалтът се спускаше полегато към един отточен канал. Кратка засилка и гравитацията свършваше останалото. Но в самия край трябваше да скочиш, ако не искаш да свършиш в канавката.

Нямах търпение да се наредя на опашката и също да се спусна, но Доналд Мъри бе свикал момчетата от Кробост край люлките, тъй че можех само завистливо да гледам отдалеч.

Доналд бе високо симпатично момче, с ъгловати рамене и пясъчноруса коса, падаща над челото. Всички момичета си падаха по него, но той се отнасяше с пренебрежение към тях. Както се полага на признат водач, предпочиташе мъжката компания и ако човек се държеше за него, се чувстваше в безопасност от братята Макричи. По това време Ейнджъл вече бе завършил начално училище и продължаваше професионалното си образование в замъка Люс, но Мърдо Руад си оставаше близка и реална заплаха.

Първоначално Доналд черпеше авторитет от факта, че всички се бояха от баща му. Тоест всички освен самия Доналд. Свещеникът тогава бе фигура с голяма власт в общността, а и самият Койнах Мъри бе страховит мъж. Койнах е келтският вариант на Кенет и макар официално начело на паството да стоеше Кенет Мъри, всички го наричаха Койнах. Но не и в негово присъствие. Тогава се ползваше само „Сър“ или „Преподобни“. Винаги си представяхме, че жена му също се обръща към него по този начин. Дори и в леглото.

Доналд обаче го наричаше просто „дъртото копеле“. Предизвикваше го на всяка крачка, отказваше да ходи на църква и в резултат по време на Сабат редовно се оказваше заключен у дома.

Веднъж, в събота вечер, гостувахме у свой приятел, чиито родители бяха на сватба в Сторноуей, и решихме да пренощуваме у тях, вместо да шофираме подпийнали към къщи. Не беше кой знае колко късно, може би към десет и половина, когато вратата се разтвори с трясък и на прага изникна Койнах Мъри като ангел отмъстител, изпратен да ни накаже за нашите грехове. Разбира се, половината от нас пиеха и пушеха, имаше и момичета. Койнах гръмко изказа неодобрението си и се зарече, че ще разговаря с родителите на всеки поотделно. Попита дали не сме забравили, че е навечерието на Божия ден и че деца на нашата възраст трябва отдавна да са в леглата. Всички бяхме ужасени. Всички освен Доналд, който продължаваше да се изтяга на един диван с кутийка бира в ръка. А разбира се, основната цел на посещението бе именно той. Койнах насочи разтреперан от гняв показалец към отрочето си и му заповяда да излиза навън. Доналд само го изгледа с мрачна решимост и за наш потрес му каза да ходи да се шиба. Настъпи такава тишина, че можеше да се чуе, ако някъде в Сторноуей падне карфица.

Почервенял от ярост и негодувание, Койнах Мъри влезе с едри крачки в стаята и изби кутийката от ръката на Доналд. Бирата се разплиска навсякъде, но никой не помръдна. И никой не проговори. Нито дори Койнах. Освен с духовния сан той вдъхваше респект и с огромната си физическа сила. Бе просто един едър, як мъж, който сега сграбчи Доналд за яката, вдигна го от дивана и го повлече навън в нощта. Бе впечатляваща демонстрация на мощ, смазваща всяко предизвикателство, и никой от нас не искаше да се озове на мястото на Доналд, щом двамата се приберат вкъщи.

Верен на думата си, преподобният Койнах Мъри посети семейството на всяко момче или момиче от компанията ни и онази нощ излезе през носа на всички, с изключение на мен. Леля ми бе ексцентричка до мозъка на костите и в една богобоязлива общност за нея бе напълно естествено да бъде заклет атеист. Не чак толкова цветисто като Доналд, но и без да се стеснява в изказа, тя посъветва свещеника къде точно може да завре праведния си гняв. Той ѝ каза, че положително ще свърши в ада, на което тя отвърна: „Ще се видим там, тогава“, и тръшна вратата в лицето му. Предполагам, от нея съм усвоил неуважението си към църквата.

Така Доналд по собствени заслуги придоби нещо като легендарен ореол. Не заради това кой бе баща му, а заради начина, по който се противопоставяше на него и на всичко, което той представляваше. Доналд беше първият сред връстниците ми, който пропуши. Първият, който пропи и когото видях пиян. Но имаше и положителни качества. Беше добър в спорта и втори по успех в класа. Нямаше как да се мери физически с Мърдо Руад, но интелектуално можеше да го върти на малкия си пръст. Мърдо знаеше това и като цяло гледаше да няма вземане-даване с него.

В онзи ден край люлките се бяхме събрали общо шестима. Доналд, аз, Артър, две момчета от долния край на селото — Иън и Шоуни, както и Калъм Макдоналд. На мен винаги ми бе жал за Калъм. Той беше по-дребен от нас и в него имаше нещо меко и уязвимо. Беше добър в рисуването, обичаше келтската музика и свиреше на кларсах — малка келтска арфа — в училищния оркестър. Също така бе безмилостно тормозен от Мърдо Руад и неговата банда. Той никога не ги издаваше, нито се жалваше, но все си представях как плаче нощем, преди да заспи.

Наложих си да откъсна очи от пързалката в другия край на площадката и да се съсредоточа върху плана за вечерния набег над Суейнбост.

— И така — казваше Доналд, — ще се срещнем в един часа сутринта край Суейнбост, на пътя за гробището.

— Как ще се измъкнем от къщи, без да ни хванат? — попита Калъм с широко отворени очи и трепет в гласа.

— Това си е твой проблем — отсече без капка съчувствие Доналд. — Ако някой не иска да идва, да си каже отсега. — Той направи пауза, за да даде възможност на желаещите да се оттеглят. Никой не го стори. — Добре. На стотина метра надолу по пътя към гробището има една съборетина с тенекиен покрив. Използва се за съхранение на земеделска техника и вратата е заключена с катинар. Вътре са скрили гумата.

— Откъде знаеш всичко това? — учуди се Шоуни.

— Познавам едно момиче от Суейнбост — подсмихна се Доналд. — Тя и брат ѝ не се разбират много добре.

Всички закимахме. Изглеждаше ни напълно нормално Доналд да познава момиче от Суейнбост и всеки от нас подозираше, че не е изключено да я е „познал“ и в библейския смисъл.

— Какво, по дяволите, става тук? — Мърдо Руад си проправи с лакти път сред групата ни, следван от същите две момчета, които се бяха присъединили към него още в онзи първи учебен ден преди години. Едното от тях бе развило ужасно акне и погледът неволно биваше привлечен към жълтеникавите гнойни пъпки, гъсто осеяли пространството около носа и устата му. Всички отстъпихме назад и кръгът се разшири.

— Нищо, което да те засяга — отвърна Доналд.

— О, мисля, че ме засяга, и още как. — Мърдо изглеждаше необичайно самоуверен в присъствието на Доналд. — Защото сте тръгнали да крадете гумата, която са скатали момчетата от Суейнбост, нали?

Всички останахме поразени, че той знае. Сетне първоначалният шок отстъпи на осъзнаването, че някой от нас трябва да ни е издал. Очите се обърнаха към Калъм, който се загърчи неловко.

— Нищо не съм казвал, честна дума.

— Няма значение откъде сме научили — изръмжа Мърдо Руад. — Знаем и толкова. И също искаме да участваме. Аз, Ейнджъл и приятелите ни. В крайна сметка всички сме от Кробост.

— Не става — отсече Доналд. — И без вас сме достатъчно.

— Хайде, стига. — Мърдо бе съвсем спокоен. — Гумата е голяма, сигурно ще тежи цял тон. Ще има нужда от доста хора да я носят.

— Ние няма да я носим.

— А какво ще я правите тогава? — озадачи се Мърдо.

— Ще я търкаляме, глупако.

— Ааа. — Мърдо явно не бе съобразил тази възможност. — Е, все едно, пак ще трябва да се изправи, а после да се крепи, за да не падне.

— Казах ти вече — не отстъпваше Доналд. — Не ни трябвате.

— Виж — бучна го с пръст в гърдите Мърдо. — Изобщо не ме е еня какво си казал. Или ни вземате с вас, или ще разтръбим на всички. — Изиграл най-силния си коз, той направи триумфална пауза. — Е, кое избирате?

По провисналите рамене на Доналд можех да отгатна, че този път си е намерил майстора. Никой от нас не искаше братята Макричи наоколо, но от друга страна, не искахме и Суейнбост да има най-хубавия огън в нощта на Гай Фокс.

— Добре — въздъхна Доналд и физиономията на Мърдо Руад цъфна в доволна усмивка.

Тази нощ нямаше да мога да заспя, дори и да исках. Седях до късно и пишех домашните за следващата седмица, които господин Макинес ми беше дал. В стаята ми имаше малка електрическа печка с два реотана, но тя не оказваше никакво влияние върху студа, освен ако не се доближиш на педя от нея, а тогава те изгаряше. Под кожените си ботуши бях надянал два чифта чорапи. Носех дънки, тениска, риза, дебел вълнен пуловер и яке отгоре. И все пак зъзнех от студ. Къщата беше голяма и неприветлива, строена през двайсетте, и при всеки порив на вятъра откъм морето вратите и прозорците дрънчаха, като го пускаха вътре да вилнее както си ще. Тази вечер вятър нямаше, но температурата бе паднала до седем градуса под нулата и тлеещият торф в огнището във всекидневната изглеждаше безкрайно далеч. Поне ако леля ми решеше да ме навести, преди да си легне, щях да имам някакво оправдание, задето съм облечен. Но тя, разбира се, нямаше да го стори. Никога не го правеше.

Към десет и половина я чух да се качва в спалнята си. По принцип обичаше да стои до късно, но студът явно ѝ бе дошъл в повече, а леглото и пълната с гореща вода грейка представляваха единственият шанс да се сгрее. Работих на светлината на нощната лампа още час и половина, преди най-сетне да затворя учебниците и да се ослушам пред вратата за някакви признаци на живот. Не се чуваше нищо и аз излязох на пръсти в тъмното антре. За мой ужас изпод вратата на леля ми се процеждаше жълтеникава ивица. Тя навярно четеше в леглото. Бързо се вмъкнах обратно в стаята си. Дървеното стълбище бе старо и скърцащо. Нямаше начин да го преодолея, без да ме чуе. Единствената алтернатива бе да изляза през прозореца и да се спусна по водосточната тръба. Бях го правил и преди, но сега хлъзгавите заледени керемиди правеха начинанието особено опасно.

Освободих ръждивото резе и рязко отворих прозореца. Пантите изскърцаха пронизително и аз замръзнах, очаквайки от съседната стая да се разнесе гласът на леля ми. Но единственото, което се чуваше, бе шумът на прибоя върху чакълестия плаж на петнайсет метра под мен. Държах се за черчевето, докато изпълзявах на покрива, а мразовитият въздух щипеше лицето и сковаваше пръстите ми. Керемидите се спускаха стръмно надолу от прозореца. Успях да напипам корниза с подметката си и се придвижих странично, за да стигна улука. Вкопчих се в студената метална тръба и се плъзнах по нея, докато накрая с огромно облекчение не стъпих на твърда земя. Вече бях навън.

Носеше се миризма на зима и торфен пушек. Таратайката на леля ми бе паркирана върху асфалтираната площадка отпред. Един поглед нагоре към светещия ѝ прозорец ме увери, че тя още не е заспала. Пред мен, отвъд сянката, хвърляна от руините на стара съборена къща, плажът бе ярко огрян от пълната луна. Стигнах бързешком до циментовата пристройка, където стоеше колелото ми, яхнах го и завъртях педалите по посока на Кробост. Тъмното заскрежено поле проблясваше от лявата страна на пътя, а от дясната се носеше равномерното дихание на океана. Часът бе малко след дванайсет и половина.

Домът на леля ми се намираше на километър-два южно от Кробост, кацнал уединено върху скалите, обграждащи малкото пристанище на селото. Покрих разстоянието за броени минути, минавайки и покрай къщата на своите родители. Винаги се стараех да не я поглеждам. Тъмна, празна и затворена, тя постепенно изпадаше в тъжна разруха. Мисълта за това какъв е бил животът ми преди и какъв е можел все още да бъде, бе почти непоносима.

Спрях пред портата на Артър, пред която на лунната светлина се открояваше купчина торф за горене, акуратно подредена под формата на рибешка кост, и се взрях в сенките, обгърнали къщата. Приятелят ми отдавна се бе сдобил с прякора Свирчото заради звука, издаван от астматичните му гърди, но аз така и не се научих да го употребявам.

— Артър! — подвикнах приглушено, но от него нямаше и следа.

Обзет от нарастващо безпокойство, изчаках още пет минути, като постоянно поглеждах часовника си, сякаш това можеше да забави хода на времето. Щяхме да закъснеем. Вече бях на път да се откажа, когато иззад купчината торф се разнесе тропот и Артър изскочи запъхтян от мрака, изритвайки встрани пластмасова кофа, чиято дръжка по някакъв начин бе успяла да се закачи около глезена му. Той притича през моравата и почти със салто прелетя над оградата, след като се заплете в най-горната ѝ тел. Приземи се по задник в краката ми и се ухили широко на лунната светлина.

— Много елегантно — изкоментирах. — Къде се губиш досега?

— Баща ми си легна едва преди половин час. А слухът му е като на копой и трябваше да го изчакам да захърка, преди да изляза. — Той се изправи на крака и тихо изруга. — Мамка му, целият съм се овъргалял в овчи фъшкии.

— Хайде, качвай се — рекох със свито сърце. — Щях да го возя на багажника, което означаваше, че ще омаже както колелото, така и мен с лайняните си дрехи и ръце, от които вече се носеше осезаема миризма. — И гледай да не ме изцапаш.

— Нали затова са приятелите, да споделят всичко — продължи да се хили идиотски той, като седна и ме обгърна през кръста.

Стиснах зъби и подкарах надолу към главния път, а Артър разпери широко крака встрани, за да пази равновесие.

Преди да стигнем Суейнбост, на двеста метра от пътя за гробището, скрихме колелото в една канавка и изминахме останалото разстояние тичешком. Групата вече ни чакаше нетърпеливо край сградата на стария кооператив, заета сега от местна строителна компания.

— Къде се бавите, за бога? — прошепна Доналд.

Ейнджъл Макричи изплува от мрака и залепи гърба ми в стената.

— Пикльо загубен! Не знаеш ли, че колкото повече стоим тук, толкова по-вероятно е да ни хванат?

— Мамка му — изсумтя някъде отстрани брат му Мърдо. — Каква е тая воня?

Извъртях очи към Артър, но Доналд се намеси:

— Хайде, стига разправии. Да вървим!

Едрата ръка на Ейнджъл ме пусна и ние последвахме останалите през голото, обляно в лунна светлина поле. Извън сянката на постройката местността изглеждаше ужасяващо открита. Разкривени колове на огради очертаваха пътя надолу към гробището, където смътно белееха паметниците. Отляво се редяха къщи и дворове и пукането на тънката замръзнала коричка под стъпките ни се струваше оглушително. Дъхът ни кондензираше във въздуха и обгръщаше главите ни подобно на дим.

Доналд спря пред стара черна къща с покрив от гофрирана ламарина. Двойната дървена врата бе масивна и залостена с голям катинар, промушен през здрави железни халки. Над вратата бе издигната триъгълна козирка, достатъчно висока, за да пропуска по-обемистата селскостопанска техника.

— Ето, това е.

Мърдо Руад пристъпи напред и извади изпод палтото си ножица за арматура.

— За какво си помъкнал това? — просъска Доналд.

— Нали каза, че имало катинар?

— Тук сме да крадем гума, Мърдо, не да рушим хорското имущество.

— И как ще влезем тогава?

— С ключ, както се влиза обикновено. — Доналд разклати пред лицето му голям ключ на кожена каишка.

— Откъде, по дяволите, го взе? — Беше онзи с акнето, чиито пъпки сякаш сияеха на лунната светлина.

— Той познава едно момиче — подметна Калъм, сякаш това обясняваше всичко.

Катинарът щракна и Доналд бутна едното крило на вратата, което със скърцане се отвори. Той извади от джоба си фенерче и всички се скупчихме зад него, докато лъчът обхождаше необятните купища вехтории. Вътре имаше ръждив скелет на трактор, стар плуг, разбита балираща машина, гребла, мотики, вили, лопати, въжета, окачена на гредите рибарска мрежа, оранжеви и жълти пластмасови буйове, висящи точно над главите ни, продънена задна седалка от автомобил. А също заветната гума, облегната на стената в дъното. Тя бе по-висока от всеки от нас, с грайфер, в който можеше да пъхнеш юмрук. На едната ѝ страна имаше двайсет и пет сантиметров срез, причинен от някой невнимателен тракторист. Застраховката навярно бе покрила подмяната, но самата гума вече не ставаше за нищо. Просто идеално гориво за празнична клада. Стояхме вторачени с благоговение в нея.

— Прекрасна е — прошепна Артър.

— Има да гори цяла седмица — додаде Ейнджъл.

— Хайде да я изкарваме оттук. — Гласът на Доналд прозвуча триумфално.

Точно както Мърдо бе предрекъл, гумата сякаш тежеше цял тон. С общи усилия едва я дотъркаляхме до пътя, крепейки я да не падне. Доналд се върна да затвори вратата и да постави катинара обратно на мястото му.

— Представям си само как ще зяпнат, щом видят, че я няма — рече, потривайки ръце. — Все едно се е разтворила във въздуха.

— За да се превърне в дима от нашия огън — додаде ликуващо Мърдо.

Костваше ни доста труд да изтикаме гумата по наклона до главния път, а той дори не беше стръмен. Донякъде ни стана ясно какво ни чака, щом стигнем хълма преди Кробост. Очертаваше се дълга нощ.

Пред сградата на бившия кооператив спряхме да починем, потни и запъхтени. Бяхме генерирали достатъчно собствена топлина, за да не ни е грижа вече за студа. Няколко цигари се предаваха от ръка на ръка в дух на мълчаливо самодоволство.

— Оттук нататък ще видим зор — каза Доналд, прикривайки огънчето на цигарата в шепа.

— Глупости — изсумтя Мърдо. — Сега пътят е все надолу, чак до отбивката за Кробост.

— Тъкмо това имам предвид. Гравитацията ще увеличи теглото на това чудо и ще трябва да го държим да не избяга. Затова най-едните и силни от нас трябва да застанат отпред.

В крайна сметка братята Макричи и двамата им приятели, включително онзи с акнето, се озоваха пред гумата, крачейки заднишком. Артър и аз я крепяхме от едната страна, а Иън и Шоуни — от другата, докато Доналд и Калъм държаха двата ръба отзад.

Тъкмо излязохме на главния път, когато иззад билото на хълма внезапно изникнаха фарове на кола. Никой от нас не бе дочул приближаването ѝ и настана паника. Нямаше време да скрием гумата обратно в сянката на сградата, затова Доналд просто я бутна с рамо и я прекатури в канавката, а заедно с нея и по-малкия брат Макричи. Разнесе се пукот на тънък лед, съпроводен от ругатнята на Мърдо Руад:

— Ах, ти, шибано копеле!

Колата прелетя покрай нас и скоро стоповете ѝ се изгубиха зад далечния завой към Файвпени и Бът ъв Луис. Мърдо се измъкна с олюляване от канавката, мокър и омазан с кал и бог знае още какво, като продължаваше да ругае през тракащите си от студ зъби. Естествено, всички се запревивахме от смях, а той прекоси гневно платното и ме халоса по главата така, че ушите ми зазвъняха. Открай време не ме харесваше особено.

— Смяташ, че е забавно, а, лайно такова? — Сетне обходи с кръвнишки взор останалите, които отчаяно се мъчеха да запазят сериозни физиономии. — Някой друг да смята, че е забавно?

Никой не си призна и Доналд ни подкани да се хващаме за работа.

Отне ни поне пет минути да извадим гумата от канавката и да я изправим отново на пътя. През цялото време усещах пареща болка в лицето и не се съмнявах, че ще осъмна с ярка синина. Заехме отново позициите си и започнахме бавно и внимателно да търкаляме гумата към отбивката за Кробост. Отначало изглеждаше по-лесно, отколкото да я тикаме нагоре по баира, но после наклонът взе да става стръмен и нейното тегло и инерция от минута на минута нарастваха.

— Забавете малко, дявол го взел! — рече Доналд.

— А ти какво мислиш, че се опитваме да правим? — озъби се Ейнджъл, но в тона му се долавяха наченки на паника.

Гумата се търкаляше все по-бързо и дланите ни горяха от триенето, докато се мъчехме да я удържим. Скоро вече подтичвахме край нея. В един момент онзи с акнето падна и тя мина през крака му. Калъм пък се препъна в него и се просна върху асфалта.

— Изпускаме я, изпускаме я! — почти извика Мърдо Руад.

— По-тихо, за бога! — изсъска му Доналд, защото от двете страни на пътя имаше къщи.

Но всъщност шумът бе най-малкият ни проблем. Гумата вече беше изцяло извън контрол. Ейнджъл и Мърдо отскочиха встрани, за да не ги смаже. Доналд, въпреки отчаяните си усилия, също я изтърва и тя се понесе, добила собствена воля и посока. Завтекохме се в безпорядък подир нея, но тя бе твърде бърза и постоянно увеличаваше дистанцията.

— О, не… — чух Доналд да простенва и в следващия миг осъзнах причината.

Гумата се носеше право срещу кробосткия магазин, разположен на ъгъла в подножието на хълма. Имайки предвид теглото и скоростта ѝ, пораженията щяха да бъдат сериозни, а ние не можехме да сторим нищо, за да ги предотвратим.

Звукът на трошащо се стъкло отекна като експлозия в нощния въздух. Ударът попадна във витрината вляво от вратата и можех да се закълна, че видях как цялата постройка се разтриса. Гумата остана права, забита във фасадата на магазина като някаква странна модернистична скулптура. Около половин минута по-късно пристигнахме и ние, запъхтени и вторачени в безмълвен ужас. Прозорците на най-близките къщи, намиращи се на стотина метра разстояние, започнаха един след друг да светват.

— Не мога да повярвам — клатеше глава Доналд. — Не мога да повярвам.

— Да се омитаме час по-скоро — рече Мърдо Руад.

— Не. — Ейнджъл сложи ръка върху рамото на брат си, за да го спре. — Ако просто избягаме, никога няма да се откажат, докато не разберат кой го е сторил.

— Какви ги говориш? — Мърдо го изгледа така, сякаш смяташе, че е изгубил ума си.

— Говоря за изкупителна жертва. Някой, който да поеме вината и да не ни натопи. Само така ще мирясат.

— Това е пълна дивотия — отвърна Доналд. — Хайде да се махаме.

В далечината вече се чуваха гласове. Подвикващи един на друг, чудещи се какво е станало.

Но Ейнджъл не отстъпваше.

— Прав съм, повярвай ми. Трябва ни доброволец. Погледът му обходи всички ни подред. И се спря върху мен.

— Ти, сиракът. Ти имаш най-малко за губене.

Преди да успея да възразя, един огромен юмрук ме удари в лицето и краката ми се подкосиха. Стоварих се на земята с такава сила, че въздухът излезе от гърдите ми. После в корема ми се заби ботуш, карайки ме да се сгъна на кравай и да повърна върху паважа.

— Престани! Какво правиш!

Това беше викът на Доналд. А след него и тихият заплашителен глас на Ейнджъл:

— Ти ли ще ме спреш, набожно копеленце? Или искаш да те просна до него? Двама ще са по-добре от един.

Настъпи моментна тишина, нарушена от хленча на Калъм:

— Бягайте, идват!

Разнесе се тропот на отдалечаващи се стъпки, а после над мен се спусна странен покой. Не можех да помръдна, нямах сили дори да се претърколя встрани. Съзнанието ми смътно регистрираше още и още светнали прозорци в околните къщи, лъчи от фенери, шарещи из мрака.

— Магазинът! Разбили са магазина! — извика някой. После нечии ръце грубо ме изправиха на крака и ме уловиха под мишниците, за да не падна.

— Държиш ли го?

Чух гласа на Доналд. И познатото хриптене на Артър:

— Давай, държа го.

И те ме завлякоха тичешком през платното в канавката.

Не знам колко време сме лежали там в леда и калта, но ми се стори цяла вечност. Местните взеха да пристигат, наметнали набързо палта върху пижамите си, да осветяват с фенерчета магазина и пътя пред него. Смайването им бе очевидно — във витрината стоеше забита почти двуметрова гума, а наоколо нямаше жива душа. Накрая решиха, че не става дума за взлом, но че все пак е най-добре да повикат полицията, и се запътиха обратно по домове. Доналд и Артър ме уловиха наново и ние с препъване поехме през омръзналото поле. После синът на свещеника остана да чака с мен край една ограда в сянката на хълма, докато Артър отиде да докара колелото ми. Аз се чувствах ни жив, ни умрял, но знаех, че двамата са се изложили на огромен риск заради мен.

— Защо се върнахте? — попитах.

— Идеята поначало беше глупава — махна с ръка Доналд. — Никога нямаше да те оставя да го отнесеш заради нас. — Не виждах лицето му, но и гласът издаваше достатъчно ясно цялото му негодувание и гняв. — Все някой ден ще откъсна крилцата на тоя Ейнджъл Макричи!

Така и не се разбра кой е забил гумата на момчетата от Суейнбост в магазина на Кробост, но те не си я върнаха. Полицията я конфискува и нашият огън в нощта на Гай Фокс пак беше най-хубавият в цял Нес.

Пета глава

I

Вятърът облъхваше лицето на Фин, докато вървеше по тесния път към селото. В подножието на хълма можеше да се различи далечната фигура на Гън, крачещ обратно към Порт ъв Нес, за да вземе колата. Прехвръкнаха няколко капки дъжд, но черните облаци над главата му вече се разкъсваха, разколебали се в своето намерение да излеят порой над земята.

Макар да беше август, някой бе запалил в дома си огън и до ноздрите му долиташе характерният плътен мирис на торфен пушек. Той го отнасяше двайсет-трийсет години назад. Беше удивително колко много се е променил светът за това време и колко малко — мястото, където бе роден и отрасъл. Чувстваше се като призрак, навестяващ собственото си минало, бродещ из улиците на детството си. Почти очакваше да види Артър и себе си като малки, докато изскачат на своите велосипеди иззад завоя при църквата, на път за магазина в подножието на хълма, където да похарчат съботните си джобни пари. Детски глас го накара да обърне глава и той видя двама малчугани да си играят край самодейна люлка до близката къща. На двора ѝ бе опънат простор с развяващо се пране. После вратата се отвори и една млада жена излезе бързешком да прибере дрехите, преди да е заваляло.

Църквата се извисяваше гордо на хълма, гледайки селото под себе си и спускащата се към морето земя.

Големият асфалтиран паркинг бе нов, разграфен с прясно боядисани бели линии, за да може паството да оставя колите си в правилни богоугодни редове, а на входа и изхода му имаше решетки[5], които да го пазят от овцете и техните фъшкии. По времето на Фин хората ходеха на църква пеша. Някои изминаваха километри с развети от вятъра палта, уловили с една ръка шапката си, а с другата стиснали под мишница Библията.

Редица стъпала водеха от паркинга до къщата на свещеника — голяма и двуетажна, строена по времето, когато църквата е считала, че за служителите ѝ е нормално да разполагат с по три всекидневни и пет спални — три за семейството, една за гостуващ събрат от друга енория и една, която да ползват за кабинет. От прозорците ѝ се разкриваха великолепни гледки към северния край на острова, чак до далечния, сочещ към небето пръст на фара. Но и тя също бе изложена на божия гняв на бурите и дъждовете. Дори свещениците не бяха пощадени от атмосферните условия на остров Луис.

След като се спуснеше от хълма, пътят започваше да се издига наново в продължение на близо километър покрай брега, а около него се бе скупчило селото Кробост. Макар да не можеше да го зърне оттук, Фин знаеше, че домът, където някога живееха Артър и родителите му, се намира съвсем близо. Но все още не се чувстваше готов да отиде там, затова бутна портата и прекоси паркинга по посока на стълбите, водещи към къщата на свещеника.

Почука няколко пъти и натисна звънеца, но отговор не последва. Накрая натисна бравата и вратата се открехна, разкривайки мрачно антре.

— Ехо! Има ли някой?

Единствено тишина. Той затвори и погледна към църквата. Тя изглеждаше все така масивна и внушителна, построена от големи каменни блокове, издялани от скалите в околността. С две малки кули отстрани и висока камбанария, издигаща се над сводестия вход. Камбана нямаше и Фин не помнеше някога да е имало. Камбаните бяха нещо лекомислено, с привкус на католицизъм. Прозорците също бяха сводести — два над портала, по един от двете му страни и четири по протежение на всяка стена. Високи прости прозорци. В тази строга калвинистка култура нямаше място за витражи и цветни изображения. Никакви кръстове. Никаква радост.

Едното крило на входа бе отворено и Фин влезе в преддверието, където свещеникът посрещаше членовете на своето паство и се ръкуваше отново с тях на излизане. Потискащо място, с протрито дюшеме и тъмна лакирана ламперия. Лъхащо на прах, влажни дрехи и безвремие. Мирисът му сякаш не се беше променил през последните трийсет години. Напомнящ за онези дълги неделни дни, когато родителите на Фин го караха да слуша час и половина сутрешни псалми на келтски, следвани от пламенна проповед по пладне и още една доза в шест часа вечерта, след като бе прекарал два часа от следобеда на неделно училище в задното помещение на църквата. А когато не беше там или на църква, трябваше да стои у дома, докато баща му четеше на глас от келтската Библия.

Сега той последва детските си стъпки през лявата врата към вътрешността на храма, където двата реда сурови дървени скамейки обграждаха прохода, водещ към издигнатата, оградена с перила платформа в дъното. Оттам навъсените старейшини на общността подемаха песнопенията. Високо горе се издигаше амвонът — резбован подиум, прикрепен за стената, до който се стигаше по вити стълби от двете страни. Той поставяше свещеника в доминираща позиция над простосмъртните в краката му — авторитет, който той всяка неделя укрепваше със сурови порицания и заплахи за вечно проклятие. Спасението бе в собствените им ръце, слушаха те непрестанно, стига да се оставеха в ръцете на Господ.

Фин почти можеше да чуе в главата си келтските псалми — странни племенни напеви без акомпанимент, които навярно биха звучали хаотично за непривикналото ухо. И все пак в тях имаше нещо странно въздействащо. Нещо от суровата земя, от борбата за съществуване въпреки непосилните изпитания. Нещо от хората, сред които бе отрасъл. Повечето бяха добри хора, разкриващи себе си в начина, по който въздаваха възхвала на Създателя, изразяваха своята благодарност за трудния живот, в който все пак бяха открили някакъв смисъл. Само при спомена за това по кожата му полазиха тръпки.

В този момент се разнесоха металически удари — кънтене, което сякаш изпълни целия храм, отеквайки от балконите, опасали три от стените. Фин се озърна озадачено, преди да си даде сметка, че то идва от радиаторите. Те бяха нови, също както и двойната дограма на високите прозорци. Може би сега проповедите бяха по-сърдечни, отколкото преди трийсет години. Той пристъпи обратно към преддверието и видя в единия му край отворена врата, иззад която идваше кънтенето.

Оказа се, че там има котелно помещение. Големият нафтов котел стоеше отворен, обшивката му бе свалена, разкривайки сложните серпантини. Различни части, извадени от вътрешността му, стояха пръснати по бетонния постамент редом с тенекиена кутия инструменти. Под него лежеше по гръб мъж в работен гащеризон и се опитваше да разхлаби муфата на изходящата тръба, блъскайки по нея с тежък гаечен ключ.

— Извинете — каза Фин, — търся преподобния Доналд Мъри.

Мъжът се надигна сепнато и удари глава в дъното на котела.

— Мамка му!

Едва сега Фин забеляза бялата якичка, подаваща се изпод гащеризона. А също познатото ъгловато лице под разчорлената пясъчноруса коса. Сега тя бе малко по-рядка и прошарена със сиво. Самото лице също бе изгубило част от момчешката си привлекателност, бе станало изопнато, с бръчки покрай устата и очите.

— Е, намерихте го. — Светлината идваше иззад гърба на Фин и мъжът примижа, мъчейки се да различи чертите му. — С какво мога да помогна?

— Като за начало можеш да ми стиснеш ръката. Нали това правят обикновено старите приятели, щом се видят?

Преподобният Мъри се намръщи и стана на крака, озадачен кой е този непознат, който го познава. Сетне лицето му изведнъж се озари.

— Мили боже! Фин Маклауд. — И като сграбчи десницата му, я разтърси здраво, ухилен до уши. В този миг Фин отново зърна пред себе си момчето, което бе познавал преди толкова години. — Радвам се да те видя, човече! Радвам се да те видя. — Личеше си, че думите са искрени, но само докато други мисли не нахлуха в съзнанието му. Тогава усмивката се помрачи и той добави: — Много време мина.

Преди за Фин бе трудно да повярва, когато Гън му съобщи, че Доналд Мъри е наследил баща си начело на Свободната църква на Кробост. Сега доказателството стоеше пред очите му, но това не го правеше по-лесно за вярване.

— Към седемнайсет години. Но дори да бяха седемдесет, пак нямаше да очаквам да те видя със свещеническа якичка освен може би на някой разюздан карнавал.

Доналд леко наклони глава встрани.

— Бог ми показа прегрешенията и ме насочи в правия път.

Това не ще да е било лесно, рече си Фин. Двамата бяха отпътували за Глазгоу по едно и също време, но докато той бе постъпил в университет, Доналд бе навлязъл в музикалната индустрия като мениджър на някои от най-успешните шотландски банди на осемдесетте. Но после нещата бяха започнали да се объркват. Пиенето бе станало по-важно от работата му и бизнесът бе западнал. Една вечер Фин го бе срещнал на някакво парти и Доналд му бе предложил кокаин. А също и момиче. Самият той бе надрусан до козирката, а в очите му, някога толкова пълни с живот, имаше нещо мъртво. По-късно Фин бе чул, че след като са го арестували за притежание на наркотици, е напуснал Шотландия и е заминал на юг, за Лондон.

— Значи, курамът все пак те е пипнал?

Доналд избърса ръце в един парцал, старателно избягвайки погледа му.

— Не си падам много по тази дума.

Състоянието бе толкова разпространено на острова, че дори му бяха лепнали специален термин. На келтски думата буквално означаваше грижа, но по отношение на преоткрилите вярата се употребяваше по-скоро в смисъл на нещо, което можеш да хванеш подобно на вирус. И то донякъде наистина си беше такова — вирус на съзнанието.

— Аз пък винаги съм я намирал за много уместна — каза Фин. — Цялото това промиване на мозъци в детството, последвано от яростно отхвърляне и безпътен живот. Пиене. Наркотици. Леки жени. — Той направи пауза. — Да ти звучи познато? А после, предполагам, страхът и вината те връхлитат подобно на разстройство, понеже от ранно детство си привикнал на диета от пост и молитви. — Доналд го гледаше мрачно, отказвайки да бъде въвлечен в подобна дискусия. — Тогава Бог започва да ти говори и изведнъж ставаш много специален за всички онези, които искат да проговори и на тях. Така ли се получи и с теб?

— Навремето те харесвах, Фин.

— А аз винаги съм те харесвал, Доналд. Още от първия ден, когато попречи на Мърдо Руад да ме напердаши. — Искаше му се да добави още нещо. Да го попита защо пропилява така живота си. Но от друга страна, след като бе минал през фазата на пиенето и наркотиците, може би действително го възприемаше като един вид изкупление. В крайна сметка не всеки таеше такава омраза към религията както Фин. И той омекна. — Добре, съжалявам.

Но Доналд явно не бе склонен да приеме така леко извинението.

— Има ли някаква конкретна причина за идването ти?

Фин се усмихна тъжно.

— Толкова зубрене, за да вляза в университета, и какво излезе накрая от мен? Едно обикновено ченге. Чудна реализация, няма що.

— Да, чух. — Доналд сега бе нащрек. — Но още не си ми казал защо си тук.

— Разследвам убийството на Ейнджъл Макричи. Включиха ме в екипа, защото почеркът е идентичен с този на друго убийство, с което се занимавам в Единбург.

В погледа на Доналд припламна искрица, напомняйки за старата му същност.

— И искаш да знаеш дали съм го направил аз.

— А направил ли си го?

Доналд се изсмя.

— Не.

— Защото помня как навремето се закани, че все някой ден ще откъснеш крилцата на Ейнджъл Макричи.

— Намираме се в божия храм, Фин — напомни му вече сериозно другият.

— И защо това трябва да ме притеснява?

Доналд се взря в него за момент, сетне се обърна и започна да прибира инструментите си в кутията.

— Онази твоя леля атеистка те е настроила срещу Господ, нали?

— Не — поклати глава Фин. — Щеше да се радва, ако отраснех безгрижен езичник като нея, но ме подхвана твърде късно. Вече бях увреден. Инфектиран. Повярваш ли веднъж, е много трудно да спреш. Просто престанах да вярвам, че Бог е добър, това е всичко. И единственият отговорен за това е самият Бог. — Другият го изгледа в навъсено недоумение. — Разбира се, в онази нощ, когато отне родителите ми край Барвас, бях още дете. Сега, в моментите, когато разсъждавам трезво, съзнавам, че това са глупости, че такива неща просто се случват в живота. — Той замлъкна и добави горчиво: — Повече от веднъж. Затова само когато ме споходи усещането, че може би наистина има Господ, започвам да изпитвам гняв.

Доналд отново се залови с инструментите си.

— Нали не си дошъл наистина да ме питаш дали съм убил Ейнджъл Макричи?

— Ти не го харесваше особено.

— Много хора не го харесваха. Това още не значи, че биха го убили. — Той замълча, поклащайки един чук в ръката си, сякаш го преценяваше на тегло. — Но ако искаш да знаеш моето отношение, то не мисля, че е голяма загуба за света.

— Не звучи много християнско от твоя страна — рече Фин и Доналд пусна чука в кутията. — Дали е заради всички мизерии, които търпяхме от него като деца, или защото дъщеря ти го е обвинила, че я е изнасилил?

— Той я изнасили и още как. — Доналд се изправи лице в лице с него, предизвиквайки го да му възрази.

— Изобщо не би ме учудило. Точно затова искам да разбера какво се е случило.

Свещеникът мина покрай него и излезе в преддверието.

— Предполагам, че всичко, което ти трябва, е отразено в полицейския доклад.

Фин тръгна подире му.

— Предпочитам да пия вода от извора.

Доналд се закова намясто, обърна се и направи крачка към бившия си съученик. Все още бе поне три пръста по-висок от Фин, в добра форма, напълно способен да окачи Ейнджъл Макричи на въже и да го провеси от гредите на навеса за лодки в Порт ъв Нес.

— Не искам ти или който и да било друг да обсъжда повече това с нея. Не ѝ стига унижението, което е преживяла, а и полицията се отнесе с нея като с лъжкиня.

— Доналд, аз не се каня да я унижавам, нито да я обвинявам в лъжа. Просто искам да чуя нейната версия.

— Не.

— Виж, не ми се ще да го правя по трудния начин, но това е разследване на убийство. Ако реша да я разпитам, ще я разпитам.

В очите на Доналд припламна бащински гняв. Само за кратко, докато самоконтролът се намеси и го потуши.

— В момента не е тук. Отиде с майка си до града.

— Тогава ще намина пак. Например утре.

— Може би щеше да е по-добре, Фин, ако изобщо не се беше връщал.

В думите и тона на Доналд се съдържаше нотка на хладна заплаха. Трудно бе да се повярва, че това е същото момче, което някога го бе защитавало от побойниците, бе рискувало собствената си кожа, за да го спаси в нощта, когато лежеше повален от Ейнджъл Макричи пред местния магазин.

— И защо? Защото мога да открия истината? Какво толкова страшно има в истината? Ако Макричи бе изнасилил моята дъщеря, и аз вероятно бих се изкушил да взема закона в свои ръце.

Доналд поклати глава.

— Направо не е за вярване, че ме смяташ способен на подобно нещо, Фин.

— И все пак ще ми е интересно да знам къде си бил в събота вечер.

— Понеже твоите колеги вече ми зададоха същия въпрос, вероятно ще откриеш отговора някъде из протоколите им.

— Няма как да разбера дали протоколът лъже, докато с хората обикновено ми се удава.

— Бях там, където обикновено съм всяка съботна вечер. У дома, зает с писането на неделната си проповед. Жена ми ще го потвърди, ако си направиш труда да я попиташ. — Доналд отиде до вратата и я задържа отворена пред Фин в знак, че разговорът им е приключил. — А и във всички случаи не е моя работа да въздавам възмездие на грешниците. Всевишният сам ще реши каква участ заслужава Ейнджъл Макричи.

— Ако вече не го е сторил.

Фин излезе във ветровития следобед и дъждът започна да вали както подобава. Хоризонтално.

Докато стигне до колата на Гън, работеща на празен ход на паркинга, вече бе прогизнал до кости. Тръшна се върху пътническата седалка и захлопна вратата след себе си. По къдриците му се бе събрала вода, която се стичаше на вадички по лицето и врата му.

— Е? — погледна го Гън, като усили радиатора.

— Защо не ми разкажеш какво се случи в нощта, за която дъщерята на Доналд твърди, че е била изнасилена?

II

Докато шофираха обратно към Сторноуей, облаците се разкъсаха и покриха цялото небе в ивици от синьо, черно и пурпурносиво. Пътят се стелеше пред тях, издигайки се към хоризонта, а лъчи от слънчева светлина прозираха през дъждовната пелена.

— Случи се преди около два месеца — каза Гън. — Дона Мъри и група нейни приятели пиели в клуба в Кробост.

— Не каза ли, че била само на шестнайсет?

Гън го стрелна с очи, сякаш да провери дали не се шегува.

— Май наистина си отсъствал твърде дълго.

— Това е незаконно, Джордж.

— Все едно, било е петък вечер. Мястото е било претъпкано, някои от хлапетата са били пълнолетни, а и никой не е обръщал особено внимание.

Сумракът неочаквано се разсея, капките, забърсвани от чистачките по предното стъкло заблестяха, а над полето вляво от тях изникна дъга.

— Между момчетата и момичетата вървели обичайните задевки. Знаеш как е, когато се смесят алкохол и младежки хормони. Макричи седял на обичайното си място, на стол пред бара, и хвърлял по някое похотливо око на девойчетата. Трудно е да повярва човек, че все още си е падал по тая част след всичкия алкохол, изгълтан през годините. Сам видя в какво състояние беше черният му дроб. — Фин кимна. Ейнджъл пиеше здраво, още от ученик. — Както и да е, по някаква причина Дона привлякла вниманието му. Необяснимо защо, явно е решил, че и той ѝ се е сторил привлекателен, и предложил да я почерпи едно. Тя му отказала и всичко можело да свърши дотук, но за беля някой му подшушнал, че тя е момичето на Доналд Мъри, и това наляло масло в огъня.

Фин можеше да си представи колко забавно се е сторило на Макричи да свали дъщерята на свещеника — особено при мисълта, че и баща ѝ може да научи.

— През останалата част от вечерта той продължил да ѝ досажда, да ѝ поръчва питиета, които тя не докосвала, да се опитва да я прегръща и да ѝ прави неприлични предложения. Приятелите ѝ намирали това за голям майтап и никой не виждал в Макричи реална заплаха — просто един дърт подпийнал козел на бара. Но Дона се ядосала не на шега. Той провалял съботната ѝ вечер и накрая решила да си тръгне. Приятелите ѝ казват, че напуснала бясна заведението. Почти никой освен барманката не забелязал, но около минута по-късно Макричи също се смъкнал от стола и тръгнал подир нея. Оттук нататък показанията започват да се разминават.

Колата подмина група тийнейджърки, скупчени под бетонна автобусна спирка на Саут Дел. Тези конструкции бяха типични за остров Луис — с плосък покрив и четири прегради, направени така, че да дават подслон независимо от коя страна духа вятърът. Фин помнеше, че местните ги наричаха „великански масички за пикник“. Момичетата изглеждаха приблизително на възрастта на Дона, вероятно тръгнали на купон в Сторноуей. Алкохол и младежки хормони. Те със сигурност нямаха и представа колко опасна може да е тази комбинация. Усмивки върху бледите лица, прелитащи покрай мокрия от дъжд прозорец. Животи, насочени по една траектория, която никоя от тях не можеше да предскаже, но която в същото време бе напълно предсказуема.

— От излизането на Дона от клуба до прибирането ѝ вкъщи изминали трийсет и пет минути — продължи Гън.

— Пътят отнема най-много десет — отбеляза с присвити устни Фин.

— Седем. Специално накарахме една полицайка да го засече.

— И какво се е случило през останалия половин час?

— Според Дона тя била обект на сексуално нападение. Това са собствените ѝ думи. Баща ѝ твърди, че била раздърпана, когато се прибрала у дома. Със зачервено лице, размазан грим, бърбореща несвързано като бебе. Повикали полиция и я отвели в участъка в Сторноуей за медицински преглед и вземане на показания. Тогава за пръв път използвала думата „изнасилване“. Естествено, както винаги в подобни случаи, трябваше да изясним точното естество на посегателството. Но когато опряхме до детайлите, момичето изпадна в истерия. Все пак потвърди, че да, Макричи я е съборил на земята и е вкарал пениса си във вагината ѝ. И че да, това е станало без нейно съгласие. И че да, била е девствена. Поне допреди това. — Гън погледна неловко към Фин. — Но ако трябва да съм честен, по нея и по дрехите ѝ нямаше и следа от кръв. Нямаше също синини, охлузвания или кал, съвместими с насилствено събаряне на земята в дъждовна нощ.

Фин беше озадачен.

— Какво показа медицинският преглед?

— Точно там е работата, че тя отказа да се подложи на него. Категорично. Заяви, че щяло да бъде твърде унизително. Разяснихме ѝ, че трудно ще повдигнем обвинение срещу Макричи, ако не разполагаме със свидетели или физически улики. Единственият свидетел, забелязал Ейнджъл извън заведението, твърди, че той е тръгнал в посока, обратна на нейната. А след като и тя отказа прегледа…

— А баща ѝ?

— О, той напълно я подкрепя. Казва, че след като тя не желае да я види лекар, това е нейно право и той в никакъв случай няма да я насилва.

— Какво беше цялостното му поведение?

— Гневно, бих го нарекъл. Хладнокръвно, сдържано гневно. Външно изглеждаше дори неестествено спокоен. Като вода в препълнен язовир, преди да отворят шлюзовете. — Гън въздъхна. — Както и да е, разследващите разпитаха почти всички, присъствали в клуба онази вечер, но не се намери нито един, който да подкрепи версията на Дона. На теория случаят оставаше открит, но на практика нямаше какво повече да сторим. Работата обаче се размириса. Плъзнаха слухове, клюки и мнозина бяха убедени, че Макричи действително я е изнасилил.

— А според теб така ли е?

Водата образуваше малки езерца по прогизналото поле, хвърлящи синкави отблясъци под следобедното слънце. Дъждът бе отминал и небето на юг се проясняваше. Сиадар бе останал зад тях, а в далечината вече се забелязваха белите къщи на Барвас.

— Ще ми се да знаех. Съдейки по всичко, което чувам за този човек, явно е бил гадно копеле. Но от друга страна, без категорични доказателства…

— Не те питам за доказателствата, Джордж, а за собственото ти мнение.

Гън улови здраво волана с две ръце.

— Добре, ще ти кажа мнението си, стига да не ме цитираш. — Той се поколеба още миг, преди да продължи. — Мисля, че твърденията на момичето са една опашата лъжа.

III

Пансионът „Парк Тест Хаус“ бе разположен сред редица къщи от кафяв пясъчник — мрачно каменно здание, нашарено с тъмни ивици от дъждовете, скрито зад боядисана в черно ограда от ковано желязо. Към трапезарията му бе добавена остъклена тераса, за да се използва максимално слънчевата светлина. По средата на лятото човек можеше да вечеря на нея, наблюдавайки почти до среднощ розовеещите от залеза облаци.

Крис Адамс неохотно поведе Фин към малката си единична стая на втория етаж, след като той му разясни, че всекидневната за гости на първия няма да бъде най-подходящото място за предстоящия разговор. Докато изкачваха скърцащото стълбище, Фин забеляза, че Адамс се държи някак сковано, сякаш изпитва неудобство. Той бе към трийсетгодишен, висок и слаб, с много светла коса и определено англичанин, съдейки по акцента. Също така имаше изненадващо блед тен за човек, който прекарва голяма част от времето си на открито в грижи за благото на животните. Сметанената белота на кожата му обаче се нарушаваше от почти преминала синина около лявата скула и окото. Носеше широк панталон от рипсено кадифе и блуза с щампован надпис, гласящ, че парите не стават за ядене. Пръстите му бяха необичайно дълги, почти женствени.

Когато влязоха в стаята, той разчисти един сгъваем стол от дрехите и книжата, струпани върху него, и покани Фин да седне. Помещението приличаше на епицентър на хартиена експлозия, при която хиляди късчета бяха осеяли стените. Карти, вестникарски изрезки, жълти лепящи листчета и какво ли още не. Собствениците на пансиона надали щяха да останат особено доволни. По леглото бяха разхвърляни книги, папки и бележници. Върху раклата отворен лаптоп делеше място с още книжа, празни пластмасови чашки и останки от китайска храна за вкъщи. Гледката през прозореца беше към Джеймс Стрийт и сивата грамада от метал и стъкло, представлявала навремето хотел „Сийфорт“.

— Вече отделих на вашите колеги повече време, отколкото се полага — оплака се Адамс. — Не направихте нищо, за да арестувате човека, който ме преби, а сега, щом той се оказа мъртъв, не спирате да ме тормозите. — Мобилният му телефон иззвъня. — Извинете — каза той, вдигна го и обясни, че в момента е зает и ще върне обаждането по-късно. Сетне погледна очаквателно Фин. — Е? Какво искате този път?

— Искам да знам къде сте били на двайсет и пети май, петък, тази година.

Въпросът завари Адамс напълно неподготвен.

— Защо?

— Просто бъдете така добър да отговорите.

— Нямам никаква представа. Ще трябва да проверя записките си.

— Направете го тогава.

Изражението на Адамс представляваше неподправена смесица от объркване и раздразнение. Той изцъка звучно с език, после седна на ръба на леглото и пръстите му превзето затанцуваха по клавиатурата на лаптопа. Върху екрана се появи календар, който той превключи от дневно на месечно изображение, а сетне превъртя месеците назад от август до май.

— На двайсет и пети съм бил в Единбург. Следобед сме имали среща в офиса с местния представител на Кралското общество за предотвратяване на жестокостта към животните.

— А вечерта?

— Не знам. У дома, вероятно. Не си водя дневник на социалните ангажименти.

— Необходимо ми е да знам със сигурност. Има ли някой, който може да го потвърди?

Дълбока въздишка.

— Роджър, предполагам. Моят съквартирант.

— Тогава най-добре го попитайте и се свържете отново с мен.

— Господин Маклауд, за какво, за бога, става дума?

Фин игнорира въпроса.

— Името Джон Сийврайт говори ли ви нещо?

— Не, не ми говори — отвърна Адамс, без дори да се замисли. — Ще ми обясните ли за какво става дума?

— В ранните часове на двайсет и шести май тази година трийсет и три годишният юрист Джон Сийврайт бе намерен окачен на едно дърво в пресечка в долната част на Лийт Уок. Удушен, разсъблечен и изкормен. Както знаете, само преди три дни друга жертва на име Ангъс Джон Макричи бе сполетяна от идентична участ тук, на остров Луис.

От гърлото на Адамс се изтръгна сподавено ахване.

— Значи, искате да знаете дали случайно не обикалям из Шотландия, за да кормя хора? Аз? Това е смехотворно, господин Маклауд. Смехотворно.

— Случайно да ме виждате да се смея, господин Адамс?

Видът му изразяваше накърнено достойнство.

— Ще питам Роджър какво сме правили онази вечер. Той ще знае. Винаги е бил по-добре организиран от мен. Нещо друго?

— Да, искам да знам причината за побоя, който Ейнджъл Макричи ви е нанесъл.

— Ейнджъл… Наистина ли така са го наричали? Предполагам, вече е стигнал в ада, защото там му е мястото. — Адамс смръщи вежди. — Дал съм официални показания.

— Не и пред мен.

— Сякаш няма много смисъл да разследвате нападението сега, след като извършителят вече е недосегаем дори и за вас.

— Просто ми кажете какво се случи.

Фин се постара да прикрие нетърпението си, но нещо в тона му явно го издаде, защото Адамс въздъхна още по-театрално и без повече да се противи, започна:

— Един от вашите местни вестници, „Хебридиън“, публикува статия за това как съм дошъл на острова, за да организирам кампания срещу ежегодния лов на гуга. Знаете, че тукашните мъже всяко лято ходят на Скер и унищожават по две хиляди птици. Катерят се по скалите и просто избиват бедните малки, докато родителите летят като обезумели наоколо и оплакват с пронизителни крясъци гибелта им. Това е брутално. Нечовешко. Може да е традиция, но в една цивилизована страна, в двайсет и първи век…

— Ще ви помоля да пропуснем лекцията и да се придържаме към фактите.

— Явно и вие като всички останали в това забравено от бога място сте поддръжник на лова. Знаете ли, тъкмо това не можах да предвидя. Че на целия остров няма да се намери и един, който да ми подаде ръка. А се надявах да разбуня общественото мнение, да привлека нови симпатизанти.

— Хората харесват вкуса на гуга. И дори за вас да изглеждат варварски, методите, които използват за убиването им, са бързи и безболезнени.

— Бухалки и пръти с примки? — Адамс присви в отвращение устни.

— Те са много ефективни.

— Все едно знаете.

— Всъщност знам. Правил съм го лично.

Адамс се смръщи, сякаш бе захапал парче лимон.

— Значи, няма смисъл дори да го обсъждам с вас.

— Именно. Затова нека да се върнем към нападението.

Телефонът иззвъня отново и Адамс го вдигна.

— Ало?… А, ти ли си. — Гласът му се понижи и доби оттенък на интимност. — Вече сте в Улапул? Чудесно. Кога пристига фериботът…? Окей, ще ви посрещна на терминала. — Той хвърли полуизвинителен поглед към Фин. — Виж, ще ти звънна малко по-късно. Дошли са от полицията… Да, отново. — Очите му се извъртяха с досада към тавана. — Добре. Чао засега. — Съжалявам — рече, като остави телефона на леглото. Но не личеше да съжалява.

— Още активисти ли пристигат?

— Да, щом ви интересува. Не е някаква тайна.

— Колко на брой?

— Ще бъдем общо дванайсет. По един за всеки от убийците в ловната група.

— И какво ще правите? Ще легнете пред траулера?

— Много забавно, господин Маклауд — устните му се разкривиха в престорена усмивка. — Знам, че не можем да ги спрем. Поне не тази година. Но можем да вдигнем достатъчно шум. Ще има вестници, телевизия. Цялата нация ще узнае. И ако успеем да убедим правителството да отмени изключението в закона, ловът ще стане нелегален. Тогава хора като вас просто няма да имат право да ходят там и да избиват бедните птици.

— И сте заявили всичко това пред „Хебридиън“?

— Да.

— Това трябва да ви е направило много популярен.

— Грешката ми беше, че им разреших да публикуват моя снимка. Така изгубих анонимността си.

— И какво стана после?

— Отидох до Нес да разузная обстановката. Очевидно траулерът потегля от Сторноуей, но мъжете от Кробост излизат да го пресрещнат с малка лодка от Порт ъв Нес. Исках да направя няколко снимки на местността — просто за справка. Спрях да обядвам в кръчмата в Крос и още там ме разпознаха. Трябва да ви кажа, че не съм привикнал на такъв език, господин Маклауд.

Фин с усилие потисна усмивката си.

— Значи сте приказвали с някого?

— Да, един-два пъти се изгубих и трябваше да питам за посоката. Последният човек, с когото разговарях преди нападението, стоеше пред малка грънчарница в покрайнините на Кробост. Един такъв странен, обрасъл тип. Не съм сигурен, че беше съвсем трезвен. Помолих го да ме упъти към пристанището и той го направи. Всичко се случи, докато се връщах към колата си, която бе паркирана само на двайсетина метра.

— Какво по-точно?

Адамс се помести върху леглото и леко примигна при спомена.

— Един бял бус ме засече. „Форд Транзит“ или нещо от този род. После се сетих, че съм го виждал и по-рано през деня. Вероятно ме е следил, изчаквайки удобен момент. Както и да е, той спря пред моя автомобил и от шофьорската седалка изскочи едър мъж, когото по-късно разпознах като Ангъс Макричи. Странното е, че в буса сякаш имаше и още хора, но те така и не се показаха.

— Макричи каза ли нещо?

— Нито дума. Просто започна да ме налага с юмруци. Бях толкова изненадан, че дори не реагирах. Някъде след втория удар коленете ми се подгънаха и се свлякох като чувал на земята. Тогава той взе да ме рита в ребрата и стомаха. Свих се на кълбо, за да се предпазя, и ме улучи няколко пъти в ръцете. — Адамс запретна ръкави, за да покаже синините. — Много мили хора са вашите убийци на птици, няма що.

Фин знаеше от собствен опит какво е да попаднеш в лапите на Ейнджъл Макричи и не го желаеше на никого, дори на наивник като Крис Адамс.

— Той не беше типичен жител на Кробост — отбеляза. — И може да ви учуди, но дори не е участвал в лова на птици, а е бил готвач.

— Виж, това е голяма утеха. — Гласът на мъжа тегнеше от сарказъм, но Фин не обърна внимание.

— Какво се случи по-нататък?

— Той се наведе и ми прошепна в ухото, че ако не си събера партакешите и не се омета, щял да ми навре цяла гуга в гърлото. После се качи в буса и отпраши.

— И вие видяхте номера?

— Удивително, но да. И сам не знам как съм запазил достатъчно присъствие на духа, за да го запомня.

— А относно свидетелите?

— Наоколо имаше няколко къщи и съм сигурен, че иззад пердетата надничаха лица. Къде е съвестта на тия хора, та да не дадат показания, нямам представа. Също и човекът пред грънчарницата. Той дойде, изправи ме на крака и ме отведе в къщата си. Наля ми чаша вода, но заяви, че не е видял нищо. Настоях да се обадим в полицията и той най-сетне позвъни, но крайно неохотно.

— След като Макричи е заплашил да ви навре цяла гуга в гърлото, господин Адамс, как така в събота вечер все още сте били тук?

— Първият ферибот, на който можех да се кача, отплаваше чак в понеделник. После, естествено, някой с изключително изтънчен вкус взе, че го уби, и сега вашите хора не ме пускат да си тръгна.

— Което, предполагам, напълно ви устройва, защото в крайна сметка ще можете да проведете протестната си акция.

— Изобщо не ме устройва да бъда с две счупени ребра. А ако полицията си бе свършила добре работата, вашият господин Макричи вероятно щеше да е още жив и да лежи в ареста, вместо да го бесят и кормят в някакъв навес за лодки.

Това, рече си наум Фин, не бе далеч от истината.

— Какво правихте в събота вечер, господин Адамс?

— Бях си тук, в стаята. Вечерях риба за вкъщи. И не, за съжаление, няма кой да го потвърди. Както вашите колеги вече нееднократно ми натякнаха.

Фин кимна замислено. Физически Адамс можеше и да е способен да извърши деянието, макар и трудно. При нормални обстоятелства. Но с две счупени ребра? Надали.

— Значи, обичате риба, господин Адамс?

Другият остана изненадан от въпроса.

— Да, аз не ям месо.

Фин се изправи на крака.

— А имате ли идея колко време е нужно на една риба, за да умре, лишена от кислород, буквално задушаваща се, когато траулерът изтегли мрежите на борда? — И без да дочака отговор, добави: — Дяволски по-дълго, отколкото за една гуга, уловена в примка.

IV

Оперативният щаб бе разположен в голяма конферентна зала, в дъното на коридора на първия етаж на сторноуейския полицейски участък. Двата прозореца гледаха към Кенет Стрийт и към покривите на къщите, разположени по стръмния склон към пристанището. На другия бряг на залива, отвъд мачтите на траулерите, завързани за през нощта, смътно се виждаха кулите на замъка Люс, издигащи се над дърветата. Масите и бюрата бяха дръпнати встрани, а по пода се точеха кабели, захранващи телефоните, компютрите и принтерите. Една стена бе покрита с цветни снимки от местопрестъплението, а бялата дъска бе гъсто нашарена с бележки, надраскани със син маркер. Върху сгъваем статив тихо жужеше проектор.

Когато Фин се настани пред един от четирите терминала на ХОЛМС, в помещението вече имаше към дузина полицаи, разговарящи по телефоните и тракащи по клавиатурите. Той искаше да опресни сведенията си не само относно убийството на Макричи, но и по обвиненията в побой и изнасилване, предявени срещу него. Освен това успя да отвори и файловете, свързани с убийството на Джон Сийврайт, да си припомни десетките свидетелски показания и протоколите от експертизите и аутопсията. Накрая, капнал от умора, вече не можеше да разсъждава ясно. Останалите служители бяха намалели до двама или трима. Предишната нощ почти не бе спал, а денят бе дълъг. За пръв път мислите му се насочиха към Мона и нейната заплаха. Просто не очаквай да ме завариш, когато се върнеш. И неговият отговор. Може би така ще бъде най-добре. С тези две кратки реплики те на практика бяха сложили край на връзката си. Никой от двамата не го бе планирал и най-вероятно щяха да съжаляват, най-вече за четиринайсетте пропилени години на брака им. Но имаше също и огромно чувство на облекчение. Бремето на дългото мълчаливо недоволство най-сетне бе снето от плещите му, макар и почти веднага заменено от тревогата за непредсказуемото бъдеще. Бъдеще, за което засега предпочиташе да не мисли.

— Е, докъде стигна? — попита Гън, прибутвайки към него стола си на колелца.

— До под кривата круша. — Фин се облегна назад и потърка очи. — Май ми стига толкова работа за днес.

— Тогава ще те изпратя до хотела. И без това куфарът ти още е в багажника ми.

Преминаха покрай оръжейната и административния офис. Бледожълти стени, пастелно лилав мокет. На стълбите се сблъскаха със старши инспектор Смит.

— Много мило от ваша страна да ми докладвате след аутопсията — каза той.

— Нямаше нищо за докладване — отвърна Фин и след кратка пауза добави: — Сър.

Отдавна бе открил, че тъпата наглост е най-добрият начин да се справяш със сарказма на началниците.

— Чух се с патолога. Изглежда, има доста сходства с единбургския случай. — Смит вече ги бе подминал и стоеше едно стъпало по-нагоре, за да компенсира по-ниския си ръст.

— Но недостатъчни за категорично заключение.

Другият свъси вежди.

— Е, в такъв случай най-добре да излезеш с нещо категорично до края на утрешния ден, Маклауд. Защото не искам да те задържам тук по-дълго от необходимото. Ясно?

— Да, сър.

Фин понечи да си върви, но Смит още не беше приключил.

— Между другото, ХОЛМС откри още една потенциална връзка. Сержант Гън ще те осведоми. Искам още сутринта двамата да отидете и да я проверите. — И като им обърна гръб, се заизкачва, вземайки по две стъпала наведнъж.

— Щом изпраща нас, вероятно не очаква да изскочи кой знае какво — отбеляза Фин, щом стигнаха приземния етаж.

— Ти го каза — усмихна се сухо Гън.

— И каква е историята?

Гън отвори пред него вратата на задния вход. Вечерните слънчеви лъчи падаха косо над паркинга, хвърляйки дълги сенки.

— Макричи го загази преди около половин година. Отишъл да лови сьомга в частен имот, в югозападната част на острова. Собственост на някакъв англичанин. Те плащат луди пари за правото на риболов, затова си бранят интереса от бракониери. Та онзи наел пазач от Лондон, бивша барета — главорез, да си го кажем направо. Нищо не разбира от сьомга, но спипа ли те, ще ти се прииска да не си я помирисвал в живота си.

Той отвори багажника и извади куфара на Фин.

— Значи, онзи тип е хванал Макричи?

— Именно. — Гън хлопна капака и двамата се упътиха пеша надолу към пристанището. — И не само го хванал, но така го подредил, че едва го познахме, когато попадна при нас. Но не подаде оплакване. Не искаше да се разчуе, че някой е излязъл по-голям бабаит от него. Вярно, Макричи беше як мъжага, но лондончанинът бил професионалист, а при тях нямаш особени шансове, без значение колко си едър.

— Все още не виждам връзката.

На Фин му се нравеше, че Макричи е отнесъл побой, но това трудно можеше да се нарече улика към убийството му.

— Една нощ, преди около три седмици, пазачът бил нападнат. От цяла група, с маски на главите и всичко останало. Пребили го до безсъзнание.

Минаха покрай благотворителния магазин на ъгъла на Кенет Стрийт и Чърч Стрийт. Табелката на витрината гласеше: „Покупка, не подаяние“.

— С други думи, компютърът в своята премъдрост е решил, че Макричи е потърсил отмъщение, а онзи после на свой ред го е убил?

— Нещо такова.

— А Смит сега приветства възможността да се отърве от нас за известно време.

— Какво пък, една разходка до югозападния край ще ни се отрази добре. Ходил ли си някога в Уиг?

— Разбира се, Джордж. Често си правехме там пикници през лятото. С баща ми дори пускахме хвърчила на плажа.

Той помнеше километрите гладък пясък, простиращи се в плитчините между скалистите носове, чак до далечните гребени на вълните. И вятъра, който подемаше самоделното хвърчило високо в синевата, като развяваше косите им и караше дрехите им да плющят. А също усмивката, покрила с бръчици лицето на баща му, сините очи, блестящи в поразителен контраст с грубата, загоряла от слънцето кожа. Помнеше също разочарованието, когато пристигаха по време на прилив и необятната пясъчна ивица се оказваше залята от половин метър тюркоазена вода, като ги принуждаваше ги да седят отстрани и да ядат сандвичи.

Сега, докато вървяха покрай кея на Кромуел Стрийт, също имаше прилив и мачтите на съдовете във вътрешното пристанище се издигаха високо над главите им, окичени с радари и сателитни антени. Сторноуей бе разположен върху ивица земя, отделяща по-плиткото вътрешно пристанище от външното, където спираха фериботите и петролните танкери. Фин бе отседнал в хотел „Краун“, намиращ се по средата между Пойнт Стрийт и Норт Бийч, с великолепна гледка към залива и замъка Люс. Тук почти нищо не изглеждаше променено — само някои магазини и заведения имаха нови собственици, а други бяха пребоядисани. Шапкарницата все още си стоеше на мястото, с витрина, пълна със странните творения, които жените прикрепваха към прическите си по време на Сабат. Шапката подобно на бурката по други места бе задължителен атрибут за набожните представителки на нежния пол на остров Луис. Часовниковата кула на кметството стърчеше над стръмните керемидени покриви и прозорците на мансардите.

Двамата мъже подминаха купища от кошове за омари и зеленикави рибарски мрежи. Подготовката за утрешния ден още не бе приключила и екипажите разтоварваха припаси и оборудване от бусове и пикапи и ги пренасяха към траулерите и малките рибарски лодки. Над главите им през цялото време кръжаха чайки като бели петънца на вечерното небе, улавяха последните слънчеви лъчи и отправяха пронизителни призиви към боговете.

Когато спряха пред хотела, Фин хвърли поглед по дължината на пешеходната Пойнт Стрийт, с нейните декоративни цветни лехи и пейки от ковано желязо. В петък и събота вечер тук гъмжеше от тийнейджъри, които пият бира, пушат трева, хапват хамбургери или риба с пържени картофи от крайбрежните лавки. Поради липса на други развлечения всички се събираха тук. Самият Фин бе прекарал не една вечер, криейки се от дъжда покрай входовете на магазините заедно с приятелите си, в очакване някое от по-големите момчета да излезе със заветната бутилка. Тогава улицата изглеждаше вълнуваща, пълна с възможности. Алкохол, момичета, дръпване от нечий джойнт. Ако все още си навън, когато заведенията затварят, можеше да видиш бой, че дори и два. Но ако си извадил късмет, много преди това си отишъл на някой купон. Младежите от всяко поколение подобно на сенки следваха стъпките на предходното, на своите майки и бащи. Но днес улицата бе почти празна.

— Е, ще се видим утре сутрин — рече Гън, като му подаде куфара.

— Защо не влезеш, Джордж, ще те черпя едно питие.

Гън погледна часовника си.

— Добре, но само по едно.

Докато Фин мине през рецепцията и остави багажа си в стаята, другият полицай вече бе поръчал две халби бира в лоби бара. В него сега нямаше посетители за разлика от заведението на подземния етаж, откъдето се носеха музика и оживени гласове. Там жадни рибари и строителни работници от новооткритата фабрика в Арниш разпускаха след тежкия трудов ден. На стената имаше възпоменателна табелка в чест на скандалната случка, при която непълнолетният Уелски принц си поръчал чашка черешово бренди по време на обиколка из Западните острови. Тогава четиринайсетгодишният Чарлз скоропостижно бил откаран обратно в училището си в Гордънстън. Как само се меняха времената.

— Успя ли да прегледаш всички файлове? — попита Гън.

— Повечето.

Бирата бе хладна и освежаваща и Фин отпи дълга глътка.

— Откри ли нещо интересно?

— Всъщност, да. Свидетелят, който казва, че е видял Ейнджъл Макричи да тръгва в обратна посока в нощта, когато Дона Мъри твърди, че е била изнасилена…

— Екън Стюарт — намръщи се Гън. — Какво за него?

— Значи, не си участвал пряко в разследването на побоя над Адамс?

— Не, с него се занимаваше сержант Фрейзър.

— Е, явно не можем да очакваме от ХОЛМС да направи всички връзки. Познаваш ли Екън Стюарт?

— Да, изкуфял стар наркоман. Има грънчарница край Кробост. Откакто се помня, продава грънци на туристите през лятото.

— За твое сведение точно пред нея е бил пребит Крис Адамс. Стюарт е говорил с него минута преди нападението, а малко след това е отишъл да го прибере от пътя. И все пак твърди, че не е видял нищо. Много удобно за Макричи да има един и същ железен свидетел и в двата случая, не мислиш ли?

— Странно наистина — кимна Гън. — Впрочем възможно е Макричи да е снабдявал Стюарт с дрога. Отдавна подозирахме, че е дилър, но никога не сме го хващали.

— Май си струва утре да се отбия и да поговоря с нашия господин Стюарт. — Фин надигна отново халбата. — Джордж, днес следобед ти спомена, че и други хора имали зъб на Макричи освен онези, които е тормозил като дете.

— Да, поне според брат му.

— Мърдо Руад? Какво според него?

— Не знам доколко може да му се вярва, но явно смята, че Ейнджъл е имал кръвна вражда с някакъв свой бивш съученик. Човек на име Калъм Макдоналд. Пострадал при злополука преди години и сега си изкарва прехраната, като тъче на стан в пристройката зад къщата си. Нямам представа какво се е случило помежду им.

— Аз пък имам.

Фин внимателно постави бирата върху бара. Дори само при спомена му призляваше. Гън очакваше разяснение, но то така и не дойде. Накрая Фин се отърси от унеса.

— Дори да не беше сакат, съмнявам се, че Калъм Макдоналд е способен да нанесе подобни травми на когото и да било.

Той още виждаше пред себе си изражението върху лицето на момчето по време на падането.

— Мърдо допуска, че е наел някой друг.

Фин го стрелна с очи, чудейки се дали наистина е възможно. Дали в главата на Калъм е могла да се зароди подобна идея. Но защо сега, след всичките тези години?

— Не, не мисля — рече накрая.

И отново Гън изчака разяснение, но бързо стана ясно, че Фин няма намерение да го просветлява.

— Е, аз най-добре да тръгвам. — Той погледна часовника си и пресуши своята чаша. — Между другото, как мина разговорът с Адамс?

Фин помълча за момент, извиквайки в съзнанието си образа на високия превзет борец за правата на животните.

— Знаеш ли, отначало реших, че на човек с две счупени ребра и през ум няма да му мине да се разправя с Макричи. Но после ми хрумна, че има връзка, която пропускам.

— Каква?

— Адамс е гей.

— Е, това едва ли е особена изненада — сви рамене Гън, но после смръщи чело. — Да не искаш да ми кажеш, че Ейнджъл също е бил гей?

— Не, но единбургската жертва, Джон Сийврайт, беше.

Шеста глава

Фин премина през бара в сутерена като в транс. Тук музиката пулсираше, като се надпреварваше с глъчката от гласове и алкохолен смях. Някъде в периферното му зрение проблясваха светлините на игрален автомат, съпроводени от звуковите ефекти на електронната епоха. Той си поръча бира и се облегна върху плота в очакване барманката да я наточи. Чувстваше се като херметично запечатан в невидим балон. Сякаш просто не съществуваше в това място. Отначало възнамеряваше да хапне лека вечеря и да си легне рано, но неспособен да се изправи пред самотата, бе слязъл в заведението с надеждата да се разсее от собствените си мисли. Сега за пореден път разбираше колко е лесно да бъдеш самотен сред тълпата. Които и да бяха тези хора, те не го познаваха, а и той вече не беше един от тях.

Барманката постави халбата пред него, тупвайки я в локвичка от бира върху дървения тезгях. Той пусна парите в същата локвичка и долови погледа, който му хвърли жената. Тя събра монетите в шепа, а миг по-късно се върна с парцал и забърса бара. Фин ѝ отправи подкупваща усмивка, а тя кисело се озъби в отговор.

Това беше потискащо. Той поднесе халбата към устните си, но така и не отпи. Около маса край прозореца се бяха събрали група работници, някои още облечени в сините гащеризони. Пред тях бързо се трупаха празни чаши, кипеше разговор на келтски, носеха се силни дрезгави смехове. Всъщност един от гласовете привлече вниманието му като мотив от позната мелодия. После той зърна лицето и шокът му дойде като юмрук в корема.

Артър се беше променил. Изглеждаше с десет години по-стар от него и бе качил доста килограми. Фините юношески черти се бяха изгубили в кръгло червендалесто лице, а косата, някога гъста и черна, сега представляваше рядка сивкава четина. Бузите бяха осеяни с пукнати капиляри, издайници на прекомерна склонност към алкохола, но очите със стария топъл кафяв цвят гледаха ясно и зорко.

Артър тъкмо обръщаше в гърлото си поредното уиски, когато също забеляза Фин и бавно свали чашата от устните си.

— Ей, Свирчо — подвикна му един от сътрапезниците. — Какво става? Изглеждаш така, сякаш си видял призрак.

— Тъкмо това и видях.

Артър се изправи и се загледа продължително във Фин над главите на мъжете от компанията. Останалите също се обърнаха към него.

— Жив да не бях — измърмори Артър. — И това ако не е шибаният Маклауд. — После се измъкна иззад масата, проправи си с лакти път през навалицата и за огромно притеснение на Фин го сграбчи в мечешката си прегръдка, разливайки половината му бира. Накрая отстъпи назад и се взря в лицето му. — По дяволите, човече! Къде се губиш всичките тези години?

— Насам-натам — отвърна неловко Фин.

— Насам-натам — повтори напевно Артър. — Положително не е било тук. — Той погледна останките в халбата му. — Да ти поръчам нова?

— Не, стига ми толкова, честно.

— Мейрийд — махна Артър на барманката. — Сипи ми още едно. — Сетне се обърна отново към него. — Е, разправяй, как я караш?

Фин никога не бе предполагал, че срещата им може да се окаже толкова конфузна. Какво можеше да каже? Как да вкара осемнайсет години в едно изречение?

— Нормално — сви рамене.

Артър се усмихна дружелюбно, но някак пресилено, докато вземаше уискито си от бара.

— Чувам, че си постъпил в полицията?

Фин кимна.

— Е, можеше да го сториш и тук, да не се пилееш из големия град. А какво стана с университета?

— Отпаднах през втората година.

— Мамка му. Моят старец да си даде толкова зор да те вкара, а ти да вземеш да се прецакаш.

— И то здравата.

— Е, поне имаш достойнството да си го признаеш. — Артър се закашля от недостиг на въздух и извади инхалатора от джоба си. Вдиша два пъти дълбоко, при което се чу как гърдите му свистят от секрета. — Така е по-добре. Някои неща не се променят, а?

— Вярно — ухили се Фин.

Артър го улови под ръка и го поведе към една маса в ъгъла, като по пътя леко се препъна. Явно това не му беше първото питие за вечерта.

— Двамата с теб трябва да си поговорим.

— Така ли?

— Разбира се — изгледа го учудено Артър. — Осемнайсет години са това, не е шега работа. — Седнаха един срещу друг и той се взря внимателно в лицето му. — Е, това вече не е честно. Ти направо не си мръднал. А виж ме мен. Дебел дърт шопар. Изглежда, добре ти понася да бъдеш ченге.

— Не бих казал. Опитвам да сменя професията. Дори се записах да следвам задочно.

— Жалко — поклати глава Артър. — Мен ме зарежи, но ти, Фин, ти имаше качества, беше създаден за нещо по-голямо от полицията.

— А с теб какво става? — попита от учтивост Фин.

Странно, но нямаше желание наистина да научи. Всъщност не искаше да знае каквото и да било за този човек. Предпочиташе да запомни приятеля си такъв, какъвто е бил някога, като момче. Сега все едно водеше разговор с непознат.

Артър наду устни и изпусна въздух измежду тях в израз на самопрезрение.

— Постъпих в рафинерията точно преди да я затворят. Предполагам, че имах късмет да ме вземат обратно, когато я отвориха пак през деветдесет и първа, но през май деветдесет и девета спуснаха кепенците окончателно. Влязоха в ликвидация и всички се озовахме на улицата. Сега са започнали екологично производство, ще правят вятърни турбини. Можеш ли да си представиш? Опитват се да убедят правителството да нацвъка огромни перки из целия остров. Твърдят, че това щяло да ни направи независими откъм енергийни източници. Добре, ами туристическата индустрия? Кой ще дойде тук да гледа цели гори от шибани вятърни мелници? — Той се усмихна кисело и изля остатъка от златистата течност в гърлото си. — Но Маршели казва, че трябва да съм доволен, задето са ме приели на работа. Отново. — Споменаването на името накара Фин да трепне. — И знаеш ли какво? Наистина съм доволен. Адски доволен при това. Сигурен ли си, че не искаш още едно?

Фин поклати глава и остана с поглед, забит в масата, докато Артър се упъти към бара да напълни отново чашата си. Беше неизразимо тъжно да вижда стария си приятел такъв. Изглежда, животът прелиташе покрай теб в един миг като автобус в дъждовна нощ. Трябваше да направиш така, че да те види и да спре, за да те качи. Инак отминаваше, оставяйки те да креташ пеша през вятъра и дъжда. В известен смисъл той самият не бе много по-различен от Артър — преследван от мисълта за онова, което е могло да бъде, озлобен от неуспехите и пристъпващ с тревога към едно несигурно бъдеще. Младежките мечти бяха изгубени завинаги като сълзи в дъжда. Да, в стария си приятел той виждаше себе си като в огледало и това отражение не му харесваше особено.

Артър се върна и тупна тежко на стола. Този път си беше взел двойно.

— Между другото, докато бях на бара, си мислех… Видях как се промени лицето ти при споменаването на нейното име. Затова не си се върнал толкова време, нали? Заради проклетата Маршели.

— Не — поклати глава Фин, но не беше сигурен дали казва истината.

Събеседникът му се приведе над масата, гледайки го право в очите.

— Нито писмо, нито обаждане по телефона, нищо. Отначало се чувствах обиден, после ме хвана яд. Но тези чувства не траят вечно, накрая винаги прегарят от само себе си. И тогава започнах да изпитвам вина. Че може би смяташ, че аз съм ти я отнел. — Той сви безпомощно рамене, несигурен как точно да се изрази. — Разбираш ли?

— Нищо подобно. Между мен и Маршели всичко беше приключило. — Зрителният контакт помежду им обаче продължаваше подобно на твърде дълго ръкостискане и Фин започна да изпитва неудобство. — Да си призная, аз никога не съм вярвал в тази връзка. Можеше и да се получи нещо накрая, но ти и Маршели… просто бяхте един за друг, не е ли така?

Артър най-сетне сведе поглед и отпи от уискито си.

— Ти женен ли си?

Колебанието на Фин бе незабележимо.

— Да.

— Деца?

Само допреди месец отговорът щеше да бъде „да“. Но вече не можеше да претендира, че е баща, а историята не бе от онези, които му се щеше да разказва. Не и тук. Не и сега. Затова просто поклати глава.

— Ние пък имаме един син. Тази година завърши училище. Не е много умен, на мен се е метнал. Мъча се да му намеря работа в Арниш. — Артър наклони леко глава и по устните му се разля топла усмивка. — Но инак е добро момче. Тази седмица ще идва с нас на лов за гуга. Сефте му е. Само като си помислиш, че е на същата възраст, на която бяхме и ние, когато за първи път излязохме с траулера. — Той допи чашата си и я чукна в масата. Очите му, замъглени от алкохола, внезапно станаха сериозни. — Кажи, заради това ли не се върна повече тук?

Фин бе очаквал със свито сърце този момент, но си даваше сметка, че е неизбежен. Нямаше начин да стъпи на острова и да не се сблъска отново с миналото.

— Заради кое? — попита неискрено.

— Онова, които се случи на Скер.

— Не знам. — Погледът му избягваше този на Артър. — Наистина не знам.

— Е, ако е така, значи не си имал никаква шибана причина.

— Само ако бях внимавал малко повече… — Фин забеляза, че кърши пръсти пред себе си и положи длани върху масата.

— Станалото, станало. Беше нещастен случай. Никой не е смятал, че ти си виновен.

Фин го погледна крадешком, за да отгатне по изражението му дали всъщност не иска да каже „Никой освен мен“. Но там нямаше и помен от враждебност, никакъв намек, че зад думите се крие друг подтекст.

— Е, готов ли си вече да доливаме?

В халбата на Фин имаше само около един пръст бира, но той поклати глава.

— Достатъчно ми е за тази вечер.

— От мен да знаеш — приведе се поверително Артър, — че никога не е достатъчно. — Той се ухили широко и заразително. — Аз пък ще си викна едно за изпроводяк.

Фин остана сам със своите мисли. За Скер, за Маршели. От тях го изтръгна шумен хор от гласове. Работниците от фабриката си тръгваха, като се сбогуваха на вратата. Артър им махна небрежно с ръка и с олюляване се върна на масата, удряйки върху плота поредното двойно уиски. Столът изскърца жалостиво под тежестта му. По устните му играеше усмивка подобно на пеперуда, търсеща място да кацне.

— Да ти кажа ли за кого се сетих? За оня даскал по история, как му беше името…

— Шед? Уилям Шед?

— А, същият! Помниш ли, че имаше дупка между предните зъби и всяко „с“ излизаше като подсвирване?

Фин не се бе сещал за този учител от поне двайсет години, но сега образът изникна ясно в съзнанието му.

— Да, той ни караше да четем на глас откъси от учебника…

— И всички подсвирваха на буквата „с“ също като него.

— А той се ядосваше и викаше: „Штига ште швиркали!“ — каза Фин, имитирайки стария Уилям Шед, при което и двамата се разсмяха както някога, като деца.

— А помниш ли — поде Артър, — когато искаше да ни раздели и ме улови за ухото, за да ме завлече на съседния чин?

— Да, и ти се мъчеше да си вземеш чантата, а той мислеше, че искаш да му избягаш и накрая двамата се сборичкахте пред целия клас.

— А ти, копеле такова — рече Артър, заливайки се от смях, — само седеше и се кискаше.

— Защото той не спираше да повтаря: „Шамо да ми паднеш, шинко!“.

Артър изпадна в нов неудържим пристъп на смях, от който по румените му бузи рукнаха сълзи. Накрая остана без дъх и трябваше да прибегне до инхалатора си. Това най-сетне отключи насъбраното във Фин напрежение, освободи го от стреса на общуването с един приятел, който се бе превърнал в непознат. Сега двамата отново бяха близки, сплотени от абсурдно комичните спомени. Независимо колко се раздалечаваха през годините, те винаги щяха да ги свързват. За дял живот.

Скоро отново станаха сериозни и се загледаха един друг като двама възрастни мъже. Но тогава устните на Артър потрепериха, той внезапно прихна и всичко започна отначало. Неколцина от посетителите в заведението обърнаха глави към тях, чудейки се каква е шегата. Но те никога нямаше да я разберат.

Накрая Артър все пак се овладя и погледна часовника си.

— По дяволите, трябва да вървя.

— Обратно в Нес? С какво ще се прибираш?

— Колата ми е паркирана на кея.

— Да не искаш да кажеш, че ще караш?

— Още не са измислили коли, дето да се карат сами.

— Не си в състояние да шофираш. Ще се пребиеш или ще блъснеш някого.

— А, вярно, забравих — вдигна назидателно пръст Артър. — Нали си полицай. И какво ще правиш сега, ще ме арестуваш?

— Дай ми ключовете, аз ще те откарам.

Усмивката на Артър се стопи.

— Сериозно?

— Сериозно.

Той сви рамене, изрови ключовете от джоба си и ги пусна на масата.

— Днес явно е щастливият ми ден. Печеля полицейски ескорт до къщи.

Небето бе добило мастилен оттенък, а слънцето се скриваше зад сивите облаци, скупчени над западния хоризонт. От средата на август нататък вечерите тук бързо се скъсяваха, но все пак оставаше светло до по-късно, отколкото в Лондон, дори в разгара на лятото. Водите на океана се отдръпваха с отлива и лодките на кея вече стояха по-ниско. След час или два щеше да е нужна стълба, за да се спуснеш до тях.

Колата на Артър бе зле пребоядисан воксхол астра, миришещ отвътре на стари, забравени на дъжда маратонки. На огледалото за обратно виждане висеше ароматизатор във вид на борче, отдавна отказал се от безнадеждната борба да освежи спарения въздух. Тапицерията беше протрита и скъсана на места, а километражът вече се канеше да започне отброяването на пробега наново. Фин се замисли колко иронично се бяха обърнали съдбите им. Бащата на Артър бе от средната класа, учител, с добър доход, каращ лъскав хилман авенджър, докато родителите на Фин едва свързваха двата края и се подрусваха в стария ръждив форд „Англия“. Сега Артър бе обикновен работник с автомобил, който надали щеше да мине следващия технически преглед, докато Фин беше полицейски инспектор, горд собственик на мицубиши шогун. Той си отбеляза наум никога да не отваря дума за това пред приятеля си.

Сега се вмъкна на шофьорската седалка, постави предпазния колан и завъртя ключа в стартера. Двигателят се разбуди неохотно, прокашля се и замря.

— А, чакай — рече Артър. — Има си малък трик. Натисни газта и съединителя докрай, а щом запали, веднага ги пусни. Тогава направо мърка. Ти какво караш сега?

Фин се концентрира върху изпълнението на инструкциите, а щом моторът с ръмжене заработи, небрежно отвърна:

— Форд ескорт. Не ти трябва нищо по-читаво за града. — Лъжата остави неприятен привкус в устата му.

Излязоха на Кромуел Стрийт, а от нея свърнаха на север по Бейхед Стрийт. Движение почти нямаше, а фаровете едва смогваха да разпръснат сумрака, затова той не забеляза навреме „легналия полицай“ до кръстовището пред детската площадка. Колата подскочи върху него и цялата се разтресе.

— Ей, по-полека — обади се Артър, облъхвайки го с алкохолен дъх. — Смятам да навъртя още някой и друг километър с тая хубавица. Между другото, още не си ми казал защо си тук.

— Не си ме питал.

— Е, сега те питам.

— Прикрепиха ме към разследването на смъртта на Ейнджъл Макричи.

— Стига, бе! — Това провокира интереса на Артър и той чак се завъртя на седалката, за да погледне спътника си. — Мислех, че си базиран в Глазгоу.

— В Единбург.

— И защо са те изпратили тук? Защото си го познавал?

Фин поклати отрицателно глава.

— Имах един случай в Единбург, който беше… много сходен на този. Същия почерк, както го наричаме.

— Да, да, разбирам. И ние четем криминалета. Хм… Не е ли странно, че си се върнал да разследваш убийството на този тип, дето ни пердашеше като деца? — Артър помълча, сетне се оживи отново. — Я ми кажи, видя ли го? Трупа имам предвид?

— Да, по време на аутопсията.

— Е, и?

— Не ти трябва да знаеш.

— Защо, напротив. Никога не съм си падал особено по това копеле. Да ти кажа, който и да го е сторил, заслужава да му окачат медал!

Докато прекосят полето към Барвас, небето се смрачи съвсем, само на западния хоризонт остана бавно помръкваща пурпурна ивица. Над морето се събираха облаци като кълба от черен дим. Щом стигнаха хижата със зеления ламаринен покрив, Фин се обърна да погледне Артър и видя, че той е оборил глава и кротко похърква. После осветените улици на Барвас останаха зад гърба им и те продължиха на север към Нес.

Оставаха още двайсетина минути, през които можеше да мисли на спокойствие, несмущаван от пиянските брътвежи на приятеля си. Да се подготви за мига, в който щеше за първи път след погребението на леля си да се озове лице в лице с Маршели. Почти осемнайсет години. Нямаше представа какво да очаква. Дали и тя се бе променила толкова силно, колкото мъжа си? Дали изобщо щеше да познае някогашното момиче с плитките и сините панделки?

Подминаваха запустели селца, в които само тук-там жълтееше по някой светъл прозорец. Веднъж на пътя изскочи куче и Фин трябваше рязко да свърне, за да не го прегази. През вентилационната система на колата нахлуваше мирис на торфен дим, който му навяваше спомени за дългите пътувания с автобус до пансиона на училището в Сторноуей. Артър продължаваше да дреме с полуотворена уста, от едното ъгълче на която се точеше тънка нишка слюнка. Мъртъв за света. Бягство благодарение на алкохола. Фин бе избягал от острова физически, докато някои намираха други способи.

Щом стигнаха Крос, Фин осъзна, че всъщност няма представа къде живее Артър. Пресегна се и го раздруса за рамото. Той изсумтя, отвори едно око и избърса устни с опакото на ръката си. За няколко секунди изглежда, че не знае къде се намира, вперил невиждащ взор през прозореца, преди да се вземе в ръце и да се изправи в седалката.

— Виж ти, много бързо сме стигнали.

— Остава да ми кажеш и къде живееш.

— Моля? — сбърчи невярващо лице Артър. — Не може да си забравил къде живея!

— А, на същото място, значи.

Дори не му бе хрумнало, че двамата с Маршели може да са свили гнездо в старата къща на семейство Макинес.

— Тъжно, нали? На същото шибано място, където съм роден. — В гласа му отново се долови горчивина. — Но аз за разлика от теб имах отговорности.

— Майка ти?

— Майка ми, да.

— Още ли е жива?

— Не, умря и поръчах да я препарират, та да може вечер да седи в креслото край огъня и да ни прави компания. Разбира се, че е още жива. Да не мислиш, че щях да кисна тук всичките тези години, ако не беше? — Той въздъхна с досада и мирисът на уиски изпълни купето. — Божичко. Осемнайсет години хранене с лъжичка сутрин, обяд и вечер. Носене до тоалетната, сменяне на памперси. И знаеш ли кое най-много ме вбесява? Че за друго може да не я бива, но е напълно с всичкия си, а езикът ѝ е все така остър както някога. Понякога ми се струва, че се забавлява да вгорчава живота ми.

Фин не знаеше какво да отговори. Неволно се запита кой ли я храни и ѝ сменя памперсите, докато синът ѝ е на работа. Сякаш прочел мислите му, Артър додаде:

— Разбира се, Маршели също много се грижи за нея. Тя харесва Маршели.

Фин се помъчи да си представи подобно съществуване — всичките тези години в плен на една и съща къща, в оковите на дълга към една старица, почти напълно обездвижена след инсулта, който беше получила тъкмо след като те завършиха гимназията. Отново, като че ли надникнал в главата му, Артър каза:

— Човек би очаквал, че след толкова време поне ще има благоприличието да умре и да ни остави на мира.

Фин свърна по еднолентовия път нагоре към хълма, където село Кробост се точеше в продължение на близо километър, следвайки линията на скалите. На минаване покрай църквата забеляза запалените лампи в дома на свещеника. В къщата на Макинес, разположена върху полегатия склон към морето, също светеше и можеха да се видят торфените брикети, акуратно наредени под формата на рибена кост, точно както ги бе нареждал някога бащата на Артър. Около двеста метра по-нататък, на фона на нощното небе, се очертаваше тъмният силует на собствения му роден дом. Там нямаше светлина, нямаше живот.

Той забави ход, свърна по чакълестата пътека и спря пред гаража. Луната хвърляше своята ивица от натрошено сребро над океана отвъд. През прозореца на кухнята се виждаше изправена край мивката фигура и Фин със сепване осъзна, че това е Маршели — с дълга руса коса, вече леко потъмняла, стегнато прибрана на конска опашка на тила. Не носеше грим и изглеждаше някак бледа и изнурена, със сенки под сините, изгубили блясъка си очи. Те се извърнаха по посока на звука от колата и Фин угаси фаровете, така че Маршели да не може да види друго освен собственото си отражение в тъмния прозорец. Сякаш разочарована от гледката, тя направи лека физиономия и в този момент му се стори, че отново вижда пред себе си момичето, което така го бе омагьосало още при първата им среща.

Седма глава

Измина цяла година, преди да събера кураж да пренебрегна майчината забрана да посещавам фермата на Маршели. Аз поначало рядко лъжех, но когато го правех, поне се стараех да бъде убедително. Често чувах другите деца да разправят на родителите и учителите си всевъзможни небивалици и по лицата на възрастните веднага проличаваше, че не им хващат вяра. Важно беше да измислиш нещо правдоподобно, а после да си го пазиш като полезен инструмент за употреба при нужда. Ето защо родителите ми нямаха никаква причина да се усъмнят, когато онази съботна сутрин им казах, че ще отида до Артър да си поиграем. В крайна сметка защо едно шестгодишно дете ще лъже за нещо подобно?

Разбира се, казах им го на английски, тъй като у дома келтски вече не се говореше. Езикът се оказа много по-лесен за научаване, отколкото предполагах. Баща ми, макар и с неохота, бе купил телевизор и аз с часове седях като залепен пред него. На тази възраст попивах новите познания като гъба. Просто сега за всичко имаше по две думи вместо по една.

Баща ми остана разочарован, че ще ходя при Артър, защото цяло лято се бе занимавал да ремонтира една стара лодка, изхвърлена от морето на плажа. Върху нея нямаше име, а боята бе напълно избеляла от солената вода. Въпреки това той помести обява с нейното описание в „Сторноуей Газет“, предлагайки да я върне на законния ѝ собственик, ако той предяви правата си. Прояви педантична честност, но въпреки това мисля, че остана доволен, когато никой не се появи и той можеше с чиста съвест да я нарече своя.

Онова лято прекарвах дълги часове с него да търкам дървения корпус и да държа тезгяха да не се клати, докато той режеше нови дъски от още материал, изхвърлен от морето. Успя да се сдобие евтино с ключове за греблата от една разпродажба, а самите гребла изработи собственоръчно. По-късно възнамеряваше да ѝ сложи мачта и да опъне върху нея платно от големия къс зебло, който бяхме намерили при една от нашите плажни експедиции. Имаше също стар развален извънбордов мотор, който все се канеше да ремонтира, за да можем да се придвижваме както с него, така и с помощта на вятъра. Но всичко това беше в перспектива. Засега искаше просто да я пусне на вода в първия слънчев ден и да гребе от Порт ъв Нес до пристанището на Кробост.

Беше я боядисал отвън и отвътре, за да я предпази от солта. Лилава, естествено, както и всичко останало в нашия живот. А от двете страни на носа с пищни бели букви бе изписано името ѝ — „Ейли“, което бе келтският вариант на Хелън, името на майка ми.

Моментът наистина бе идеален за целта — ясно съботно утро през септември, преди бурите, които щяха да настъпят с равноденствието. Слънцето светеше ярко и в лъчите му все още имаше топлина, а лекият ветрец едва браздеше спокойното море. Баща ми заяви, че днес ще бъде големият ден, и аз бях разкъсан от жестока дилема. Въпреки това казах, че вече съм обещал на Артър. Баща ми отговори, че с него можем да си играем и другата събота, защото дотогава времето най-вероятно ще се развали и „Ейли“ ще трябва да остане под покривалото си на двора чак до следващата пролет. И че ако не искам да тръгна с него, ще отиде сам. Предполагам, надяваше се, че ще променя решението си и в крайна сметка ще изкараме заедно лодката на първото ѝ плаване. Не можеше да проумее как пропускам подобен шанс. Работата бе там, че аз действително можех да си играя с Артър по всяко време, но този ден въпреки стриктната забрана на майка ми бях обещал на Маршели, че ще я посетя във фермата. И дори това да разбиеше сърцето на баща ми, а вероятно и моето, нямаше да наруша дадената дума.

И така, изпълнен със смесени чувства, аз се сбогувах и се упътих по посока на дома на Артър, превил плещи под тежестта на лъжата. Бях му казал да не ме очаква тази събота, защото ще бъда зает. Скоро свърнах по пътеката през полето и тичах, докато не се уверих, че от Кробост вече не могат да ме видят. Отне ми десетина минути да стигна пътя Крос — Скигерста, където завих по посока на Милънейс. Вече познавах маршрута добре, защото цяла година бях изпращал Маршели след училище заедно с Артър. Но за първи път се осмелявах да отида в събота. Рандеву, уредено тайно по време на откраднат разговор на площадката. Бях преценил, че е най-добре Артър да не знае нищо по въпроса. Поне веднъж исках Маршели само за себе си. Но докато се спусках надолу по хълма по черния път, водещ към фермата, изпитах вина заради измамата — неприятно чувство, все едно си преял тайно с лакомства.

Пред бялата порта спрях в колебание. Все още не бе късно да променя решението си. Ако тичах през целия път, вероятно щях да се прибера, преди баща ми да е качил лодката върху ремаркето, и никой нищо нямаше да разбере. Но ето че вятърът довя до мен гласче, звънко и ясно:

— Фииин… Здрасти, Фин!

Вдигнах очи и видях Маршели, припкаща по пътеката откъм къщата. Навярно ме бе наблюдавала, така че вече нямаше връщане назад. Тя пристигна запъхтяна, с пламнали бузи и ярки като синчец очи. Косата ѝ бе сплетена на плитки както в първия учебен ден и вързана със сини панделки, в тон с очите.

— Хайде, влизай. — Тя отвори портата, сграбчи ме за ръката и аз, преди да разбера какво става, преминах от другата страна на огледалото и се озовах в нейния свят.

Майката на Маршели бе красива жена, която миришеше на рози и говореше английски със странен мек акцент, звучащ почти като музика в ушите ми. Имаше вълниста кестенява коса и шоколадови очи и бе облечена с кремав вълнен пуловер и сини дънки, върху които носеше щампована престилка. На краката си бе обула зелени гумени ботуши и явно нямаше нищо против да ръси засъхнала кал от подметките им навред по пода на голямата кухня. Тя прогони навън две игриви кучета порода „Бордър ко̀ли“, заръча ни да сядаме на масата и ни наля две големи чаши мътна домашна лимонада. Каза, че ме е виждала в църквата заедно с родителите ми, но аз нямах спомен да съм я забелязвал там. Беше пълна с въпроси. Какво работи баща ми? А майка ми? Какъв смятам да стана, когато порасна? Аз нямах и най-малка представа, но не исках да си го призная, затова отвърнах, че искам да стана полицай. Тя повдигна учудено вежди, но се съгласи, че професията е добра. През цялото време усещах върху себе си очите на Маршели, слушаща внимателно отстрани, но нарочно не се обръщах да я погледна, защото знаех, че само ще се изчервя.

— Е — попита майка ѝ, — ще останеш ли за обяд?

— Не — отсякох, но после си дадох сметка, че вероятно съм прозвучал нетактично и добавих: — Обещах да се прибера у дома до дванайсет. Мама каза, че дотогава ще е сготвила, а после с татко ще излизаме с лодката. — Бързо ми ставаше ясно, че изричането на една лъжа води до друга. А после и до следваща. Започнах да изпадам в паника, че може да ме питат още нещо, за което да се наложи да излъжа, затова реших да сменя темата: — Може ли още малко лимонада, моля?

— По-късно — каза Маршели, след което се обърна към майка си: — Отиваме да си играем в плевнята.

— Добре, само внимавайте за кърлежи.

— Кърлежи? — попитах, когато излязохме на двора.

— Да, едни дребни гадинки. Трудно се виждат, но живеят в сеното и обичат да хапят. Ето, виж. — Тя запретна крачола на дънките си и ми показа малките червени петънца по крака си. Някои бяха разчесани и кървяха.

Бях ужасѐн.

— Защо ще ходим там тогава?

— Не бой се, нали сме с дълги панталони. А и теб сигурно няма да те ухапят. Татко казва, че обичали само английска кръв.

Тя отново ме улови за ръка и ме поведе през двора на фермата. Половин дузина кокошки се разбягаха с кудкудякане пред нас. Отляво имаше каменен обор, където хранеха и дояха кравите, а също кочина, в която три едри розови прасета ровеха със зурли сред пръсната слама и едро нарязано цвекло. Изглеждаше, че единственото, което ги интересува, е да ядат, дрискат и пикаят. Острият сладникав мирис на свинска тор изпълваше въздуха и аз сбърчих нос.

— Тук вони.

— Нали е ферма. — Маршели явно намираше това напълно в реда на нещата. — Животните така си миришат.

Отвътре плевнята беше огромна, пълна с бали сено, които стигаха почти до тавана. Маршели започна да се катери по тях, но по едно време се обърна и като видя, че още стоя край вратата, раздразнено ми махна с ръка.

— Хайде, какво чакаш!

Неохотно я последвах нагоре, докато не се озовахме в тясно празно пространство под самия покрив от гофрирана ламарина. То бе напълно заградено и до него се стигаше само по едрите стъпала, образувани от балите сено.

— Това е моето местенце. Татко ми го направи. Разбира се, ще изчезне през зимата, щом започнем да даваме сеното на животните. Как ти се струва?

Озърнах се в захлас. Аз не притежавах никакво място, което да бъде само мое, с изключение на миниатюрната си таванска стаичка, в която не можех да върша нищо, без цялата къща да чуе. Затова и прекарвах повечето си време навън.

— Супер е.

— Гледал ли си каубойски филми по телевизията?

— Естествено — отвърнах небрежно, сещайки се за един сериал с герои, наречени Смит и Джоунс, който ми бе малко трудно да следя.

— Добре, защото знам страхотна игра на индианци и каубои.

Отначало помислих, че става дума за някаква игра с пионки, докато не се оказа, че аз трябва да бъда каубоят, пленен от войнствено племе, а тя — индианската принцеса, която се влюбва в мен и ми помага да избягам. Не останах особено въодушевен, защото не приличаше на никоя от игрите, които бяхме играли с Артър, но Маршели вече бе обмислила всеки детайл и не ми остави място за отстъпление.

— Ти сядай тук — отведе ме в един ъгъл и ме накара да седна с гръб, притиснат в балите. После отиде до някакво скривалище в сеното и се върна с парче въже и голяма червена носна кърпа в ръце. — А аз ще те завържа.

— Не мисля, че идеята е добра — понечих да се изправя, но тя ме бутна обратно с неподозирана сила.

— Разбира се, че е добра. Трябва да си вързан, за да мога да се поява аз и да те развържа. А няма как да се вържеш сам, нали?

Приех съображенията ѝ с голяма неохота и тя завърза първо ръцете ми зад гърба, а сетне прокара въжето до глезените ми и омота и тях. Седях безпомощен, с подвити под брадичката колене, докато Маршели отстъпи назад, съзерцавайки с доволна усмивка творението си. Започвах сериозно да се съмнявам доколко е било разумно изобщо да идвам във фермата. Каквото и да си бях представял, че ще правим, то със сигурност не беше това. Но най-лошото тепърва предстоеше. Маршели се наведе и започна да покрива лицето ми с носната кърпа.

— Ей, какво правиш? — дръпнах глава встрани в напразен опит да я спра.

— Стой мирно, глупчо. Трябва да си с вързани очи. Индианците винаги връзват очите на пленниците си. А и ако ме видиш, че идвам, може неволно да ни издадеш.

Усетих как в мен се надига паника. Тя определено не бе с всичкия си.

— Да ни издам на кого? — озърнах се в тясното, оградено с бали сено пространство. — Тук няма никого!

— Разбира се, че има. Но в момента всички спят. Това е единствената причина да мога да се промъкна незабелязано и да те освободя. А сега не мърдай, за да ти сложа превръзката.

Не бях в положение да се противя, след като вече ѝ бях позволил да стигне дотук, затова въздъхнах шумно и със смирено негодувание се подчиних. Тя се наведе отново, постави нагънатата кърпа върху очите ми и я върза стегнато зад тила. Светът помръкна. Виждах единствено червеникаво сияние от оскъдната, проникваща през краищата на плата светлина.

— Добре, а сега не издавай нито звук — прошепна Маршели и сеното прошумоля от нейните отдалечаващи се стъпки. Настъпи тишина. Дълга тишина. Толкова дълга, че взех да си мисля, че това е просто лоша шега и тя е избягала, оставяйки ме вързан тук. Добре, че поне устата ми не беше запушена.

— Какво става? — подвикнах.

— Шшшт! — разнесе се неочаквано близо до мен. — Ще те чуят. — Гласът ѝ не беше дори шепот, а по-скоро дихание.

— Кой?

— Индианците.

Въздъхнах и зачаках. Не можех да изпъна крака и усещах как те постепенно се схващат. Опитах да се наместя по-удобно, но бях спрян от ново шъткане на Маршели. Чувах я как се движи около мен, пристъпва на пръсти в своето тайно скривалище. И изведнъж подскочих от изненада. Долових върху лицето ми горещия ѝ дъх, в който все още се усещаше мирисът на лимонада. В следващия миг усетих и вкуса ѝ, защото меките влажни устни се притиснаха в моите. Това ми дойде така неочаквано, че дръпнах глава назад, удряйки я в балата сено зад гърба си. Маршели взе да се киска.

— Престани! — викнах. — Развържи ме веднага! — Но тя просто продължаваше да се кикоти. — Маршели, сериозно ти казвам. Развържи ме. Развържи ме! — Малко оставаше да се разплача.

— Ехо-о… — долетя глас отвън. — Всичко наред ли е там горе?

— Да, мамо — изписка Маршели толкова близко до ухото ми, че щеше да ми пукне тъпанчето. — Просто си играем. — И започна бързо да ме развързва.

Веднага щом ръцете ми се оказаха свободни, дръпнах превръзката от очите си и скочих с олюляване, мъчейки се да събера жалките останки от достойнството си.

— Мисля, че ще е най-добре да слезете за малко — извика майка ѝ.

— Добре, ей сега идваме. — Маршели се наведе, за да доразвърже краката ми.

Избърсах уста с опакото на дланта си и ѝ хвърлих унищожителен поглед, но тя само се усмихна невинно.

— Беше забавно, нали? Жалко, че индианците се събудиха толкова бързо. — И чевръсто заподскача от бала на бала надолу. Отръсках полепналите сламки от косата си и я последвах.

Веднага щом зърнах изражението върху лицето на майка ѝ, разбрах, че нещо не е наред.

— Мисля, че без да искам, ви издадох — рече тя леко изчервена, с нещо подобно на извинение в шоколадовокафявите очи.

— Какво искаш да кажеш? — смръщи се Маршели, но майка ѝ гледаше към мен.

— Боя се, че звъннах на вашите да ги попитам дали може да останеш за обяд и да им предложа след това да те откарам до къщи. — Буквално изстинах. Само това ми липсваше. Усещах върху себе си недоумяващия взор на Маршели. — Не ни каза, че ти е забранено да идваш сам до фермата, Фин. Сега баща ти пътува насам, за да те вземе.

Проблемът с правдоподобните лъжи е, че хванат ли те веднъж, после никой не ти вярва, дори да говориш истината. Майка ми ме накара да седна пред нея и ми разказа приказката за лъжливото овчарче. Тя имаше голям талант за разкрасяване на истории. Трябвало е да стане писателка. Тогава нямах представа какво означава гора, защото на острова не растяха дървета, но тя я направи да изглежда тъмна и зловеща, гъмжаща от спотайващи се вълци. Не бях виждал и вълк, но добре познавах Шорас, немската овчарка на съседите на Артър. Това беше огромен звяр, по-едър от мен. Майка ми каза, че вълците били като него, и ме накара да си представя какво ще стане, ако той се разяри и ме нападне. Въображението ми услужливо нарисува картината на момче, разкъсано от зверовете. Трудно ми бе да повярвам само, че след като веднъж са се притекли на помощ на лъжливите му викове, хората са го сторили и втори път. Определено всеки би си помислил, че пак им прави номера. Разбира се, тя не пропусна да подчертае, че по онова време наистина е имало вълци и овчарчето било изядено.

Баща ми бе по-скоро разочарован, отколкото ядосан. Разочарован, задето съм предпочел да се измъкна за среща с някакво момиче, вместо да участвам в първото плаване на лодката, върху която двамата бяхме работили цяло лято. Но пердахът с колана, който изядох от него, не бе заради разочарованието, а заради лъжата. Парещата болка от кожения ремък по задника ми в съчетание със страховитата история за вълците ме накараха още там, намясто, да се зарека никога повече да не лъжа.

Премълчаването, разбира се, не се броеше за лъжа.

По-късно същия ден баща ми излезе сам с „Ейли“, а аз бях изпратен в стаята си, да плача до скъсване и да мисля над стореното. Цял месец не ме пускаха да играя навън. Можех да го правя само в къщата или на двора, но не по-далеч. Разрешаваха на Артър да идва у нас, но не и на мен да ходя у тях. И цели четири седмици нямах джобни пари. Артър отначало го намираше за адски забавно, особено предвид съпричастността на Маршели, но скоро му додея, защото, ако искаше да играе с мен, трябваше да се подлага на същите ограничения. Накрая даде воля на раздразнението си, дръпвайки ми една лекция за това как следващия път трябвало да внимавам повече. Казах му, че следващ път няма да има.

Двамата престанахме да изпращаме Маршели до тях. След училище вървяхме заедно само до отбивката за Милънейс и я оставяхме да продължи нататък сама, а ние поемахме през хълма към Кробост. След инцидента с въжето и превръзката за очи аз се държах предпазливо с Маршели и я избягвах на площадката и през междучасията. Живеех в постоянен ужас някой да не научи за целувката сред балите сено. Можех само да си представя как другите момчета ще ме скъсат от подигравки, ако разберат.

Беше малко след Коледа, когато за пръв път в живота си легнах болен от грип. Мислех, че ще умра, и според мен майка ми мислеше същото. Най-ясният ми спомен от онази седмица е как тя бе там, винаги когато отворех очи — с влажен студен компрес, който да сложи на челото ми, нашепваща насърчителни думи, изпълнени с обич. Изпитвах болка във всяко мускулче на тялото и на моменти неконтролируемо се тресях от студ, въпреки че температурата ми достигаше четирийсет и един градуса. Седмият ми рожден ден дойде и отмина почти без да го забележа. Покрай гаденето и повръщането няколко дни не ядох нищо, докато накрая майка ми ме убеди да хапна малко мляко с ориз. Вкусът ми хареса и оттогава всеки път, щом го опитам, се сещам за нея и нейното успокояващо неотлъчно присъствие през тези кошмарни дни и нощи.

Преди това никога не бях боледувал сериозно, но този път грипът буквално ме изсмука. Минаха две седмици, преди отново да тръгна на училище, бледен и измършавял. В онзи ден валеше дъжд и майка ми, уплашена да не настина, искаше да ме откара с колата, но аз настоях да вървя пеша. С Артър се срещнахме пред тяхната къща и той ме изгледа отдалеч.

— Сигурен ли си, че си добре?

— Да, нищо ми няма.

— И не си заразен или нещо подобно?

— Разбира се, че не. Защо?

— Защото изглеждаш направо ужасно.

— Благодаря. Много ме успокои.

Беше началото на февруари и дъждът ръмеше толкова ситно, че приличаше по-скоро на мъгла, но бързо пропиваше дрехите заради мразовития северен вятър. Вратът и коленете ми се протриваха от мократа вълна на яката и панталона, бузите ми горяха, но аз нямах нищо против. За първи път от половин месец насам се чувствах наистина жив.

— Е, какво ново, докато съм отсъствал? — попитах.

— Нищо особено — махна неопределено с ръка Артър. — Не си изпуснал много материал, ако за това се притесняваш. Като изключим таблицата за умножение.

— А, ясно — кимнах.

Нямах понятие какво е таблица за умножение, но не исках да изглеждам невеж.

Почти бяхме стигнали училището, когато той най-сетне изплю камъчето.

— Между другото, записах се в групата по народни танци.

— Какво?

— Танци, нали се сещаш… — Той вдигна ръце над главата си и направи някакви странни подскоци. — Па дьо ба.

Започвах да подозирам, че докато ме е нямало, леко се е чалнал.

— Кой е този Пади Ба?

— Това е танцова стъпка, глупчо.

Челюстта ми увисна.

— Танци? Ти? Танците са за момичета, Артър! — Наистина недоумявах какво го е прихванало.

Той само сви рамене.

— Нямах друг избор. Госпожа Макей ме избра.

Възприемаше го доста по-леко, отколкото очаквах. За пръв път ми хрумна, че може би съм извадил късмет, задето отсъствах заради грипа. Иначе класната ни можеше да избере и мен. Искрено съчувствах на приятеля си. Тоест докато не открих истината.

Същия ден, към три следобед, вървяхме по пътя заедно с Маршели. Съвсем не бях сигурен, че тя се радва да ме види отново. Когато седнах до нея на чина, поздравът ѝ беше хладен, а после упорито ме игнорираше. Или поне на мен ми се струваше така. Когато се опитвах да уловя погледа ѝ, се правеше на заета с нещо друго. На двора, през междучасията, не се отделяше от момичетата, които скачаха на въже или играеха дама. Но щом поехме към къщи заедно с тълпа други деца от началните класове, вървящи пред и зад нас, тя се обърна към Артър и попита:

— Разбра ли датата на пътуването до Сторноуей?

— Да — кимна той. — Госпожа Макей ми даде бележка за подпис от родителите.

— На мен също.

— Какво пътуване до Сторноуей?

Чувствах се не в час със събитията. Удивително е колко много може да пропуснеш само за две кратки седмици.

— В читалището ще има конкурс по танци — каза Маршели. — Ще се състезават училища от целия остров.

— По танци? — повдигнах вежди, но сетне объркването ми се разсея като мъгла, разпръсната от южния вятър.

Маршели участваше в групата по народни танци, затова и Артър се бе записал в нея, въпреки риска другите момчета да му се подиграват. Хвърлих му вледеняващ поглед.

— Не си имал друг избор, а?

Забелязах, че Маршели ме гледа, явно наслаждавайки се на реакцията ми. Аз ревнувах и тя го знаеше, затова реши да сипе още сол в раната:

— Ако искаш, може да седнеш до мен в микробуса, Артър.

— Не знам, ще видим — отвърна той, леко гузен от ситуацията.

Щом стигнахме отбивката за Милънейс, се запитах дали не я е изпращал и до фермата в мое отсъствие. Но тук спряхме и беше очевидно, че тя не очаква да продължим с нея.

— Е, значи, ще се видим в събота — каза на Артър.

— Да, добре. — Той пъхна ръце дълбоко в джобовете си и двамата тръгнахме към Кробост.

Обърнах се и видях гърба на Маршели, отдалечаваща се с безгрижна походка. Артър вървеше много по-бързо от обичайното и аз трябваше почти да подтичвам, за да не изостана.

— Събота? Тогава ли е конкурсът по танци?

— Не, той е в учебен ден.

— А какво ще има в събота?

— Ще ѝ ходя на гости във фермата.

Не можех да повярвам на ушите си. Макар тогава още да не ги разпознавах, у мен се надигаха класическите симптоми на ревността. Гняв, болка, объркване, меланхолия.

— Вашите няма да те пуснат! — улових се като удавник за сламка.

— Напротив, ще ме пуснат. Те се познават с родителите на Маршели от църквата. Мама дори ме откара до Милънейс миналата събота.

Мисля, че зяпнах с уста, и ако беше лято, навярно щях да налапам някоя муха.

— Значи си ходил там и преди?

— Един-два пъти. — Той ми хвърли поглед, съпроводен с лека самодоволна усмивка. — Играхме си на индианци и каубои в плевнята.

Пред очите ми изникна кошмарният образ на Маршели, омотаваща Артър със същото въже, връзваща очите му със същата червена носна кърпа.

— Тя целуна ли те? — попитах едва, защото устата ми бе пресъхнала.

— Да ме целуне? — Върху лицето му се изписа израз на неподправено недоумение и отврат. — Откъде-накъде ще ме целува, по дяволите?

Което бе поне капка утеха в бездната на моето злощастие.

В събота духаше леден североизточен вятър, примесен с мокър сняг. Аз стоях пред нашата порта, облечен в жълтото си непромокаемо яке, с шапка и черни гумени ботуши, в очакване да видя преминаващата кола на Артър. Майка ми на няколко пъти ме повика да вляза да си играя вътре, уплашена, че ще се простудя до смърт, но аз непреклонно оставах на поста си. Част от мен навярно се е надявала, че става дума просто за някаква жестока шега, скроена от Артър и Маршели. Щях с удоволствие да стоя там чак до обяд, ако колата така и не минеше, но малко след девет и половина тя се появи. Караше я майката на Артър, а той самият бе залепил лице на страничния прозорец. Зад запотеното стъкло ясно видях ухилената му физиономия, както и лекото триумфално махване с ръка. Изгледах го със стиснати зъби и лице, мокро от суграшицата. Тя скриваше сълзите ми, но можех да усетя горещите пътечки, които те си проправяха надолу по бузите ми.

В понеделник сутрин удивих госпожа Макей, заявявайки ѝ, че вече достатъчно добре се справям с английския и не се нуждая от преводач, тъй че ако желае, може да ни подреди по азбучен ред съгласно първоначалното си намерение. Идеята явно подхождаше на методичната ѝ натура и тя охотно я прие. Бях преместен от първия ред на втория, през няколко чина от Маршели, която остана смаяна от постъпката ми. На няколко пъти я забелязах да ме поглежда крадешком, с вид на ранена сърна, но аз упорито я игнорирах. Ако планът ѝ бе да ме накара да ревнувам, то безспорно бе успяла, но от сега нататък нямаше да имам нищо общо с нея. Нито пък с Артър, който със задоволство се подхилкваше от мястото си.

През междучасията се държах настрана от тях, а щом удари последният звънец, изскочих първи през вратата. Когато се озовах на шосето, се обърнах през рамо и видях Маршели да бърза подире ми, следвана по петите от запъхтяния Артър. Въпреки това само усилих крачка и не ги дочаках.

Проблемът с отмъщенията от ревност е, че дори да успееш да нараниш другата страна, това с нищо не намалява собствената ти болка и в крайна сметка всички остават нещастни. Но разбира се, след като вече си заел определена позиция, не можеш да я смениш, без да урониш достойнството си. Никога не се бях чувствал толкова нещастен и сломен, колкото през следващите два дни.

В четвъртък към обяд групата по народни танци се готвеше да поеме към Сторноуей. Аз стоях зад прозореца в столовата, избърсал с ръкав малко кръгче в запотеното стъкло, през което ги наблюдавах как чакат край портата училищният микробус да дойде откъм гаража и да ги вземе. Четири момичета и две момчета — Артър и Калъм. Артър оживено говореше нещо на Маршели, мъчеше се да привлече вниманието ѝ, но тя го слушаше разсеяно и час по час хвърляше поглед назад с надеждата да ме зърне. Изпитах определено мазохистично удоволствие, виждайки как Артър вади инхалатора от джоба си и прави две дълбоки вдишвания — сигурен знак, че е притеснен.

Това обаче бе твърде слаба утеха за мен през безкрайния следобед. В класната стая бяхме останали петима, заети с монотонната задача да преписваме думи от черната дъска. Главни букви, после малки букви. Аз постоянно зяпах през прозореца как ниските облаци прииждат откъм Атлантика, разкъсват се на парцаливи ивици покрай брега и се изливат в пристъпи проливен дъжд, с редки слънчеви проблясъци помежду им. Госпожа Макей ме нахока, че не внимавам. Заяви, че това бил проблемът ми — че съм твърде отнесен. Че ми липсва концентрация. Че притежавам заложби, но не ми достига желание за работа. Всъщност тогава ми липсваше желание за каквото и да било. Бях като малко, чезнещо от любов кутре, заключено в килера. Странно, като си помисля колко отрано съм бил налегнат от подобни емоции.

В края на часовете вече почти се задушавах. Нямах търпение да изляза навън, където леденият вятър щеше да изпълни дробовете ми със свеж солен морски въздух. Повлякох нозе по шосето и се отбих в магазина, където с последните джобни пари си купих захарна пръчка. Нуждаех се от нещо сладко, за да се успокоя. Точно срещу магазина започваше черен път през полето, водещ до канавките горе на хълма, изровени от поколения жители на Кробост, копаещи торф. Поех мрачно по него, знаейки, че от върха се открива гледка чак до Суейнбост и ще мога да видя микробуса, връщащ се от Сторноуей. Бях ходил там през лятото да копая торф заедно с родителите си — тежка, изнурителна работа, при която меките торфени чимове се изрязваха със специална лопата и се нареждаха на купчини по пет да съхнат на топлия вятър. После трябваше да ходиш да ги обръщаш, а накрая, когато вече станат достатъчно сухи, да ги натовариш на ремарке и да ги откараш с трактор в двора си, където да ги струпаш на огромна камара. Приготвени правилно, те не прогизваха от дъжда и осигуряваха гориво за дългата студена зима. Но рязането бе най-трудната част, особено ако нямаше вятър. Защото тогава те нападаха мушиците — малки хапещи твари, шотландското проклятие. Толкова дребни, че поотделно едва се виждаха, но ако се съберяха накуп, образуваха цели тъмни облаци, които влизаха в косата ти, под дрехите ти, хранеха се с твоята плът. Ако те заключеха за един ден в стая, пълна с тях, със сигурност щеше да полудееш. И понякога при рязането на торф тъкмо това се случваше.

Сега обаче, в средата на хебридската зима, мушици нямаше. Само вятърът се носеше над мъртвата трева и небето злобно плюеше дъжд. Видях приближаващите фарове, преди да осъзная, че това е микробусът, превалящ хълма откъм Крос. Там, където пътят свиваше към училището, той спря, включи аварийните светлини и свали децата от Кробост. Те бяха само три — Маршели, Артър и Калъм. Микробусът потегли отново, а те поговориха известно време на кръстовището, след което Артър и Калъм забързаха по посока на Кробост, а Маршели пое към Милънейс.

Постоях още минута, като хрусках захарната пръчка и я наблюдавах в далечината. Оттук изглеждаше съвсем мъничка и едва ли не самотна. Походката ѝ изглеждаше някак тежка и по необясним начин навяваше униние. Изведнъж страшно ми дожаля за нея, прииска ми се да се втурна надолу по хълма, да я притисна в прегръдките си, да ѝ кажа, че съжалявам. За своята ревност, за това, че съм я наранил. И все пак нещо ме удържаше. Същата неохота да разкривам чувствата си, която ме е преследвала през по-голямата част от живота ми.

Тя почти се бе изгубила от погледа ми в зимния сумрак, когато най-сетне преодолях вродената си сдържаност и се втурнах подире ѝ. Размахвах ръце подобно на вятърна мелница, за да запазя равновесие, докато ботушите ми затъваха в жвакащия торф, а пасящите овце се разпръсваха в паника пред мен. Край пътя имаше ограда от бодлива тел, която прескочих, разпаряйки панталона си. Докато я настигна, останах без дъх. Тя нямаше как да не ме е чула, но въпреки това не се обърна и аз се запитах дали през цялото време не е знаела, че съм горе на хълма и не ме е наблюдавала. Известно време вървяхме редом, без да разменим и дума. Накрая, щом дишането ми се възстанови, попитах:

— Е, как мина?

— Конкурсът ли?

— Да.

— Ужасно. Щом видя публиката, Артър се паникьоса. Постоянно смучеше инхалатора си и не можа да излезе на сцената. Трябваше да играем без него, но бяхме репетирали съчетанието за шестима и с петима не се получи нищо. Никога повече няма да го направя!

Въпреки надигналото се в мен облекчение, граничещо с възторг, се постарах да запазя сериозен тон.

— Много жалко.

Тя ме изгледа изпод вежди, като навярно подозираше, че ѝ се подигравам, но аз си бях придал подобаващо тъжен вид.

— Не чак толкова. И без това не ми харесваше. Танците са за глупави момичета и мекушави момчета. Записах се в групата само защото майка ми настоя.

Отново потънахме в мълчание. Пред нас в ниското вече се виждаха светлините на фермата Милънейс. Щеше да се наложи да се прибирам по тъмно, но имах в чантата си фенерче. Майка ми винаги ме караше да го нося през зимата — дните бяха толкова къси, че не се знаеше кога ще ти потрябва. Пред портата спряхме и тя заговори първа:

— Защо спря да ме изпращаш след училище?

— Реших, че предпочиташ компанията на Артър.

Маршели ме погледна и при вида на сините ѝ очи, пронизващи мрака, изпитах странна слабост в нозете.

— Артър е досадник. Влачи се след мен навсякъде. Дори се записа в групата по танци, за да сме заедно. — Не знаех какво да отвърна и тя продължи: — Той не ме интересува. Аз харесвам теб, Фин. — И като лепна върху бузата ми бърза лека целувка, тя се обърна и побягна по пътеката към къщата.

Стоях в тъмното, усещайки мястото, където устните ѝ ме бяха докоснали. Тяхната топлина и мекота се задържаха дълго време, преди най-сетне да докосна лице с върховете на пръстите си и да разваля магията. Тогава се обърнах и поех към пътя Крос — Скигерста с гърди, изпълнени с гордост и щастие. Вкъщи положително щяха да ми се карат, но в момента това изобщо не ме интересуваше.

Осма глава

Щом чу Артър да прекрачва прага, Маршели се извърна от мивката. В очите ѝ напираше гняв, а от устните ѝ бяха готови да се откъснат думи на укор, преди да осъзнае, че съпругът ѝ има придружител. Фин още не бе влязъл в осветеното антре, тъй че тя не знаеше кой е — просто сянка на стълбите пред къщата.

— Съжалявам, че закъснях. Срещнах в града един стар приятел, който ме докара. Реших, че може да искаш да го видиш.

Щом Фин пристъпи в ярката светлина на кухнята, върху лицето на Маршели се изписа шок, който бързо се примеси със смущение. Тя избърса зачервените си от миенето на чинии ръце в престилката, сетне с неволен жест приглади падналия над очите ѝ кичур коса. Видът ѝ бе на млада жена, още недостигнала средната възраст, която е спряла да се грижи за себе си. А също и да се интересува какво мислят другите за нея. До момента.

— Здравей, Маршели — промълви едва чуто Фин.

— Здравей, Фин.

Дори само изговарянето на името, което тя сама му бе дала преди толкова много години, го изпълни с дълбока тъга. Заради нещо ценно и безвъзвратно изгубено. Все така смутена, тя се облегна на мивката и скръсти ръце на гърдите си в отбранителна поза.

— Какво те води на острова?

Въпросът прозвуча сухо и прозаично на фона на обстоятелствата. Артър отговори вместо него:

— Дошъл е да разследва убийството на Ейнджъл Макричи.

Маршели кимна незаинтересовано.

— И дълго ли ще стоиш?

— Не, вероятно само ден-два.

— Надяваш се толкова бързо да хванеш убиеца? — подхвърли Артър.

Фин поклати глава.

— Предполагам, че веднага щом изключат връзката с единбургското убийство, ще ме върнат обратно.

— Значи, според теб няма връзка?

— По нищо не личи да има.

Маршели все така не проявяваше интерес към темата.

— Изобщо не си се променил — каза, оглеждайки Фин.

— Нито пък ти.

Тя се засмя и в очите ѝ проблесна непресторена веселост.

— Все същият стар лъжец. — Фин продължаваше да стои на прага, сякаш нямаше намерение да влиза. — Вечерял ли си?

— Ще хапна нещо в Сторноуей.

— Как ли пък не — изръмжа Артър. — Докато се върнеш, всичко ще е затворено.

— Има пай във фурната — каза Маршели. — Ще се стопли за десетина минути. Държа го готов за Артър, нали никога не знам кога ще се прибере.

— Именно. — Съпругът ѝ затвори вратата зад гърба на Фин. — Твоята по-ненадеждна половинка. Ще подрани ли този път, или ще закъснее? Трезвен ли ще бъде, или пиян? Така поне животът е по-интересен, нали, Маршели?

— Не знам как бих го живяла иначе — отвърна с равен тон тя и се обърна към печката. Фин се опита да долови хумор в репликата, но не успя. — Хайде, приготвяйте се, след малко ще сервирам.

— Ела, да сипем по едно. — Артър го поведе към тясната всекидневна, задръстена допълнително от масивна мека мебел и голям телевизор с плосък екран. Той бе включен с намален звук и предаваше някакво риалити шоу. Лошата картина и твърде усиленият контраст го правеха почти невъзможно за гледане. Инак стаята бе уютна, със спуснати завеси и тлеещ в камината торф. — Сядай. — Артър отвори барчето на бюфета, разкривайки колекция от бутилки. — Какво ще пиеш?

— Нищо, благодаря. — Фин се настани в едно от креслата, мъчейки се да надзърне оттам към кухнята.

— Хайде де, колкото за апетит.

Фин въздъхна. Явно нямаше измъкване.

— Добре, само една капка.

— Артър наля две големи уискита и му подаде едното.

— Сландже.

— Сландже ва — отвърна на келтската наздравица Фин и отпи малка глътка, докато Артър гаврътна наведнъж половината чаша.

В този момент вратата зад гърба му се отвори и оттам се появи младеж на шестнайсет или седемнайсет години. Слаб, към метър и осемдесет на ръст, със сламеноруса коса, подстригана късо отстрани, а отгоре по-дълга и изправена с гел. На дясното му ухо висеше кръгла обеца. Беше облечен със суитшърт с качулка и широки сини дънки с провиснали крачоли над разхлабени бели маратонки. Като цяло бе симпатичен, със сините очи на майка си.

— Кажи здрасти на чичо си Фин — рече Артър.

Фин се изправи, за да се здрависа с момчето. Ръкостискането му се оказа здраво, а очите, навяващи така обезпокоителни спомени, гледаха прямо.

— Нарекохме го Фионлах — прозвуча гласът на Маршели.

Той се обърна и я видя да ги наблюдава от прага на кухнята. Върху лицето ѝ се бе появило странно изражение, а по бледите ѝ по-рано страни бе избила руменина.

— Радвам се да се запознаем, Фионлах. — Беше му странно да произнася собственото си име. То бе достатъчно разпространено на острова, но от друга страна, дали бе възможно да са кръстили своя син на него?

— Ще вечеряш ли с нас? — попита Артър момчето.

— Той вече е ял — каза Маршели.

— Е, тогава поне може да седне да пийнем по едно.

— Все още се мъча с компютъра — поклати глава Фионлах. — Мисля, че дънната платка е заминала.

— Не можеш ли да я оправиш?

— Не, май ще трябва да я сменим. А тя струва почти колкото нов компютър.

— Нямаме пари да купуваме през ден нови компютри — отсече Артър. — Като си намериш работа, спестявай и си купи сам.

— Какъв е компютърът? — намеси се Фин.

— Нищо особено — отвърна младежът. — Един стар Ай Мак Джи 3.

— И защо мислиш, че проблемът е в дънната платка?

Фионлах въздъхна безпомощно.

— Екранът потъмня така, че едва се чете. А и изображението е едно такова свито, сякаш сплескано.

— На каква операционна система си?

— О, много съм назад. Току-що ъпгрейднах от деветка на „Ягуар“. Ще ми се да инсталирам „Снежен леопард“, но на тая машина няма начин да тръгне.

— За бога, момче! — изсумтя Артър. — Не можеш ли да използваш някой шибан разбираем език? Ти вдяваш ли нещо от тия щуротии, Фин?

— Не е нужно да ругаеш — намесата на Маршели издаваше, че се чувстваше неловко.

— Всъщност, да — каза Фин. — Тъкмо уча задочно програмиране.

— Да пукна дано. Навремето не знаеше бъкел английски, а сега си научил „компютърски“ — рече Артър и сам се засмя на шегата си.

— Тогава ли започна проблемът, Фионлах? — обърна се Фин към своя съименник. — Когато инсталира новата система?

— Да, на другия ден — кимна младежът. — На всичко отгоре трябваше здраво да се изръся за нова памет.

— Мен питай — изръмжа баща му, като допи уискито и се пресегна да си налее ново. — Нали всичко от моя джоб излиза.

— Къде е компютърът? — попита Фин. — В твоята стая?

— Да.

— Може ли да му хвърля едно око?

— Разбира се.

Фин остави чашата си върху масичката за кафе и последва Фионлах към антрето. Оттам по стълбище се стигаше до таванско помещение.

— Мястото доста се е променило, откакто го помниш — обади се идващият след тях Артър. — Направих стаичка за малкия на тавана. Ние с Маршели ползваме спалнята на нашите, а майка ми — моята. Кабинетът на татко служи като стая за гости.

— Не че някой някога ни идва на гости — промърмори вече стигналият до горната площадка Фионлах.

— Какво? — подвикна отдолу баща му.

— Нищо, просто казвам да внимавате да не се спънете, че мокетът на последното стъпало се е разковал. — Младежът погледна заговорнически Фин, който му смигна и получи мимолетна усмивка в отговор.

Таванската стая заемаше подпокривното пространство от северната страна на къщата. Таванът бе скосен и на него имаше две капандури, през едната от които се разкриваше гледка към пролива Минч. Върху бюро под другата бе поставен компютърът. Кръгът на настолната лампа само подсилваше тъмнината, обгърнала останалата част от помещението. Смътно се забелязваха налепени по стените плакати на футболисти и поп звезди. От невидими тонколони се носеше гласът на Еминем.

— Вземи да изключиш тая гадост. — Артър се бе качил подир тях и стоеше облегнат на касата на вратата, все още с уискито в ръка. — Направо ми се повдига, като чуя рап.

— Аз пък харесвам Еминем — отвърна Фин. — Текстовете му са добри, ако се заслушаш. Той е нещо като Боб Дилън на днешното поколение.

— Търкулнало се гърнето, та си намерило похлупака — изсумтя Артър.

— Държа повечето си музика на компютъра — каза Фионлах. — Но откакто се развали, не мога да отварям файловете.

— Имаш ли интернет? — попита Фин.

— Да, преди два месеца инсталирахме кабелен.

— Може ли да седна?

— Заповядай.

Фин се настани и помръдна мишката, за да събуди екрана. Изображението, точно както го бе описало момчето, бе тъмно и изкривено, иконите на десктопа едва се виждаха.

— Когато инсталира новата система, изобщо заработи ли нормално?

— Да, първата вечер му нямаше нищо. От момента, в който го включих на следващия ден, си е все така.

Фин кимна.

— Бас държа, че не си ъпгрейднал фърмуера.

— Фърмуер? — смръщи вежди Фионлах. — Какво е това?

— Нещо като частица в мозъка на компютъра, която позволява на хардуера и софтуера да разговарят помежду си. „Епъл“ изигра лош номер на потребителите, като не ги уведоми, че инсталацията на нови операционни системи на Джи 3 изисква ъпгрейд и на фърмуера. — Той се усмихна, виждайки озадачената физиономия на младежа. — Но не се притеснявай, не си само ти. Половината собственици на Мак по света имат същия проблем. Хората дори си изхвърляха компютрите, докато единственото, което трябваше да сторят, бе да свалят един обикновен драйвър. Вдигна се доста пушилка покрай това.

— И ние ли можем го направим? — попита Фионлах, сякаш бе твърде хубаво, за да е истина. — Да свалим драйвъра?

— Аха.

Фин отвори сплескания прозорец на браузъра, влезе във фирмения сайт на „Епъл“ и след кратко търсене натисна линка за даунлоуд за платформа Джи 3. Свалянето на файла отне по-малко от две минути и ето че иконката се появи на десктопа. Фин щракна с мишката върху нея и изчака инсталацията да приключи. После затвори менютата и натисна бутона за рестартиране. Екранът почерня и угасна, а след няколко секунди издаде приветствения сигнал на Мак и започна да зарежда новата операционна система. И ето че мониторът светна, а изображението бе ярко и контрастно, без никакви изкривявания.

— Etvoila[6] — облегна се назад Фин, доволен от себе си.

— Стига, бе! — възкликна Фионлах, неспособен да сдържи радостта си. — Човече, това е страхотно! — Очите му блестяха от възторг.

— Заповядай — отстъпи му стола Фин. — Машината върви като слънце, наслаждавай ѝ се. Ако има някакъв проблем, само ми кажи.

— Много благодаря. — Младежът веднага се шмугна зад бюрото, нетърпелив да изследва възможностите, които бе смятал за изгубени, и стрелката на мишката полетя по екрана, отваряйки прозорци и падащи менюта.

Фин се обърна и видя Артър, все така облегнат на касата на вратата. От критиката срещу Еминем досега не бе обелил и дума.

— Добър трик — промълви тихо. — Не бих могъл да го направя, дори и задника да си съдера.

— Е, все ми е влязло нещо в главата от дистанционното обучение — рече Фин и се прокашля неловко. — Мисля, че си оставих уискито долу.

Но Артър не помръдна, забил очи в собствената си чаша, в която се плискаше около половин пръст кехлибарена течност.

— Винаги си бил по-умният, нали, Фин? Дори баща ми го знаеше, затова ти отделяше повече време, отколкото на мен.

— И двамата прекарвахме много време в онази стая долу — отвърна Фин. — Наистина съм задължен на баща ти. Невероятно щедро бе от негова страна да ни посвещава така свободните си часове.

Артър наклони глава и го изгледа продължително. Какво ли търсеше, запита се Фин, смутен от тежкия му взор.

— Е, при теб поне даде резултат — каза онзи накрая. — Успя да се махнеш от острова, да влезеш в университет. Докато аз не стигнах по-далеч от забутаната работа във фабриката.

Помежду им надвисна тишина, нарушавана единствено от тракането на клавиатурата на Фионлах. Младежът дори не забелязваше присъствието им, изцяло потопен в своя компютърен свят. В този момент Маршели викна от кухнята, че вечерята е готова, и прекъсна размислите на Артър.

— Хайде, ела да ти долеем чашата и да сложим нещо в стомасите.

На долната площадка до ушите им долетя треперлив старчески глас, идващ от дъното на коридора.

— Артър… Артър, ти ли си?

Фин видя как приятелят му стисна очи, а мускулите на челюстите му заиграха.

— Ей сега идвам, мамо. — Сетне се обърна и тръгна към стаята ѝ, мърморейки тихо: — Винаги ме усеща, като се прибера, проклетницата.

Фин мина през всекидневната да си вземе чашата и влезе в кухнята. Маршели седеше край сгъваема маса, спусната от стената. Около нея бяха наредени три стола, а върху плота имаше чинии с димящ пай.

— Артър при майка си ли отиде?

Фин кимна и забеляза, че е сложила лек грим на очите си, както и малко червило върху устните. Косите ѝ също бяха пуснати и сресани. Разликата бе осезаема, но въпреки това реши да не ѝ прави комплимент.

— Е, как я карате? — попита, сядайки на един от столовете.

— Както виждаш — рече тя с уморена усмивка и улови вилицата си. — Не се притеснявай да чакаш Артър, той сигурно ще се забави. — Ами ти?

Фин сложи в уста парче от пая.

— Можеше да е и по-зле.

— А някога щяхме да променяме света — поклати тъжно глава тя.

— Светът е като времето, Маршели. Нямаш власт над него. Нито можеш да го моделираш. Той моделира теб.

— Философ, както винаги. — Тя неочаквано протегна ръка и леко прокара пръсти по бузата му. — И все така красив.

Фин неволно се изчерви и се засмя, за да скрие смущението си.

— Не трябваше ли аз да го кажа на теб?

— Е, ти никога не си бил добър лъжец. Помня, че още щом те зърнах в първия учебен ден, реших, че не съм виждала по-голям красавец от теб. Затова и исках да седя до теб. Нямаш представа колко ревнуваха другите момичета.

Той наистина нямаше представа. Дори не бе забелязвал друга освен Маршели.

— Ако само знаех какво магаре си, щях да спестя и на двама ни доста главоболия. — Тя се усмихна и в ъгълчетата на устата ѝ се образуваха същите трапчинки, които той помнеше така добре. Същото игриво пламъче в очите.

— Да знаеш, че изобщо не си се променила.

— О, напротив. Промених се в повече отношения, отколкото можеш да си представиш. — За известно време тя сякаш съсредоточи вниманието си върху храната, но сетне добави: — Често си мислех за теб през годините. За нас. Какви бяхме като деца.

— Аз също. — Фин наклони глава и по устните му заигра усмивка. — Още пазя онази бележка, която ми изпрати. Преди танцовата забава по случай завършване на началното училище. Беше я подписала „Момичето от фермата“.

— О, боже! — Тя се плесна с ръка по челото при изникването на спомена, заровен някъде дълбоко в паметта ѝ. — Нима не си я изхвърлил?

— Не. Малко е овехтяла и опърпана по краищата, но е у мен.

— Кое е у теб? — Артър се появи в кухнята и се пльосна тежко върху празния стол. Атмосферата на интимност изчезна яко дим. Той загреба голяма хапка пай и се обърна с пълна уста към Фин, който неохотно събираше сили за нова лъжа. — Кажи, де?

— Една стара снимка на класа.

— А, да, помня я. Онази, на която мен ме няма. Нали бях болен.

— Същата. Ти беше получил силен пристъп на астма предишната вечер.

— Едва не хвърлих топа тогава. Може би щеше да е по-добре за всички ни, а? — Артър поля храната си с уиски и обходи с взор своите събеседници. Фин забеляза, че е напълнил отново чашата. — Какво, никой ли няма да каже: „Не, Артър, щеше да е ужасно, ако беше умрял тогава. Животът просто нямаше да е същият“.

— Е, това поне е вярно — рече Маршели и той я изгледа изпод вежди.

Продължиха вечерята в мълчание. Артър омете чинията си и я отмести встрани, при което зърна празната чаша на Фин.

— Защо не се обаждаш да ти долеем, синко?

— Всъщност аз по-добре да вървя. — Той се изправи и избърса уста с хартиената салфетка, която Маршели беше сложила пред него.

— Да вървиш къде?

— Обратно в Сторноуей.

— И как ще стигнеш?

— Ще си викна такси.

— Не ставай глупав, човече. Ще ти струва цяло състояние. Тази вечер ще спиш у дома, а утре ще те откарам до града.

Маршели се изправи и взе да разтребва масата.

— Ще отида да приготвя леглото в стаята за гости.

Докато тя се върне, Артър завлече приятеля си в дневната и напълни отново чашите. По телевизията даваха футболен мач, но с намален звук. Той вече бе доста пиян, със замъглени, полупритворени очи. Заваляйки думите, се впусна да разправя история за някакъв инцидент с велосипед от детството им, който Фин напълно бе забравил. След като го слуша известно време, полицаят каза, че иска да долее вода в питието си. Отиде в кухнята и изля половината уиски в мивката. После продължи да чака Маршели да се върне, като съжаляваше, че толкова лесно се е съгласил да остане. Накрая тя се появи. Видът ѝ бе уморен, а когато погледна към мъжа си, на лицето ѝ се появи странно отпуснато изражение. Може би примирение.

— Е, аз ще си лягам — каза и отиде да угаси лампата в кухнята. — Приятни сънища.

Фин се изправи разочаровано от мястото си.

— Лека нощ.

Тя поспря за миг в антрето и очите им се срещнаха.

— Лека нощ, Фин.

— Майната ти — измърмори Артър, след като вратата се затвори зад нея и опита да фокусира погледа си върху Фин. — Знаеш ли, че ако не беше ти, никога нямаше да се оженя за нея.

— Глупости! — отвърна другият, уязвен от жлъчния му тон. — Та ти я преследваше още от първата седмица в училище.

— Дори нямаше да я забележа, ако не се беше вкопчила в твоя милост. Никога не съм си падал по нея, просто се мъчех да я държа настрана от теб. Ти ми беше приятел, Фин Маклауд, кажи-речи от момента, в който сме проходили. А тя все гледаше да ни раздели, да забие клин помежду ни. — Той се засмя — мрачен горчив смях. — И да пукна, ако все още не го прави. Мислиш ли, че не забелязах червилото? И грима? Ако смяташ, че е било заради теб, дълбоко се лъжеш. Беше единствено за да ми покаже среден пръст. Защото за мен не се е издокарвала така от много дълго време.

Потресен, Фин не знаеше какво да отговори. Затова просто стискаше чашата с разреденото уиски, усещайки как стъклото се стопля в ръцете му, и гледаше догарящата жарава в камината. В стаята сякаш изведнъж бе повял хлад. Той взе решение, гаврътна остатъка от питието и се изправи.

— Аз ще вървя да си лягам.

Но Артър не гледаше към него. Зачервените му от алкохола очи се рееха някъде в пространството.

— И знаеш ли коя е най-голямата ирония?

Фин не знаеше и не искаше да знае.

— Ще се видим утре сутринта.

Артър наклони глава настрани и примижа.

— Той дори не е мой.

Фин усети свиване под лъжичката и замръзна на мястото си.

— За какво говориш?

— За Фионлах — изломоти Артър. — Той е твое шибано хлапе, не мое.

Релефните тапети бяха пребоядисани наскоро в един от онези модерни светли цветове с прасковен или може би розов оттенък. Имаше също нови завеси и нов мокет, а таванът бе чисто бял, но старото петно упорито бе избило в ъгъла, все така под формата на чайка в полет. Пукнатината в мазилката също си беше там, пресичаща чайката и продължаваща към корниза. Само старият прозорец бе заменен с нов стъклопакет, а на мястото, където някога стоеше бюрото на господин Макинес, бе поставено двойно легло. Рафтовете на библиотеката все така стенеха под тежестта на същите книги, които Фин помнеше от дългите вечери на занимания по математика, английски и география. Книги с екзотични примамливи заглавия като „Сляп в Газа“, „Случаят с палтото от визон“, „Момчетата си остават момчета“, „Смедъм“. И още по-загадъчните имена на авторите: Олдъс Хъксли, Ърл Стенли Гарднър, Луис Грасик Гибън. Старото кресло на господин Макинес с излъскани от употреба подлакътници бе изтикано в ъгъла. Някои хора оставят подир себе си следи дълго след като са напуснали грешната земя.

Фин бе залят от всепоглъщащо чувство на меланхолия. Не, меланхолия не беше точната дума. По-скоро огромна тежест, която притискаше, смазваше, спираше дъха. Самата стая бе мрачно и смущаващо място, а сърцето му препускаше сякаш от страх. Страх от светлината. Той угаси нощната лампа. Страх от тъмното. Запали я отново и забеляза, че трепери. Някакъв спомен напираше в съзнанието му. Разбуден от думите на Артър или може би от тона му, от начина, по който го бе погледнал. Едва сега забеляза, че зад вратата е облегната сгъваемата масичка за карти, на която бе прекарал толкова много часове в подготовка за изпитите. С петното от кафе, имащо очертанията на остров Кипър. Целият облян в пот, за сетен път угаси лампата. Пулсът блъскаше в ушите му, а щом затвори клепачи, видя само пурпурна червенина.

Нима бе възможно Фионлах да е негов син? Защо тогава Маршели не му беше казала, че е бременна? Как се е омъжила за Артър, ако е знаела? Господи! Искаше му се да изпищи и да се пробуди отново у дома, при Роби и Мона, в живота, който бе познавал едва допреди четири кратки седмици.

Зад стената се надигнаха сърдити гласове и той затаи дъх, мъчейки се да чуе какво говорят, но думите се губеха в тухлите и хоросана. Долиташе единствено тонът — на гняв и болка, на обвинение и отрицание. Захлопване на врата, а после тишина.

Фин се зачуди дали Фионлах също ги е чул. Нищо чудно да е привикнал, ако това се повтаряше всяка вечер. Или тази вечер бе различна? Защото една тайна бе избягала и сега витаеше помежду им подобно на призрак. А може би Фин бе последният, който я научаваше, последният, чийто свят се преобръщаше в несигурност под допира на студените ѝ пръсти?

Девета глава

Училището бе приключило. В началото на юли бях държал изпитите за университета в Глазгоу и сега чаках резултатите. Това щеше да е последното ми лято, прекарано на острова.

Не мога дори да опиша как се чувствах. Възторжен, сякаш последните няколко години бях живял в тъмница, притиснат от тежко бреме, а сега това бреме бе вдигнато и аз излизах навън, примигващ на светлината. Времето също бе невероятно, в тон с моето настроение. Казват, че летата на 75-а и 76-а били чудесни. Но за мен най-хубаво бе лятото преди влизането ми в университета.

Вече от години бях скъсал с Маршели. Гледайки назад, сам се дивя на жестокостта си и мога да се утешавам единствено с мисълта, че тогава съм бил много млад. Но от друга страна, младостта винаги е била удобно оправдание за дебелокожото поведение.

Още в края на основното ни образование тя стана странно незабележима за мен, макар пътищата ни постоянно да се пресичаха. След като постъпихме в гимназията „Никълсън“ в Сторноуей, вече се виждахме по-рядко — случайна среща в коридора или на улицата в събота вечер, всеки със своята компания. Знаех, че ходи с Артър, макар той да посещаваше различно училище. Засичах ги заедно по партита и танцови забави. Знам, че през последната година се разделиха — той трябваше да се явява на поправителни, а тя за кратко тръгна с Доналд Мъри.

Аз самият смених доста момичета, но никоя не се задържаше задълго. Обикновено повечето изчезваха след запознанството с леля ми. Сигурно наистина им се е виждала странна птица. Бях свикнал с нея като със стара вещ, която се търкаля из стаята ти, докато накрая спреш да я забелязваш. Но ето че училището свърши, аз бях свободен и нямах никакво намерение да се обвързвам. Глазгоу ме зовеше с безгранични нови възможности и ми се виждаше глупаво да се обременявам с товар от острова.

Помня как през първата седмица на юли двамата с Артър се разхождахме по плажа край Порт ъв Нес. Настроенията ни бяха диаметрално противоположни. По време на подготовката за университета бях прекарал безкрайни часове заключен в кабинета на баща му. Господин Макинес бе взел задачата присърце и не ми даваше дори миг почивка. Сякаш бе решил да инвестира в мен всички амбиции и стремежи, пазени за собствения му син, след като последният се провали на матурата и трябваше да се явява на поправителни. Това породи напрежение между нас, което според мен се дължеше на ревност. Често се срещахме и разхождахме заедно из селото в неловко мълчание. Помня как веднъж стояхме на пристанището в Кробост и хвърляхме камъни във водата в продължение на цял час, без да разменим нито дума. Никога не обсъждахме моите занимания с баща му — те лежаха като тъмна сянка помежду ни.

Но всичко това вече бе минало и денят сякаш отразяваше душевното ми състояние. Спокойните води на залива искряха под яркото слънце, а във въздуха едва полъхваше топъл бриз. Бяхме свалили обувките и чорапите си, навили нагоре крачолите на панталоните и шляпахме боси сред малките вълнички, плискащи се по брега, оставяйки девствени следи върху гладкия пясък. Носехме найлонов чувал от онези, в които продават торфени брикети, и възнамерявахме да наловим раци от езерцата, останали след отлива сред скалите в далечния край на плажа. За мен предстоящото лято се очертаваше като блажена поредица от подобни дни, лишени от всякакво напрежение и изпълнени с простите радости на живота.

Артър обаче бе мрачен и потиснат. През септември му предстоеше да започне стаж като заварчик и за него времето изтичаше като пясък между пръстите. Това бе последното лято на момчешките му години. След него го чакаше единствено перспективата на тежкия еднообразен труд и отговорностите на зрелостта.

Сред тези скални езерца сякаш цареше друг свят, скрит от реалността. Единствените звуци бяха крясъците на чайките и шумът на морето, надигащо се нежно, за да срещне брега. Водата бе кристално бистра, загрята от слънцето, а в нея пъстрееха плавно поклащащи се водорасли и черупките на раци, вкопчени упорито в черните камъни. Наловихме близо две дузини, преди да спрем за по цигара. Аз бях наследил кожата на баща си и макар да бях рус, хващах силен тен. Подложих свитата си на топка тениска вместо възглавница, легнах по гръб и затворих очи, унесен от звуците на чайките и вълните. Артър седеше до мен, свил колене под брадичката си, и мрачно дърпаше от цигарата. Странно, но пушенето сякаш не се отразяваше на астмата му.

— Всеки път, щом си погледна часовника — заговори след малко, — още една минута е отлетяла. После един час, един ден. Скоро ще стане седмица, а подир нея и месец. Като мине още един месец, ще дойде първият ми работен ден. — Той поклати глава. — А сетне, докато се обърнеш, ще дойде и последният. И тогава ще ме заровят в кробосткото гробище. И за какво е всичко това?

— За бога, човече. Това са поне шейсет или седемдесет години, а ти ги описа като някакъв миг. Целият живот е още пред теб.

— Лесно ти е да го кажеш, нали се махаш оттук. Планът ти за бягство е вече начертан. Глазгоу. Университетът. Светът. Всичко, но не и тази дупка.

— Ей, огледай се наоколо — повдигнах се на лакът аз. — Кое може да бъде по-хубаво от това?

— Да, бе. — Гласът на Артър тегнеше от сарказъм. — Затова нямаш търпение да си обереш крушите оттук, нали? — Не можах да намеря отговор. Той метна фаса си във водата и ме погледна. — Какво стана, езика ли си глътна? Кажи ми, на какво да се радвам. На това, че година след година ще се потя зад някаква маска, заварявайки късчета метал? Още отсега мога да подуша миризмата. И всеки ден ще пътувам по едно и също шосе от Нес до Сторноуей, докато за награда не получа една дупка в земята.

— Баща ми правеше същото — отвърнах. — Може и да не е било точно мечтата му, но никога не съм го чул да се оплаква. Напротив, казваше, че е живял добър живот. И се стараеше да извлече максималното от часовете, през които не беше на работа.

— Затова толкова прокопса накрая. — Думите се изплъзнаха от устата му, преди да се усети, и той бързо ме погледна със съжаление в очите. — Извинявай, Фин, не исках да прозвучи така.

— Знам — кимнах с чувството, че единственият облак в небето току-що е хвърлил сянката си върху мен. Собствената ми горчилка за миг надигна глава. — Но предполагам, че си прав. Може би, ако не беше отделял толкова време за своя Господ, щеше да му остане повече за живеене. — После поех дълбоко дъх и направих целенасочено усилие да се отърся от мрачните мисли. — Както и да е, за университета още нищо не е решено. Всичко зависи от резултатите на изпитите.

— Хайде стига, зубър такъв — махна с ръка Артър. — Баща ми ще остане разочарован, ако не си изкарал само шестици.

Тогава чухме гласовете на момичетата. Отначало само откъслечни разговори и смях, които постепенно се усилваха с приближаването си. Още не ги виждахме, а и те, естествено, не виждаха нас. Артър долепи пръст до устните си и ми даде знак да го последвам. Изкатерихме се боси по скалите и ги зърнахме на не повече от трийсет метра от нас. Веднага снишихме глави, за да не ни забележат. Бяха три или четири, всичките местни, на наша възраст. Докато надничахме предпазливо, те извадиха от кошниците си хавлии и ги проснаха на пясъка. Една от тях разстла тръстикова рогозка и нареди върху нея чипс и бутилки джинджифилова бира. После всички започнаха да събличат дънките и тениските си, разкривайки бански костюми и снежнобяла плът.

Предполагам, подсъзнателно съм регистрирал присъствието на Маршели сред тях, но едва когато я видях да вдига ръце и да завързва косата си на тила, си дадох сметка, че вече не е малкото момиченце, по което залитах в началното училище. Беше се превърнала в много привлекателна млада жена и при вида на дългите ѝ, огрени от слънцето бедра и налетите гърди, едва удържани от оскъдното горнище на банския, усетих как слабините ми се напрягат.

— Майчице — прошепнах едва.

Артър сияеше. Потиснатото му настроение се бе изпарило, заменено от блясък в очите и дяволита усмивка.

— Хрумна ми страхотна идея — дръпна ме за ръката. — Ела с мен!

Грабнахме тениските и торбата с раците и се заизкачвахме по една пряка пътека, която понякога ползвахме, за да стигаме до скалите, без да се налага да минаваме през пристанището и залива. Тя бе стръмна и хлъзгава, останала от свличането на някой глетчер през далечната ледена епоха. Минаваше диагонално по лицето на отвесната урва, после се обръщаше на сто и осемдесет градуса и след серия от естествени стъпала стигаше до върха. Вече се намирахме на десетина метра над плажа, а тънката торфена покривка под краката ни бе мека и коварно пружинираща, готова всеки момент да се свлече, ако стъпехме твърде близо до ръба. В крайна сметка успяхме да се промъкнем, без момичетата да ни усетят, точно над мястото, където според нас се намираха те. Тук скалите се спускаха вертикално надолу, обрасли с редки туфи изсъхнала трева. Не можехме да ги видим, но чувахме ясно гласовете им, докато разговаряха, проснати редом върху хавлиите си. Идеята беше да изпразним съдържанието на чувала върху тях, но за целта един от нас трябваше да се надвеси над ръба на скалата. Аз започнах внимателно да се приплъзвам напред, докато Артър, уловил здраво лявата ми ръка, ми служеше за опора. Вече почти ми се струваше, че ще падна, когато най-сетне зърнах четирите чифта боси крака. Бяха леко встрани и аз направих на Артър знак накъде трябва да се поместим. При маневрата неволно съборихме няколко камъчета и те изтрополиха надолу. Бърборенето секна.

— Какво беше това? — обади се една от девойките.

— Стотина милиона години ерозия — отвърна Маршели. — Нали не смяташ, че ще престане само защото ние се печем отдолу?

Краката вече се виждаха непосредствено под мен, като отсечени крайници, наредени на маса в моргата. Наведох се колкото можах и видях, че всички са легнали по корем и са разкопчали горнищата си, за да избегнат издайническите бели ивици на гърба. Идеално. Разстоянието бе не повече от четири-пет метра. Обърнах се и кимнах ухилено на Артър. Улових торбата със свободната си ръка и разхлабих горния край, след което я изтръсках през ръба. Две дузини едри раци полетяха в пространството и се изгубиха от погледа ни. Но ефектът беше незабавен. Ужасени писъци разцепиха въздуха, издигайки се долу подобно на овации за успеха на дръзкото ни начинание. Едва сдържайки смеха си, ние се приведохме още малко и аз изпънах шия, за да видя по-добре хаоса на плажа. Тъкмо в този момент една едра буца засъхнала пръст се отдели от корниза, аз се плъзнах напред и въпреки отчаяните усилия на Артър да ме удържи, се прекатурих и полетях точно както раците преди малко. Падането беше към три метра и за щастие, се приземих на крака, но гравитацията все пак ме събори и аз се пльоснах тежко по задник.

Озовах се сред уплашени раци, пъплещи във всички посоки, и четири стреснати девойки, вперили очи в мен. Четири чифта голи гърди, поклащащи се под лъчите на слънцето. Няколко секунди останахме така, гледайки се едни други с взаимен потрес. После едно от момичетата се сети да изпищи и три от тях скриха голотата си с ръце, кикотейки се с престорена свенливост. Мисля, че всъщност не бяха чак толкова шокирани от внезапната ми и драматична поява.

Маршели обаче не направи опит да се прикрие. Остана така, с ръце върху бедрата и предизвикателно изпъчени напред гърди. Нямаше как да не забележа, че са твърди и налети, с едри, щръкнали и много розови зърна. Тя направи две крачки напред и така ме зашлеви по бузата, че от очите ми изскочиха искри.

— Извратеняк! — процеди презрително.

После се наведе, взе горнището на банския си и се отдалечи с едри крачки по плажа.

След тази случка не видях Маршели близо месец. Настъпи август и резултатите от изпитите ми излязоха. Точно както очакваше господин Макинес, получих отлични оценки по английски, изкуства, история, френски и испански. След матурата в общи линии бях зарязал математиката. Странно, но въпреки че лесно учех езици, никога не бях имал склонността да ги използвам. Приемането ми в университета в Глазгоу вече бе факт. Щях да следвам магистратура по хуманитарни науки. Не бях сигурен какво означава това, но ми звучеше добре и във всички случаи по-лесно, отколкото точните науки.

Отдавна се бях възстановил от шамара на Маршели, но той остави върху лицето ми червени следи подобно на почетен знак, който гордо носих няколко дни. Артър ме накара да му опиша в най-големи подробности какво съм видял след приземяването си на плажа. Той самият бе паднал назад и не бе успял да оплакне окото дори с една цица. Историята се разпространи като пожар из съседните села и аз за кратко се ползвах със статуса на култов герой сред пубертетите в Нес. Но лятото отминаваше и славата ми постепенно отшумя. От друга страна, денят, в който Артър трябваше да постъпи във фабриката, наближаваше със застрашителна скорост и той ходеше навъсен като буреносен облак.

Един ден се отбих до тях да му кажа за партито, което щеше да се състои на остров Елън Бег — малко късче земя, разположено там, където морето бе издълбало бреговата линия на остров Луис подобно на отворена паст на дракон. Не знаех кой го организира, но някакъв приятел на Доналд Мъри го бе поканил, а той на свой ред канеше нас. Щеше да има барбекю на открито и ако времето позволеше, щяхме да спим на плажа под звездите. Ако пък валеше, щяхме да се подслоним в една стара постройка. Единственото, което се искаше от нас, бе да си носим пиенето.

Артър поклати унило глава и заяви, че няма да дойде. Баща му бил заминал за няколко дни по работа, а майка му не се чувствала добре и той трябвало да я гледа. Имала болки в гърдите, а кръвното ѝ било адски високо. Докторът предполагал, че може би страда от гръдна жаба. Аз не знаех какво е гръдна жаба, но във всички случаи не звучеше приятно. Бях разочарован, че ще пропусне забавата, най-вече заради самия него. Той определено се нуждаеше от малко ободряване.

Но разочарованието ми не трая дълго, а в петък вечер, когато Доналд Мъри дойде да ме вземе от къщата на леля ми, се изпари окончателно. И имаше защо. Доналд се появи буквално с гръм и трясък с червено пежо кабриолет, с което се бе сдобил незнайно откъде. То бе старо и очукано, но цветът му бе възхитително ярък, гюрукът бе свален, а Доналд седеше зад волана като филмова звезда с русата си коса, тъмни очила и загоряло от слънцето лице.

— Кво става, братле — провлече небрежно. — Искаш ли едно кръгче?

Исках и още как. Пет пари не давах как и откъде е взел возилото, просто изгарях от нетърпение да седна до него и да обиколя острова, събирайки завистливите погледи на зяпачите. По тези места откритата кола беше нещо почти нечувано. В крайна сметка кога ще я караш със свален покрив, след като тихите и слънчеви дни се брояха на пръсти? Но тази година бяхме ударили джакпота. Топлото време се бе задържало през целия юли и още продължаваше, изгаряйки тревата до кафяво.

Извадихме четирите кашончета бира от пристройката, където ги бяхме скрили, и ги натоварихме в багажника. Бащата на Доналд никога нямаше да му разреши да държи у тях подобна нечестива стока. Леля ми излезе да ни изпрати. Като се замисля сега, навярно вече не е била добре, макар че никога не се оплакваше. Къносаната ѝ коса бе разчорлена и оредяла, с един пръст бяло в корените. Твърде дебелият пласт руж се ронеше от бръчките на хлътналите ѝ бузи, гримът слепваше миглите ѝ, а устата ѝ представляваше тънка линия от бледорозово. Бе облечена в едно от собствените си прозирни творения — пластове пъстроцветен шифон, съшити в нещо като пелерина, а отдолу — отрязани дънки и розови отворени сандали. Ноктите на краката ѝ също бяха лакирани в розово — дебели и твърди нокти върху разкривени от артрит крака.

Тя бе голямата сестра на майка ми, с десет години по-възрастна от нея. Трудно можех да си представя две по-различни жени. През шейсетте, по времето на хипитата, вече е била прехвърлила трийсетте, но съзнанието ѝ сякаш бе заседнало завинаги в онази епоха. Беше живяла известно време в Лондон, Сан Франциско и Ню Йорк — единственият човек, когото познавах, действително присъствал на Удсток. Странно, колко малко всъщност знаех за нея. Младите не са любопитни относно възрастните, просто ги приемат такива, каквито са. Сега ми се ще да се върна назад и да я разпитам за живота ѝ, да запълня всички празнини. Но това, естествено, е невъзможно. Беше останала стара мома, но навремето имала бурна връзка с някакъв мъж. Богат и известен. А също и женен. Когато се върнала на острова, купила старата бяла къща с изглед към пристанището на Кробост и заживяла в нея сама. Не знаех да е споделяла на някого какво точно се е случило. Освен вероятно на майка ми, но аз съм бил твърде малък, за да разбера. Мисля, че в живота ѝ е имало само една голяма любов и след нейния край тя просто е захлопнала вратата към всичко останало. Нямам идея как се издържаше, откъде идваха парите ѝ. Никога не сме си позволявали разкош, но и не съм страдал от недостиг на храна, дрехи или неща, които наистина съм искал. Когато почина, в банковата ѝ сметка имаше десет паунда.

Леля ми бе загадка, една от великите неразгадани мистерии в моя живот. Прекарах при нея девет години, без да станем особено близки. Почти съм сигурен, че не ме обичаше, нито пък аз нея. По-скоро ме търпеше. Но никога не ми каза лоша дума и винаги заставаше на моя страна, когато светът се обърнеше срещу мен. Помежду ни съществуваше един вид неизказана, почти неохотна привързаност. Не си спомням нито веднъж да съм я целувал, а единствената прегръдка от нея получих в нощта, когато умряха родителите ми.

Колата на Доналд ѝ допадна — може би защото докосна задрямалата свободолюбива струна у нея — и тя го попита дали може също да се повози. Той ѝ каза да скача при нас и подкара с пълна газ по крайбрежния път към Скигерста. Леля ми се бе настанила на задната седалка и от вятъра цигарата, която упорито продължаваше да пуши, пръскаше искри. Косата ѝ, отметната назад от лицето, разкриваше крехката му костелива структура, восъчната кожа, опъната над челото и скулите като посмъртна маска. И все пак никога не я бях виждал толкова щастлива. Щом я оставихме пред къщата, цялата сияеше и почти ми се стори, че иска да дойде с нас на купона. Докато преваляхме хълма към Кробост, се обърнах назад и я видях все още да стои отвън и да гледа след нас.

Минахме да вземем Иън и Шоуни, натоварихме още бира и продължихме нататък покрай брега. Беше възхитително пътуване, с топъл вятър в косите и слънце, галещо лицата. Океанът бе спокоен като огледало, проблясващо чак до скрития в тънка мъгла хоризонт. Отминавахме село подир село — Сиадар, Барвас, Шоубост, Карлоуей. Хлапетата махаха с ръце при появата ни и дори някои от възрастните се изправяха и гледаха удивено, като по всяка вероятност ни смятаха за щурави туристи от континента, донесени насам в търбуха на ферибота. Скоро в далечината се очертаха побитите камъни на Каланиш — още една от мистериите на живота, която надали някога щяхме да разгадаем.

Докато стигнем пристана в най-североизточната точка на Грейт Бернера, слънцето вече се бе спуснало ниско, заливайки океана с ослепително течно злато. Остров Елън Бег лежеше пред нас, само на няколкостотин метра разстояние. Беше дълъг малко повече от половин километър. Можехме да видим постройката на плажа, както и няколкото огъня, вече запалени по брега, димът от които се стелеше в неподвижния въздух. Наоколо се движеха фигури, а музиката ясно долиташе до ушите ни през пролива.

Разтоварихме бирата от багажника и Доналд паркира редом с още пет или шест други коли. Шоуни удари камбанката на пристана и след няколко минути оттам се зададе гребна лодка, която идваше да ни вземе.

Елън Бег бе нисък и равен и не се ползваше за друго освен за паша на овцете през лятото, но откъм южната си страна разполагаше с чудесен пясъчен плаж, както и с още един, чакълест, откъм северната. Онази вечер на него се бяха събрали поне сто души, повечето от които непознати за мен. Бяха се разделили на оживени компании, всяка край свой собствен огън и слушаща собствена музика, която гърмеше от усилените докрай касетофони. Във въздуха се носеше мирис на скара. Момичета завиваха парчета месо и риба в алуминиево фолио и ги заравяха да се пекат в жарта. Нямах представа чие е партито, но изглеждаше доста добре организирано. Още щом стъпихме на брега, Доналд ме тупна по рамото и каза, че ще се видим по-късно. Имаше уговорка с някакви свои приятели да се надрусат заедно. Ние с Иън и Шоуни свалихме пиенето от лодката и отворихме по кутийка бира. Скоро открихме хора от нашето училище и прекарахме следващите няколко часа в пиене, разговори и ядене на прясно изпечено пиле и риба.

Нощта настъпи някак внезапно и мракът ни изненада. Наоколо имаше дърва в изобилие, донесени от морето, и ние стъкнахме огньовете, преди последната пурпурна ивица да се е изгубила на западния хоризонт. Налегна ме необяснима меланхолия — може би съзнавах, че съм твърде щастлив, но това няма да трае вечно. Мислех си, че навярно щеше да е последното ми лято на остров Луис — тогава не подозирах, че предстои да се върна само веднъж, и то за погребение. Взех нова кутийка бира и тръгнах да бродя край брега, като гледах озарените лица, които се смееха се, пиеха и пушеха. Сега към мириса на дим и прегоряла мазнина се бе прибавил и натрапчивият сладникав аромат на марихуана. Тук, далеч от всякакви населени места, звездите се открояваха ясно и аз ги съзерцавах в захлас. Понякога, щом погледнеш небето, ти се струва, че всичко се върти около теб, а в други моменти се чувстваш безкрайно малък. Онази нощ аз се чувствах като най-микроскопичната прашинка в историята на безкрайността.

— Ей, Фин! — чух някой да вика името ми откъм най-близкия огън. Обърнах се и видях Доналд, прегърнал през кръста някакво момиче. Повечето от компанията също се бяха разделили по двойки. — Какво се мотаеш сам в тъмното? Ела, седни при нас.

Ако трябваше да съм честен, предпочитах да не го правя — тъкмо се опивах от меланхолията, наслаждавах се на своята самота. Но не исках да бъда груб, затова пристъпих в кръга от светлина. Доналд спря да се лигави със своето момиче едва когато се озовах пред него, и тогава видях, че това всъщност е Маршели. През тялото ми подобно на електрически ток премина импулс на ревност. Усетих как по лицето ми плъзва червенина, но за щастие, огънят я прикри.

— Виж ти — усмихна се с израз на хладно превъзходство Маршели. — И това ако не е нашият воайор.

— Воайор? — учуди се Доналд.

Сигурно бе единственият на острова, пропуснал историята. Навярно по онова време бе ходил някъде из континента да купува червеното си пежо. Маршели му я разказа, макар и не точно по начина, по който бих го направил аз, и той се смя толкова много, че се уплаших да не се задави.

— Човече, това е велико — рече, щом успя да си поеме дъх. — Хайде сядай, за бога. Дръпни един джойнт и се отпусни.

Настаних се при тях, но отказах джойнта.

— Благодаря, ще остана само на бира.

— Девственик откъм дрога, а? — наклони закачливо глава Доналд.

— Девственик откъм всичко, мен ако питаш — вметна Маршели.

За сетен път бях благодарен на огъня, замаскирал пламналите ми бузи.

— Нищо подобно — отвърнах.

Но всъщност той бе прав. Както и тя.

— Значи, все пак ще запалиш?

— Защо не — свих рамене.

И продължих да отпивам от бирата, докато го наблюдавах как внимателно свива онова, което в наши дни наричат „петичка“. Той съедини четири цигарени хартийки, поръси по дължината им тютюн, сетне добави трошиците смолист канабис. В единия край постави свито на тръбичка картонче, загърна всичко това на дълга цигара и я наплюнчи с език, за да я залепи. Накрая усука хартията на върха на цигарата и я запали. Всмукна дълбоко и я подаде на Маршели, задържайки дима в дробовете си. Едва след като и тя дръпна, той издиша огромен облак, който бавно се разнесе в нощта. Ефектът се прояви почти незабавно — върху чертите му подобно на саван се спусна безметежен покой. После Маршели подаде джойнта на мен, още мокър от слюнката ѝ. Бях припалвал по някоя и друга цигара, затова се надявах да не се изложа. Но не очаквах, че димът ще е толкова горещ, и избухнах в неконтролируем пристъп на кашлица. Когато се посъвзех, видях, че двамата ме гледат с разбиращи усмивки.

— Нещо се задавих — казах.

— Тогава най-добре дръпни още веднъж — отвърна Доналд и аз нямах друг избор, освен да се подчиня.

Този път успях да задържа пушека десетина секунди и да подам джойнта обратно към приятеля ми, преди бавно да издишам. Нямаше откъде да знам, че кикотенето все пак ще ме издаде като начинаещ. Прекарах следващия четвърт час, кискайки се на всичко и всички. Нещата ми се виждаха неописуемо забавни. Всеки поглед, всяка реплика ме караха да се превивам от смях. Доналд и Маршели ме наблюдаваха с лежерната невъзмутимост на опитни пушачи, докато най-сетне не се укротих. Когато приключихме и с втория джойнт, вече се чувствах извисен и отпуснат, взиращ се в пламъците и откриващ там отговорите на вечните житейски въпроси. Отговори, неуловими като самите пламъци, които никога не са там, щом отвориш очи на другата сутрин.

Смътно долових, че някой вика откъм плажа. Доналд стана и отиде нататък, а когато се огледах, видях, че по-голямата част от компанията също го е последвала. Край огъня бяхме останали само аз и Маршели. Не достатъчно близо, за да се докосваме, но тя ме гледаше с много особено изражение.

— Ела тук — потупа пясъка до себе си. Извъртях се и като послушно кученце запълних със задника си ямката, оставена от дланта ѝ. Сега бедрото ми опираше в нейното и можех да усетя горещината на тялото ѝ. — Ти си абсолютно копеле, знаеш ли? — Но гласът ѝ бе мек и ласкав, а и аз го знаех, разбира се, затова не посмях да ѝ противореча. — Открадна ми сърцето, когато още бях твърде малка и нищо не разбирах, а после ме заряза и унижи. — Опитах да се усмихна, но съм сигурен, че се е получила само някаква ужасна гримаса. Тя ме погледна право в очите и поклати глава. — Направо се чудя защо още имам такива чувства към теб.

— Какви чувства?

Тя се приведе и със същата ръка, с която преди ме бе зашлевила, обърна лицето ми към своето и ме целуна. Дълга мека целувка с език, от която през тялото ми преминаха тръпки, а кръвта нахлу в слабините ми.

— Ето такива чувства. — После се изправи и добави: — Ела, да вървим.

Тръгнахме ръка за ръка сред огньовете. Покрай нас мъгляво се мяркаха лица, мелодиите на музиката преливаха една в друга, носеха се тихи мърморещи гласове, примесени с откъслечни изблици смях. Сетивата ми бяха с изострена чувствителност към всичко наоколо — шума на морето, кадифената чернота на нощта, близостта на звездите, подобни на нажежени до бяло топлийки, към които можеше да се протегнеш и да убодеш пръста си. Също към топлия допир на дланта на Маршели в моята, мекотата на нейната кожа, когато час по час спирахме, за да се целуваме, пружиниращия допир на гърдите ѝ, напрежението в моя набъбващ пенис, притиснат в корема ѝ. В един момент усетих как се пресяга и го обхваща с ръка през дънките.

Когато влязохме в основното помещение на постройката, то бе празно, а утъпканият пръстен под — осеян с изпити кутийки от бира и струпани торби за смет, пълни с останки от барбекюто. Маршели, която явно знаеше къде отива, ме поведе към някаква врата в дъното. Тъкмо стигнахме пред нея, когато тя се отвори и отвътре излязоха момче и момиче, не много по-големи от нас. Те ни подминаха с кикот, без да ни обърнат никакво внимание. Задната стаичка бе много по-тясна, осветена от наредени покрай стените запалени свещи. Въздухът бе спарен, изпълнен с мирис на марихуана, горящ восък и човешки тела. Подът бе покрит с платнище, а върху него имаше туристически постелки, възглавници и спални чували с разтворени ципове, разстлани като одеяла.

Маршели приклекна върху една от постелките и ме придърпа да седна до нея. Едва бях докоснал пода, когато ме бутна по гръб и се претърколи върху мен, целувайки ме с необузданост, каквато никога не бях изпитвал. После ме възседна, свали блузката през главата си и онези прекрасни гърди с розови муцунки, които бях видял на плажа, се люшнаха на воля. Обхванах с длани нежната им твърдост и усетих как зърната им се втвърдяват. Тя се пресегна и свали ципа на дънките ми, освобождавайки ме от техния плен. В този момент през вцепенението, предизвикано от дрогата, усетих леко бодване на страх.

— Маршели, ти беше права — прошепнах.

— За кое?

— Никога не съм го правил. — Признание, което надали би излязло от мен в хладната светлина на деня.

— Не се тревожи — засмя се тя. — Аз съм го правила.

Изпълнен с внезапно негодувание, се повдигнах на лакът.

— С кого?

— Не е твоя работа.

— С Артър ли?

По някаква причина за мен бе от изключителна важност да не е бил Артър.

Тя въздъхна.

— Не. Ако наистина трябва да знаеш, беше Доналд.

Изпитах едновременно изненада и облекчение. А също объркване. Предполагам, че бирата, дрогата и всичко останало от онази нощ се бе съчетало, за да ме лиши от обичайните емоции. Дори от ревността. И аз се отдадох на по-големия опит на Маршели. Не помня много за онзи първи път, освен че свърши много бързо. Но както се оказа, до края на лятото щяхме да имаме още куп възможности да се усъвършенстваме.

После, докато навличахме неловко дрехите си, вратата внезапно се отвори и на прага се показа ухиленият Доналд, с по едно момиче под всяка мишница.

— Хайде, за бога, докога ще се мотаете вие двамата? Навън чака цяла опашка.

Десета глава

Тракането на клавиатурата изпълваше тишината на спалнята. В сумрака мониторът хвърляше своето сияние върху бледото лице на Фин. Очите му бяха присвити от напрежение, между веждите му се бе образувала бръчка. Тези изпити бяха толкова важни. Всичко зависеше от тях. Целият му останал живот. Хайде, концентрирай се, концентрирай се! Някакво движение в периферното му зрение го накара да се обърне и всяко косъмче по ръцете и раменете му настръхна. Той отново беше там. Невероятно високият мъж, с яке с качулка и дълга сплъстена коса, спускаща се на кичури покрай ушите. Както и преди, просто стоеше пред вратата, привел глава, за да не я опира в тавана, с едри като лопати ръце, увиснали покрай тялото. Но сега устните му се движеха, сякаш се опитваше да каже нещо. Фин напрегна слух, но от устата не излизаха думи, а само дъх, пропит със застояла воня на тютюн и алкохол, която изпълваше цялото помещение.

Той отвори сепнато клепачи, но дъхът не изчезна. През тънките завеси се процеждаше сивкава утринна светлина. Умореното подпухнало лице на Артър висеше над неговото, а ръката му го разтърсваше за рамото.

— Събуди се, човече. Събуди се най-сетне, дявол го взел!

Фин седна объркано в леглото, дишайки тежко, все още изпълнен със страх. Къде се намираше? Обходи с поглед помещението. Сгънатата масичка за карти с петното във формата на Кипър. Пукнатината на тавана, наподобяваща чайка в полет.

— Господи. — Той прокара ръка по потното си чело.

Артър отстъпи назад, оглеждайки го с любопитство.

— Добре ли си?

— Да, да, нищо ми няма. Просто кошмар. — Той пое дълбоко в гърдите си топлия, спарен въздух. — Колко е часът?

— Шест.

През цялата нощ Фин се бе въртял, поглеждайки често към светещия часовник върху нощното шкафче. Два. Два и четирийсет и пет. Три и петнайсет. Три и петдесет. Последния път циферблатът показваше почти пет. Значи бе задрямал само за около час.

— След малко излизаме — рече Артър.

— Защо толкова рано?

— С Фионлах ще се отбием до Порт ъв Нес преди работа. Трябва да помогнем на момчетата да натоварят камиона с провизии за Скер.

Фин отметна завивките, спусна крака на пода и потърка зачервени очи.

— Добре, дай ми само минута да се облека.

Но Артър продължаваше да стои и да гледа стария си съученик със странно напрегнато изражение.

— Онова, което ти казах снощи… Бях пиян. Забрави го, става ли?

— А вярно ли беше?

— Вече ти казах, бях пиян.

— Във виното е истината.

Артър изгуби търпение.

— Слушай, бях се натряскал като свиня. Ако не е имало значение цели седемнайсет години, защо, по дяволите, трябва да има значение сега?

В гърлото му се разнесе хърхорене, той се обърна рязко и напусна стаята. В антрето всмукна два пъти от инхалатора си, преди сърдитите му стъпки да се отдалечат по посока на дневната.

Фин се облече набързо, отиде в банята и се наплиска със студена вода. От огледалото го гледаха две кървясали очи. Видът му бе ужасен. Изстиска малко паста от тубичката, натърка с показалец зъбите и венците си и се изжабури, колкото да премахне лошия вкус в устата си. Не знаеше как ще се изправи лице в лице с Фионлах след онова, което бе научил. Надзърна пак в огледалото и бързо сведе поглед. Всъщност не знаеше как да се изправи лице в лице дори със самия себе си.

Старата астра вече боботеше дрезгаво пред къщата. Артър бе уловил намусено волана, а Фионлах седеше отзад в своя суитшърт с качулка, със скръстени ръце и торбички от недоспиване под очите. Все пак бе намерил време да сложи малко гел на косата си. Фин се вмъкна на пътническата седалка и закопча колана, измърморвайки едно „Добро утро“. Чувстваше се отчайващо неловко. Артър включи със стържене на първа скорост, освободи ръчната и подкара по посока на шосето. Фин беше сигурен, че ако случайно го спрат, няма да мине проверката с дрегер.

Небето сивееше, но нямаше изгледи да вали. Далеч над океана облаците бяха разкъсани и слънцето като невидим фенер хвърляше кръгло петно от светлина върху водата. Избуялите летни треви се привеждаха от вятъра. Щом подминаха църквата, пред тях се откри гледка чак до Порт ъв Нес. Колата подскачаше по неравния път и скоро тишината се стори на Фин непоносима.

— Е, как върви компютърът? — подхвърли, без да се обръща назад.

— Супер — отвърна Фионлах, но това беше всичко.

— Той не изгаря от нетърпение да отиде на Скер — каза Артър.

— Че защо? — изви врат Фин, за да погледне момчето.

— Не си падам много по убиването на птици.

— Още е малко мекушав — поясни презрително Артър. — Но нищо, експедицията ще му дойде добре.

— Както на нас навремето?

Артър изсумтя и стисна по-здраво кормилото.

— Тук става дума за ритуал на посвещаване, това е всичко. Момчетата стават мъже. Никой не е казал, че трябва да е лесно.

В Порт ъв Нес нямаше полицай на пост. Може би бяха решили, че вече не се налага или че бездруго никой не става толкова рано. Лентата, ограждаща местопрестъплението, бе свалена и увита около оранжев пластмасов конус. Близо до кея бе спрял камион, около който имаше шест или седем паркирани коли. Навесът за лодки продължаваше да бъде опасан от плющящата на вятъра найлонова лента на жълти и черни ивици. На минаване покрай него всички хвърлиха поглед към вратата. Там бе убит човек — човек, когото познаваха. И всички изпитаха усещането, че Ейнджъл Макричи продължава да витае някъде в сенките подобно на призрак, който няма да намери покой, докато убиецът му не бъде разкрит.

Неуловимото му присъствие се чувстваше и сред десетината мъже, скупчени около камиона. В продължение на осемнайсет години той бе идвал тук заедно с тях, бе помагал в товаренето на запасите, струпани по дължината на кея — чували с торфени брикети за горене, метални бурета с питейна вода, платнища, постелки за спане, кашони с храна, инструменти, акумулатор за радиостанцията, а също повече от четирийсет торби едра сол за осоляване на птиците.

Фин откри, че познава по физиономия мнозина от присъстващите. Сред тях имаше както ветерани, прехвърлили петдесетте, така и свежи новобранци на по двайсетина години, но между всички се долавяше неизказана връзка. Това бе специален клуб, основан преди повече от петстотин години. За да се наредиш сред шепата му членове, трябваше поне един път да си ходил до Скер, да си доказал силата, куража и способността си да устояваш на стихиите. Техните предци бяха прекосявали бурното море в открити лодки, тласкани от нуждата да оцелеят, да нахранят гладните си семейства. Сега те пътуваха с траулер, за да доставят на ситите жители на острова изискания деликатес. Но самият престой на Скалата си оставаше все така труден и опасен, както преди.

Фин се здрависа с всеки от мъжете подред. Последният задържа ръката му по-дълго от останалите. Беше към петдесетгодишен, набит, среден на ръст, с рошави вежди и гъста черна коса, само тук-таме докосната от сиво. Физиката му не бе впечатляваща, но явно се радваше на особена почит сред останалите. Това бе Гигс Маколи, всепризнатият лидер на групата, който още по време на посвещаването на Фин и Артър в древния ритуал вече имаше четиринайсет експедиции до Скер зад гърба си.

— Радвам се да те видя, Фин — фиксира го той с проницателните си, наситено сини келтски очи. — Чувам, че се справяш добре.

— Не се оплаквам.

— Право казват хората. Помогни си сам, та и Господ да ти помогне. Отдавна не си идвал насам.

— Вярно е.

— Колко години минаха, седемнайсет?

— Горе-долу толкова.

— Нали знаеш, момчето на Артър ще идва за първи път с нас.

— Да, знам.

Гигс погледна към Фионлах и се ухили.

— Макар че там гелът за коса няма да му трябва особено. — Останалите се разсмяха, а младежът се изчерви и без да отвърне нищо, впери поглед към морето. Гигс плесна с ръце. — Е, да се хващаме за работа. Камионът няма да се натовари сам. Ще се включиш ли, Фин?

— Разбира се.

Полицаят свали връхната дреха и сакото си, хвърли ги върху купчина празни кошове и запретна ръкави.

Подредиха се във верига и заработиха методично като добър екип. Кашоните и чувалите бяха предавани от ръка на ръка и подреждани в каросерията. Фин се улови, че неволно поглежда към Фионлах, търси у него нещо от себе си, някакъв знак, че младежът действително е негова плът и кръв. Косите и на двамата бяха руси, но от друга страна, и тази на Маршели беше такава. Очите определено бяха на майка му — сини, а не зелени като на Фин. Ако бе наследил нещо от него, то се долавяше по-скоро в държанието, в характерната, мълчалива сдържаност.

Фионлах усети погледа му и мъжът веднага го отмести встрани, леко сконфузен. Гигс стовари в ръцете му торба сол. Тя бе тежка и Фин изпъшка.

— Навремето, когато товарехме траулера направо оттук, беше по-лесно.

— Не е лъжа — кимна сериозно другият. — Но откакто бурята разруши вълнолома, траулерите не могат да влизат в пристанището. Затова трябва да влачим всичко до Сторноуей.

— Но вие продължавате да тръгвате оттук?

— Повечето от нас, да. Ей с тази хубавица. — Гигс посочи към лодката, която се поклащаше вързана край кея, с изваден над водата извънбордов мотор. — Срещаме се с траулера насред залива и я качваме на борда. И без това ни трябва отново, когато разтоварваме запасите на Скер.

— Е, какво става, има ли някакъв напредък с разследването? — подхвърли неочаквано един от по-младите мъже, неуспял да сдържи любопитството си.

— Не го водя аз — отвърна Фин. — Така че всъщност не съм в течение.

— Изглежда, смятат, че ДНК тестовете ще им помогнат да хванат убиеца — рече друг.

— Вече знаете за тях? — учуди се Фин.

— Че как иначе — рече Гигс. — Комай всеки от Кробост е получил обаждане от полицията. Ето, и аз днес по някое време ще трябва да отида да дам проба.

— Все пак тестването е доброволно.

— Да, бе, и кой ще го пропусне? — намеси се Артър. — Нали никой не иска да изглежда подозрителен.

— Аз ще пропусна — каза Фионлах.

Работата спря и всички лица се извърнаха към него.

— И защо, ако смея да попитам? — произнесе Артър.

— Защото това е само върхът на айсберга. — Лицето на младежа бе поруменяло. — Началото на полицейска държава. Накрая всички ще се озовем в някаква база данни, идентифицирани по баркода на своето ДНК, и няма да можем да ходим никъде и да вършим нищо, без властта да си вре носа в работите ни. Банките и застрахователните компании ще ни отказват ипотечни кредити и застраховки, защото сме неблагонадеждни. Защото дядо ни е умрял от рак или имаме история на сърдечни заболявания по майчина линия. Ще отхвърлят молбите ни за работа, защото баба ни е прекарала известно време в психиатрия, а нашият баркод адски прилича на нейния.

— Виж го ти него — рече Артър, оглеждайки останалите, които слушаха тирадата със зяпнали уста. — Голям Карл Маркс се извъди. Реди ги като някакъв ляв радикал. Откъде се е назобал с тия неща, представа си нямам. Ще дадеш проба и още как.

— Не. — Фионлах поклати глава с тиха решимост.

— Слушай — поде с примирителен тон Артър, — всички ще го направим, нали така? — Той се озърна за подкрепа и присъстващите закимаха, мърморейки утвърдително. — Какво искаш, хората да си помислят, че си го извършил ти ли?

— Който и да го е извършил, заслужава да му дадат медал — отвърна мрачно младежът и Фин не можа да не отбележи сходството с думите на Артър. — Тоя човек беше звяр и насилник и се обзалагам, че сред стоящите тук няма нито един, който да смята, че не си е получил заслуженото.

Последвалото мълчание се нарушаваше единствено от свистенето на вятъра над кея. Мина близо половин минута, преди някой да се обади:

— А вземането на проба боли ли?

— Не — усмихна се Фин. — Просто вземат нещо като голяма клечка за уши и отъркват вътрешността на бузата ти.

— Не бузата на задника, надявам се — подхвърли слаб мъж с плетена шапка върху рижавите коси. — Защото няма да дам на никой да ми пъха клечки в гъза!

Всички се разсмяха, щастливи да разсеят напрежението. Това послужи като сигнал товаренето да продължи и кашоните и чувалите започнаха отново да преминават от ръка на ръка.

— А за колко време излизат резултатите? — поинтересува се Артър.

— Относително е — каза Фин. — Два или три дни, зависи от броя на пробите. Вие кога смятате да потегляте за Скер?

— Утре — отвърна Гигс. — Може и още тази вечер, ако морето е тихо.

Фин изпъшка, поемайки поредната торба със сол. Усещаше как под ризата му избива пот. Щеше да се наложи да мине през хотела и да се изкъпе, преди да отиде в участъка.

— Между другото — обърна се към Гигс, — не разбирам защо сте продължили да го вземате със себе си.

— Кого, Ейнджъл ли?

— Да. Нали всички сте го мразели. Откак съм тук, не съм чул някой да каже добра дума за него.

— Защото го биваше в готвенето — обади се шегаджията с рижавата коса.

Другите явно бяха съгласни с него.

— И кой ще го замести сега? — попита Фин.

— Астерикс. — Гигс кимна към дребно човече с големи рошави мустаци. — Но и него не сме канили. Знаеш, че не каним никого. Просто даваме да се разбере, ако има свободно място, и хората сами идват. — Той поспря, сякаш дори не забелязваше тежестта на торбата сол в ръцете си. — Така никой не може да ни обвини, ако стане някакъв гаф.

Щом приключиха с товаренето на камиона, направиха почивка за по цигара — спокоен миг, преди това необичайно събрание от тъкачи и земеделци, електротехници, дърводелци и строители да се разпръсне по своите фабрики и ферми. Фин плъзна поглед по кея, покрай ръждивите пилони и купищата зелени рибарски мрежи. Около пешеходната част и стената имаше нов бетон, отлят в опит да се поправят поне частично щетите, причинени от морето. Във вътрешното пристанище над водата се подаваше голяма, обрасла с трева скала. Като момче веднъж се бе качил върху нея по време на отлив, чувствайки се като същински цар на залива. После приливът го бе уловил в своята клопка и се бе наложило да чака, докато морето не спадне отново. И той, както повечето си връстници от острова, никога не се бе учил да плува. Вкъщи, естествено, го наградиха с подобаващ пердах.

— Знаеш ли — обади се Гигс толкова близо до рамото му, че го стресна. — Ние така и не обсъдихме онова, което се случи при първото ти плаване. След завръщането ти не беше в състояние да говориш, а и не помнеше почти нищо. После пък замина за университета и не се върна повече.

— Не знаех, че има нещо за обсъждане — каза Фин.

Гигс се облегна върху спасителния пояс, окачен на стената, и зарея взор към разрушеното място на вълнолома, където траулерите някога бяха приставали, за да разтоварят своята плячка от Скер.

— Навремето хората се редяха на опашка оттам чак до пътя към селото, за да са сигурни, че ще се сдобият поне с една гуга — рече, без да вади димящата цигара от устата си.

— Да, помня — отвърна Фин. — Тогава бях още малък.

Гигс наклони глава встрани и му хвърли изпитателен поглед.

— А какво помниш от годината, когато дойде с нас?

— Че едва не умрях. — Очите на другия го пронизваха като прожектори, търсещи да осветят някакво тъмно място в душата му. — Трудно бих забравил подобно нещо.

— Ти не, но друг човек умря.

— И това надали ще забравя. — Фин с труд удържаше надигащата се емоция. — Не минава и ден, без да се сещам за него.

Гигс задържа погледа си още секунда, преди да го отмести отново към разбития вълнолом.

— Аз съм бил на Скалата повече от трийсет пъти, Фин. Помня всяко пътуване. И всичките са различни като химни в псалтир.

— Не се и съмнявам.

— Човек би предположил, че с времето ще започнат да се сливат, но не — детайлите на всяко са се запечатали в паметта ми така, сякаш е било вчера. Включително и на твоето. — Той направи пауза, за да подбере внимателно думите. — Но то никога не е било обсъждано освен между хората, участвали в него.

Фин пристъпи неловко от крак на крак.

— Тук едва ли има някаква тайна, Гигс.

Другият извъртя глава към него с все същото изпитателно изражение, сетне промълви:

— Съществува неписано правило, Фин. Казвам ти, за да знаеш. Каквото се случи на Скер, си остава там. Така е било винаги, така и ще си остане.

Единайсета глава

Новината, че двамата с Артър ще трябва да се присъединим към лова на гуга, провали последното ми лято на острова. Тя дойде напълно неочаквано и ме хвърли в тежка мрачна депресия.

До отпътуването ми за Глазгоу оставаха само шест седмици и аз се надявах да ги прекарам по същия начин, както и предишните две. След случката на Елън Бег Маршели и аз бяхме заедно почти ежедневно и вече дори не броях колко пъти сме правили любов. Понякога с необузданата страст на хора, боящи се, че може да им е за последно — така се любихме например в плевнята, където преди толкова години тя бе откраднала от мен първата целувка. Друг път се отдавахме на морно сладострастие, сякаш вярвахме, че тези идилични дни на лято, слънце и секс няма да свършат никога.

В един момент изглеждаше, че така и ще бъде. Маршели също бе приета в университета в Глазгоу и пред нас се простираха още цели четири години. Дори прескочихме дотам, за да си търсим квартира. Аз казах на леля ми, че отивам с Доналд — не че я беше особено грижа с кого ще ходя, докато родителите на Маршели знаеха, че тя пътува с група съученички. Отседнахме в евтин пансион за две нощи и по цяла сутрин лежахме впити един в друг, докато не ни изхвърлеха, за да чистят стаята. Представяхме си, че щом започне семестърът, ще бъде все така — ще делим едно легло и всяка вечер ще правим любов. Такова щастие ми се струваше почти невъзможно — и вече знам, че съм бил прав.

Обикаляхме с часове Уест Енд и проверявахме по обяви от вестници, по списъка, даден ни от университета, по препоръки на други студенти, срещнати из баровете на Байърс Роуд. Накрая извадихме късмет — самостоятелна стая в огромен апартамент в едуардиански стил, споделян с още шест други наематели. Беше на първия етаж, в сграда от червен пясъчник, с витражи на прозорците и дървени ламперии. Никога не бях виждал нещо подобно. Екзотиката наоколо също бе възхитителна. Работещи до късно барове, китайски, италиански и индийски заведения, денонощни магазини, ресторанти, отворени до полунощ, че дори и в неделя. Това бе направо невероятно и аз възбудено предвкусвах изтънченото удоволствие да си купиш неделен вестник и да го прочетеш на халба бира още същия ден. На острова никога не можеше да се докопаш до него преди понеделник.

Когато се върнахме у дома, идилията продължи въпреки нотката на нетърпение. Макар и двамата да нямахме нищо против лятото да продължи вечно, искахме моментът на отпътуването ни за Глазгоу да настъпи час по-скоро. Великото приключение на живота ни очакваше и ни се струваше, че времето се точи твърде бавно.

Вечерта, преди да получа вестта за Скер, Маршели и аз отидохме на плажа край Порт ъв Нес. Проправихме си път в тъмното през каменистия му южен край до една гладка плоча от гнайс, излъскана от хилядолетията и скрита сред отвесни скали, изправени като стражи наоколо. Те се издигаха над главите ни към черното небе, предлагащо безкрайни възможности. Беше време на отлив и до нас се носеше нежното дихание на морето, а топлият бриз шумолеше в изсъхналите треви, растящи на туфи по скалните корнизи. Разпростряхме спалния чувал, който носехме със себе си, легнахме голи под звездите и се любихме на дълги бавни тласъци, в такт с пулса на океана, в хармония с нощта. Това бе последният път, когато помежду ни имаше истинска любов и нейната сладка сила бе такава, че ни остави почти без дъх. След това прекосихме твърдия гладък пясък, оставен от отлива, затичахме се по дължината на лунната пътека и уловени за ръце, скачахме сред пенещите се вълни на прибоя, пищейки, когато студената вода обливаше телата ни.

Върнахме се при спалния чувал, изтрихме се един друг с хавлия и се облякохме, а зъбите ни все още тракаха. Улових в длани лицето на Маршели, отметнах назад мокрите кичури златиста коса и залепих върху устните ѝ дълга бавна целувка. Щом се отдръпнах назад и я погледнах, за първи път забелязах, че нещо липсва.

— Къде са ти очилата?

— Вече съм с контактни лещи — усмихна се тя.

Сега ми е трудно да си спомня защо толкова много се противях на ходенето до Скер за лов на гуга, макар да ми идва наум не една възможна причина.

Първо, аз не си падах особено по физическите изпитания, а знаех, че животът на Скалата ще е изключително труден, суров и пълен с опасности и неудобства.

Не ме влечеше и перспективата да участвам в избиването на две хиляди птици. Както и повечето ми връстници, обичах вкуса на гуга, но нямах желание да гледам как точно стига до чинията ми.

Освен това щях да съм разделен от Маршели цели две седмици, ако не и повече. Случваше се лошото време да забави ловците няколко дни по-дълго от планираното.

Но имаше и друго. Експедицията по някакъв начин означаваше за мен връщане в същата онази черна дупка, от която току-що бях излязъл. Сложно е да го обясня, но беше така.

Отбих се до къщата на Артър, да видя как е майка му. Напоследък с него се срещахме рядко и сега го открих да седи върху една стара гума от трактор на двора край купчината торф и да зяпа унило през пролива Минч към хълмовете на Съдърланд. Едва сега забелязах колко ясно се очертават те на фона на пастелно синьото небе — сигурен признак, че времето ще се разваля. Изражението на лицето му бе такова, че се уплаших да не се е случило най-лошото. Седнах до него върху гумата.

— Как е майка ти?

Той се обърна и ми отправи невиждащ поглед.

— Артър…?

— Какво? — примигна, сякаш се отърсваше от сън.

— Как е майка ти?

— А, добре — сви рамене той. — По-добре отпреди.

— Чудесно. — Изчаках, но той не добави нищо повече, затова попитах: — Случило ли се е нещо?

Той извади инхалатора и го поднесе към устата си по своя характерен начин, закривайки половината си лице с длан. Натисна сребристото патронче и вдиша дълбоко през мундщука. Преди да успее да ми отговори, зад гърба ни се чуха стъпки и от стъпалата пред къщата се разнесе гласът на баща му.

— А, Фин! Артър каза ли ти вече добрата новина?

— Каква добра новина?

— Има две свободни места за пътуването до Скер. Успях да убедя Гигс Маколи вие двамата да дойдете с нас.

Ако ме беше зашлевил с всичка сила, надали щях да остана по-потресен. Вторачих се в него, без да знам какво да отговоря, и усмивката му постепенно изчезна.

— Не изглеждаш особено зарадван. Също като моя хубостник. — Той въздъхна и тръсна раздразнено глава. — Направо не ви разбирам. Давате ли си изобщо сметка каква чест е да бъдете допуснати в групата? Тук става въпрос за другарство, за сплотеност. Ще тръгнете момчета, а ще се върнете мъже.

— Аз няма да ходя — казах.

— Не ставай смешен, Фин — отвърна пренебрежително господин Макинес. — Старейшините на селото се съгласиха, екипажът ви прие. Разбира се, че ще дойдеш. Що за глупак бих изглеждал иначе? Почти лазих на колене, докато ги убедя. Тръгвате и двамата и точка по въпроса. — Той влезе и затръшна вратата след себе си.

Артър само ме изгледа и не бяха нужни думи, за да разбера, че споделяме едни и същи чувства. Никой от нас не искаше да бъде наоколо, в случай че господин Макинес излезе отново, затова станахме и се упътихме извън селото, по пътя към къщата на леля ми и малкото пристанище под нея. Това ни беше любимо място, уединено и спокойно, с няколко лодки, вързани на кея в подножието на стръмния бряг, а отвъд тях — прозрачните зелени води на закътания сред скалите залив. Седнахме на ръба на пристана, загледани в раците, шаващи в своите кошове под повърхността. Рибарите ги държаха там, докато се вдигне цената им. Не знам колко време останахме в мълчание, точно както преди, във вечерите след моите уроци при баща му. Слушахме засмукващия звук на водата около почернелите дървени подпори и скръбните писъци на чайките, летящи над главите ни.

— И все пак няма да отида — казах аз накрая.

Той ме изгледа с наранен вид.

— Не можеш да ме оставиш сам, Фин.

— Съжалявам, Артър — поклатих глава. — Ти прави каквото щеш, но мен никой не може да ме накара насила.

Ако бях очаквал съюзник в лицето на Маршели, то останах горчиво излъган.

— Защо не искаш да ходиш?

— Просто не искам.

— Все трябва да има някаква причина, нали?

Мразех начина, по който тя винаги прилагаше логика към ситуации, почиващи изцяло върху емоции. Самият факт, че не исках нещо, трябваше да бъде достатъчен.

— Не ми трябва причина.

Намирахме се в плевнята, високо върху балите сено. Бяхме се запасили с одеяла и бира и възнамерявахме отново да правим любов напук на кърлежите.

— В Нес е пълно с момчета на твоята възраст, които биха дали мило и драго, за да отидат на Скалата — каза тя. — А после всички ги уважават за това.

— Чуден начин да спечелиш уважение, няма що. Да избиеш стотици беззащитни пилета.

— Да не би да те е страх?

— Разбира се, че не! — заявих разгорещено, макар вероятно да не бях напълно искрен.

— Защото така ще си помислят хората.

— Не ме е грижа какво ще си помислят. Няма да ходя и толкова.

В очите ѝ се появи странна смесица от съчувствие и яд. Съчувствие към силата на чувствата ми и яд, задето отказвам да ги обясня.

— Бащата на Артър… — започна тя.

— Не е мой баща — прекъснах я аз. — Не съм длъжен да му се подчинявам. Ще намеря Гигс и сам ще му кажа, ако трябва.

Изправих се, но тя бързо ме улови за ръка.

— Фин, недей. Моля те, седни. Нека го обсъдим.

— Няма какво да обсъждаме.

Пътуването предстоеше само след няколко дни и аз бях разчитал на нейната подкрепа за решение, което неминуемо щеше да има своите последици. Знаех, че ще тръгнат приказки, че всички ще шушукат зад гърба ми, ще ме наричат страхливец, предал гордата традиция. Но това не ме засягаше. Аз напусках острова, оставях завинаги зад гърба си клаустрофобията на селския живот с неговата дребнава злоба и интриги. Не ми бяха нужни оправдания, но Маршели очевидно не смяташе така. Упътих се към пролуката между балите сено, но после спрях, поразен от внезапна мисъл.

— Наистина ли смяташ, че ме е страх?

Тя се колеба твърде дълго, преди да отговори.

— Не знам. Знам само, че се държиш много странно.

Това преля чашата.

— Ами, майната ти тогава. — И излязох гневно от плевнята в сгъстяващия се сумрак.

Парцелът на Гигс бе един от няколкото, разположени върху склона под Кробост — тясна ивица земя, спускаща се към скалите. Там той гледаше овце, кокошки и две крави, а също сееше картофи и ечемик. Занимаваше се и с риболов, но по-скоро за лични нужди, отколкото за търговия. Семейството свързваше двата края благодарение на жена му, която работеше като сервитьорка в един хотел в Сторноуей.

Мракът вече се бе спуснал, докато стигна дотам от фермата Милънейс. Застанах край оградата, загледан в правоъгълника жълтеникава светлина пред прозореца на кухнята. През него крадешком премина котка, дебнеща плячката си. Чувствах се зле — в гърдите ми сякаш бе затворен някой, който се мъчи с тежък чук да си пробие път навън.

На запад, сред скупчените сиви облаци, все още се забелязваха дълги бледи ивици. Нито следа от червено, което не бе добър знак. После и те помръкнаха и аз за пръв път от седмици насам усетих студ. Топлият, почти ласкав югозападен вятър се бе сменил с леден полъх откъм Арктика, който постепенно се усилваше. Времето определено щеше да се промени. Когато погледнах отново кухненския прозорец, видях в него силует. Беше Гигс, който миеше съдове на мивката. Колата не беше отпред, което означаваше, че съпругата му още не се е върнала от града. Затворих очи и стиснах юмруци, събирайки цялата си решимост, но точно в този момент иззад завоя насреща ми се появиха фарове. Приклекнах в буренака край оградата и изчаках, докато автомобилът паркира и жената на Гигс слезе от него. Беше млада, може би към двайсет и пет годишна, все още с униформената си бяла блузка и черна пола. В походката ѝ, докато вървеше към къщата, личеше умора. Тя влезе в кухнята и аз видях Гигс да я прегръща и да я целува. Обзе ме остро чувство на досада. Това не бе нещо, което можех да обсъждам с него в присъствието на жена му. Изправих се от скривалището си и с ръце, пъхнати в джобовете, се упътих към ботана на Хабост Роуд.

Ботаните бяха нещо като нелегални кръчми, които се брояха на пръсти вследствие на енергичните полицейски мерки напоследък. Аз лично не виждах в тях никакъв проблем. Вярно, че бяха нелицензирани, но от друга страна, никога не работеха за печалба. Бяха просто места, където мъжете се събираха, за да пийнат. Друг бе въпросът, че така или иначе нямаше да ме пуснат вътре, защото бях непълнолетен. Моралните правила на острова си оставаха строги. Но и за такива като мен имаше начин да се почерпят — в замяна на пари и цигари по-големите момчета изнасяха пиене под каменния навес отвън и така го превръщаха в алтернативна кръчма. И сега заварих там група свои връстници, насядали върху ръждивите шасита на стари селскостопански машини с кутийки бира в ръце. Въздухът тегнеше от мириса на марихуана и на тор от близкия краварник. От гредите на тавана висеше лампа — толкова ниско, че можеше неволно да я закачиш с глава.

Шоуни беше там, заедно с Иън и още няколко момчета, които познавах от училище. Присъединих се към тях в отвратително настроение, твърдо решен да се напия. Започнах да се наливам така, сякаш никога нямаше да има утре. Те, разбира се, бяха чули, че двамата с Артър ще ходим на Скалата. Новините в Нес се разпространяваха като горски пожар, подхранвани от ветровете на слухове и предположения.

— Голям късмет си извадил — рече Шоуни. — Баща ми също се опита да ме вкара тази година, но не успя.

— Хайде да се разменим, ако искаш.

— Да, бе, ей сега — направи физиономия той.

Естествено, смяташе, че се шегувам. Всеки от присъстващите би дал мило и драго, за да грабне моето място. Иронията бе, че можеха да го вземат безплатно, но аз нямаше как да им го предложа. Щяха да ме помислят за побъркан. Дори и сега липсата ми на ентусиазъм се възприемаше като обикновено позьорство. Трудно ми бе да понеса завистливите погледи, затова просто продължавах да пия.

Дори не чух кога се е появил Ейнджъл. Той бе по-голям от нас и прекарваше вечерта в ботана заедно с мъжете. Сега бе донесъл няколко бири в замяна на един джойнт.

— Виж ти, и това ако не е нашето сираче — рече, щом ме зърна. — В бледото сияние на лампата лицето му бе кръгло и жълтеникаво, плуващо в мрака на навеса като светещ балон. — Черпи се колкото можеш сега, синко, защото стъпиш ли веднъж на Скер, ще останеш на сухо. Старият Гигс не си поплюва. Хване ли те дори с капка алкохол, ще те хвърли от шибаната скала. — Някой му подаде свития джойнт и той го запали, всмукна дълбоко и задържа дима в гърдите си. Когато най-сетне издиша, добави: — Знаеш ли, че аз ще бъда готвач на експедицията? — Не знаех това, но знаех, че вече веднъж е ходил на Скалата, както и че баща му, Мърдо Дуув, е изпълнявал тази роля с години. Бащата бе загинал при злополука в морето същия февруари, затова бе напълно естествено синът да я наследи. Така вървяха нещата в Нес от поколения насам. — Не се притеснявай — завърши Ейнджъл, — ако има някакви развалени продукти, ще се погрижа да се озоват в твоята чиния.

След като той си тръгна, бе запален нов джойнт, който се завъртя от ръка на ръка. Аз вече се бях наквасил порядъчно и след едно-две дръпвания изпитах задушаваща клаустрофобия, а вътрешността на навеса взе да се размазва пред очите ми.

— Трябва да вървя — казах, бутнах вратата и излязох на студения нощен въздух.

Още на прага повърнах и се облегнах на стената, притискайки чело в коравия камък. Виеше ми се свят и нямах никаква представа как ще се добера до дома. Не знам дори как съм стигнал до пътя за Кробост. Докато вървях по банкета, фаровете на някаква кола ме заслепиха и аз замръзнах като заек. Тя профуча покрай мен и въздушната струя ме събори право в канавката. Вярно, че не бе валяло от седмици, но пропилата в торфа вода все още се отцеждаше, образувайки гъста кафеникава тиня на дъното ѝ. Тя ме покри като лепкава панировка, омазвайки лицето и дрехите ми. С пъшкане и ругатни успях да се изтъркалям навън и останах да лежа, както ми се стори, с часове, макар че навярно бяха минали само минути. Най-сетне се изправих на ръце и колене, зъзнейки от пронизващия северен вятър. По шосето се зададе друг автомобил и освети окаяната ми фигура. Аз извърнах лице настрани и затворих очи. Колата спря, чу се захлопване на врата, а сетне глас:

— Какво правиш тук, момче? — Две едри ръце ме вдигнаха от земята и аз видях пред себе си смръщените черти на Гигс Маколи. Той избърса с ръкав калта от лицето ми и едва тогава ме позна. — Фин Маклауд — рече строго, подушвайки алкохола в дъха ми. — За бога, синко, не можеш да се прибереш вкъщи в този вид!

Отне ми известно време, докато се стопля, загърнат в одеяло на един стол пред огъня, с чаша горещ чай в ръце. Всеки път, щом отпиех от него, по тялото ми преминаваха тръпки. Тинята вече бе засъхнала и се ронеше на люспи от кожата и дрехите ми. Мога само да предполагам колко ужасно съм изглеждал. Гигс ме накара да оставя маратонките си пред вратата, но все пак оттам до огнището се бяха проточили кални следи. Той самият седеше от другата му страна и ме наблюдаваше внимателно. Пушеше стара почерняла лула, от която в светлината на поставената на масата газена лампа се виеше синкав дим. Сладкият му аромат се смесваше с мириса на горящия торф. Жена му, след като избърса лицето и ръцете ми с влажна хавлия и свари чая, се оттегли в спалнята като по невидим сигнал.

— Е, Фин — заговори най-сетне Гигс, — предполагам, че просто изпускаш парата преди отплаването за Скалата.

— Аз няма да дойда — отвърнах почти шепнешком.

Предполагам, че все още бях пиян, но банята в канавката ме бе поотрезвила, а и чаят също помагаше.

Гигс не реагира. Продължи леко да пуфка с лулата си, взирайки се преценяващо в мен.

— Защо не?

Нямам ясен спомен какво съм му казал онази вечер, как съм изразил онези чувства на мрачно, тъмно безпокойство, което самата мисъл за експедицията пробуждаше в мен. Навярно и той, както всички останали, е решил, че просто ме е страх. Но докато другите биха показали презрение към малодушието ми, Гигс прояви разбиране, което сякаш сне бремето, тегнещо върху плещите ми още от мига, в който бащата на Артър ми бе съобщил новината. Той се приведе към мен над огнището с димящата лула в ръка и ме фиксира със сините си келтски очи с думите:

— Там няма да сме просто дванайсет души, Фин. Ще бъдем дванайсет души заедно. В един екип. Всеки ще подкрепя другия и ще разчита на него. Няма да те лъжа, че ще е лесно. Ще бъде адски трудно, момче. А също и опасно. Но ще те обогати, ще те направи верен на себе си. Защото ще имаш шанс да се опознаеш, какъвто не си имал никога преди и може би никога повече няма да имаш. Ще усетиш връзката с всеки от онези мъже, които са ходили там преди нас, ще се пресегнеш през вековете и ще влезеш в досег с предците ни. Ще спиш там, където те са спали, ще кладеш огньове до техните огнища. — Той направи дълга пауза, смучейки лулата. Димът се събираше на кълбета край ноздрите и устата му, образуваше синкав ореол около главата му. — Каквито и да са най-черните ти страхове, Фин, каквито и да са най-големите ти слабости, трябва да се изправиш срещу тях. Инак цял живот ще се окайваш.

И така, с натежало от ужас сърце, аз потеглих към Скер онова лято, макар днес с всяка фибра на тялото си да съжалявам, задето го сторих.

През оставащото време до заминаването не общувах почти с никого. Вятърът се усили още и стана североизточен, а краят на лятото бе ознаменуван с буря, която вилня над острова цели два дни. Дъждът шибаше безжалостно откъм пролива Минч, а земята жадно го попиваше. Не отидох повече до Милънейс и двамата с Маршели така и не се сдобрихме след случката в плевнята. Стоях у дома в стаята си, четях и слушах как дъждът чука по стъклата, а вятърът повдига керемидите на покрива. В четвъртък вечер Артър се отби да ми каже, че на другия ден отплаваме. Не можах да повярвам на ушите си.

— Но вятърът още духа от североизток. Всички казват, че при такова време не можеш да доближиш Скалата.

— Прогнозата е за промяна на атмосферния фронт. Гигс смята, че разполагаме с двайсет и четири часов прозорец, за да стигнем дотам. Така че утре вечер тръгваме. Още следобед трябва да сме в Порт ъв Нес, за да качим запасите на борда. — Артър не изглеждаше по-доволен от мен. Двамата седяхме дълго време в мълчание, преди да ме попита: — Е, в крайна сметка ще дойдеш ли?

Нямах сили да го произнеса, затова само леко кимнах с глава.

— Благодаря — каза той. Сякаш го правех заради него.

На другия ден ни бяха нужни няколко часа, докато натоварим траулера „Пърпъл Айл“, пуснал котва на кея в Порт ъв Нес. Всичко, необходимо на дванайсет души, за да преживеят две седмици върху гола скала насред океана. На Скер нямаше естествени извори, затова цялата питейна вода се носеше в стари бурета от бира. А също безброй кашони с храна, два тона едра сол, инструменти, непромокаеми дрехи, радиостанция и разбира се, чували с торф за огньовете, които щяха да ни топлят и хранят. Тежката работа по пренасянето на всичко това от кея до палубата, а после складирането му в трюма отвлякоха вниманието ми от неизбежността на предстоящото отплаване. Вятърът бе поутихнал, но все още имаше силно вълнение и траулерът се клатеше под краката ни, като правеше задачата трудна, а на моменти и опасна. Освен това се измокрихме до кости от прибоя, който блъскаше в стената и ни засипваше с порой от солени пръски. До предишния ден той бе толкова силен, че експлозиите бяла пяна се издигаха на пет метра във въздуха, скривайки напълно кея от погледа.

Отплавахме с отлива в полунощ. Съпроводени от равномерното боботене на дизеловия двигател, напуснахме относително тихия заслон на залива и излязохме в открито море, напряко на високите като хълмове вълни, които се разбиваха в носа и обливаха палубата като разпенени реки. Скоро подминахме Бът ъв Луис и светлините на Нес потънаха безвъзвратно в нощта. За кратко продължихме да виждаме утешителния проблясък от фара на носа. После изчезна и той и остана единствено океанът. Безбрежни простори развълнуван океан. Ако пропуснехме Скер, следващата спирка бе Арктика. Взирах се в чернотата и единственото чувство, което изпитвах, бе на окаян ужас. Каквито и да бяха най-големите ми страхове, в този момент се носех право насреща им. Гигс доближи, дръпна ме за ръкава на мушамата и ми заръча да слизам долу. Там имало койки, запазени за Артър и мен. Първият и последният ден от пътуването били най-тежки, затова трябвало да поспим.

Не знам как съм заспал, сврян в тясното пространство под самия нос на траулера, жалък, мокър и треперещ. Но заспах. В продължение на осем часа сме плавали през бушуващите вълни, преодолявайки деветдесет километра от най-опасните води в света, а аз през цялото време съм тънел в непробуден сън. Мисля, че промяната в ритъма на мотора ме накара да отворя очи. Артър вече се катереше по стълбата към палубата. Потърках клепачи, навлякох мушамата и ботушите и го последвах навън. Вече се беше съмнало, небето бе забулено от парцаливи, раздирани от вятъра облаци, а в лицата ни шибаше ситен дъжд.

— Божичко — казах, — каква е тази воня?

Въздухът бе изпълнен с остър кисел мирис, нещо като смес между изпражнения и амоняк.

— Това е гуано, сираче — ухили се насреща ми Ейнджъл, който сякаш му се наслаждаваше. — Птичи курешки, събирани от сто века насам. Свиквай, следващите две седмици ти предстои да живееш сред тях.

Така познахме, че наближаваме Скер. По миризмата. Още не виждахме острова, но знаехме, че е там. „Пърпъл Айл“ намали скоростта до няколко възела. Вълнението спадна значително и вече по-скоро се носехме по талазите, отколкото да се борим с тях.

— Ето го! — извика някой и аз напрегнах очи да зърна легендарното място през мъглата и дъжда. Високата сто метра отвесна скала се очертаваше право пред нас, гола и черна, нашарена с бели ивици. Почти в същия момент мъглата се разнесе и слънчевите лъчи пронизаха облаците, потапяйки гледката в ярка контрастираща светлина и сянка. От върха се носеше нещо, подобно на безкраен снежен поток. Вгледах се по-внимателно и осъзнах, че снежинките са всъщност птици — великолепни бели птици, с жълти глави и размах от близо два метра между черните връхчета на крилете. Хиляди рибояди, изпълващи небето, преобръщащи се в светлината, яздещи вихрените въздушни потоци. Враждебното късче земя насред океана бе една от най-важните колонии в света и тези изключителни същества се връщаха тук всяко лято, за да снасят яйца и да отглеждат малките си. И бройката им нарастваше въпреки ежегодната дан от две хиляди екземпляра, събирана от мъжете на Кробост.

Скер имаше продълговата форма, ориентирана приблизително от югоизток на северозапад. Централният скалист хребет се спускаше от най-високата си точка на юг до около шейсетметрова височина в северния край подобно на рамо от упорит гнайс, опълчило се срещу бурните ветрове и чудовищните вълни. От западната страна три полуострова се вдаваха в океана и морето се пенеше бясно в подводните клисури помежду им.

Най-близкият, който в момента се извисяваше пред нас, се наричаше Полуостровът на фара заради автоматичния маяк, построен там. Между него и втория, най-дълъг полуостров, имаше тесен пролив, отворен на изток, но предоставящ заслон от запад и от север. Това бе единственото място на Скер, където можехме да акостираме и да разтоварим запасите си. Времето и безмилостният напор на стихиите бяха издълбали в скалата пещери, толкова дълбоки, че на места пронизваха целия остров и излизаха от другата му страна. Според Гигс, през тях можело да се гребе с малка лодка и да се видят величествените естествени катедрали, издигащи са на по двайсет-трийсет метра в мрака, но само когато морето е спокойно, тоест почти никога.

Цялата дължина на Скер бе седемстотин-осемстотин метра, а ширината му едва надхвърляше сто. Нямаше почва, нито трева, нямаше равно място или пясъчни заливи. Само оцвъкани в бяло скали, издигащи се право нагоре от водата. Трудно можех да си представя по-негостоприемно място под слънцето.

Шкиперът внимателно насочи „Пърпъл Айл“ през пролива и ние пуснахме котва в края му. След като оглушителният грохот на ръждясалата ѝ верига и боботенето на двигателя заглъхнаха, за пръв път си дадох сметка за шума, който вдигаха птиците. Това бе оглушителна какофония от писъци, крясъци и каканижене, също толкова всепроникваща, колкото и вонята на гуано. Накъдето и погледнеше човек, във всеки корниз, издатина или пукнатина в скалите се виждаха скупчени или лежащи в гнездата си птици. Рибояди, кайри, гмурци, буревестници. Заливът около нас гъмжеше от млади корморани, чиито дълги змиевидни шии постоянно се стрелкаха във водата в търсене на риба. Бе просто невероятно, че такъв гол и враждебен къс земя приютяваше толкова много живот.

— Хайде, синко — потупа ме Гигс по гърба. — Имаме работа за вършене.

Върху леките вълни бе спусната лодка и ние се заловихме с превозването на запасите до брега. Аз се качих с първата група. Гигс запали извънбордовия мотор и подкара към скалите, като в последния момент намали скоростта и завъртя лодката успоредно на брега. Моята задача бе да скоча с въже в ръка върху една издатина, широка не повече от половин метър, и да го прикрепя за метална халка, забита в скалите. Справих се, макар че в първия момент се подхлъзнах върху покритата с лишеи повърхност и едва не се проснах по задник. След като лодката бе здраво завързана, започнахме разтоварването. Нареждахме буретата, сандъците и чувалите върху всяка възможна повърхност, докато не заприличаха на безразборна купчина, изсипана някъде от върха. С всеки курс нови мъже пристигаха и скачаха на брега. Недалеч от импровизирания пристан започваше устието на една от скалните пещери. То бе тъмно и зловещо и от него постоянно се носеше отекващият звук на водата, засмуквана от невидимите кухини, като стържещо дихание на живо същество. Лесно бе да си представиш как от подобни места са тръгнали легендите за дракони и морски чудовища.

След четири часа всички припаси бяха разтоварени, а дъждът започна отново — като мъглява пелена, която просмукваше всичко и правеше покритите с водорасли камъни хлъзгави и коварни. Последното, което свалихме на брега, бе малка гумена лодка. Четирима от екипажа я извлякоха и завързаха на двайсетина метра над залива. Тя бе предназначена за извънредни случаи, макар лично аз да не можех да си представя случай, който да ме накара да изляза с нея в морето. С изумление забелязах, че Ейнджъл е приклекнал над една цепнатина в скалите и използвайки тялото си като заслон, разпалва малък огън от торфени чимове. Върху него вече дори бе поставен чайник. „Пърпъл Айл“ изтръби със сирената си за мъгла, изтегли котвата и даде на заден ход. Изпитах отчаяно свиване под лъжичката, докато го гледах как обръща и се насочва към открито море, а помощник-шкиперът ни маха от кърмата. Траулерът бе единствената ни връзка с дома, единственият начин за връщане. Сега, след като той изчезна, останахме сами върху голия, брулен от ветровете камък, на деветдесет километра от най-близката земя. За добро или зло, аз бях тук и не ми оставаше друго, освен да се примиря.

Като по сигнал Ейнджъл започна да раздава канчета горещ чай. Отворихме кутии със сандвичи и всички наклякахме по скалата. Димът от огъня щипеше ноздрите ни, морето се плискаше в краката ни и ние пиехме, за да се сгреем, и ядяхме, за да възстановим силите си. Сега предстоеше всичкият багаж по някакъв начин да бъде изкачен чак до самото билото на острова.

Онова, което не очаквах, бе изобретателността на ловците на гуга. При предходните експедиции те бяха донесли дъски, от които се построяваше рампа, три педи широка и близо шейсет метра дълга. Тя се състоеше от триметрови секции, увити в зебло и скътани сред скалите за употреба при следващото идване. Сега една по една те биваха изваждани и укрепвани към скалата със здрави клинове и подпори. В крайна сметка се получи нещо като онези дървени улеи, които се виждат по черно-белите фотографии от времето на златната треска в Клондайк. Отгоре с трополене се спусна платформена количка, завързана на въже, и започнахме изтеглянето на сандъци, чували и навити на рула матраци. По-дребните предмети биваха подавани по верига, от ръка на ръка. Артър и аз работехме в мълчание, докато господин Макинес, който стоеше до нас, обясняваше как рампата ще стои сглобена през цялото време, докато сме на острова, а накрая ще бъде използвана за спускане на птиците — изкормени, оскубани, опърлени и осолени — надолу до лодката. Всичките две хиляди бройки. Не можех да си представя как само за четиринайсет дни ще убием и обработим толкова пилци.

Към средата на следобеда работата бе приключена и ние с Артър морно се изкачихме до върха, за да се присъединим към останалите. Там за пръв път видяхме останките от старата черна къща, сгушена сред камъните. Тя бе построена преди повече от два века и до днес ежегодно предоставяше подслон на ловците на гуга. Състоеше се само от четири стени и побелелите от слънцето и солта греди на несъществуващия покрив. Зяпнах при мисълта, че тази развалина предстои да бъде нашият дом. Господин Макинес, видял израженията на лицата ни, се ухили:

— Не се тревожете, момчета. Само за час ще я преобразим. Ще стане далеч по-уютна от сега.

Всъщност трансформацията се осъществи дори по-бързо. За да достигнем къщата, трябваше да изминем хаоса от камънаци, покрити с мокри лишеи и гуано. На всяка крачка прескачахме мътещите из пукнатините птици. Билото бе буквално покрито от тях, а гнездата — изработени от избелели останки от рибарски мрежи, измъкнати от морето. Зелени, оранжеви и сини, изглеждащи напълно абсурдно на това първобитно място. Докато се придвижвахме, бе невъзможно да избегнем бълвоча на малките на буревестниците. Те повръщаха като неволна реакция при внезапната ни поява и вонящата зеленикава жлъч пръскаше върху ботушите и мушамите ни.

Между стените на къщата бяха складирани и завити в зебло зелени листове гофрирана ламарина. Извадихме ги и се заловихме да ги ковем върху скатовете на покрива. После разстлахме зеблото върху тях, а най-отгоре метнахме рибарска мрежа, опъната посредством вързани за краищата ѝ камъни. Сега домът ни стана непроницаем за вятъра и дъждовете. Вътрешността бе тъмна и влажна, а мирисът на гуано — почти нетърпим. Подът бе заринат от всякакви боклуци за гнездене и първата ни задача бе да ги разчистим, както и да махнем самите гнезда, разположени във всяко възможно кътче по стените. Изнесохме ги навън и ги поставихме сред скалите, като внимавахме да не ги разрушим. В половин дузина празни варели бяха запалени огньове, за да изсушат прогизналата от влага постройка. Запасите бяха пренесени в задното помещение, което в традиционната черна къща би служило да се помещават животни.

Основната стая бързо се изпълни с гъст задушлив дим, преборващ вонята на гуано и процеждащ се на струйки навън през пукнатините. Очите ни взеха да сълзят, а Артър, чиито астматични дихателни пътища блокираха, изскочи в паника навън. Открих го да смуче отчаяно инхалатора си, докато най-сетне не усети облекчението на нахлулия в дробовете му кислород.

— Идете да поразгледате наоколо, момчета — рече ни Гигс. — Засега няма какво повече да свършите тук. Ще ви повикаме, щом дойде време за вечеря.

И така, ние бавно и внимателно си запроправяхме път сред скалите на север, към третия полуостров. Той представляваше извита каменна грамада, почти отделена от основната част на острова. Крачолите ни плющяха на вятъра, а дъждът се стичаше по мушамите ни като пелена. Още отдалеч видяхме на фона на сивото небе да се открояват купчини камъни, наредени един върху друг като надгробни могили. Сред тях се натъкнахме на първобитно, подобно на кошер жилище с отдавна пропаднал покрив. Намерихме що-годе равно място, за да седнем, и с доста труд запалихме цигари. Отново нямаше какво да си кажем, затова просто почивахме, отправили погледи нагоре, където в най-високата част се издигаше фарът — четвъртито съоръжение със странен стъклен купол, защитаващ прожектора. Около него кръжаха хиляди птици, а недалеч се намираше единственото равно място на целия остров — бетонна площадка, върху която два пъти в годината кацаше хеликоптерът за поддръжка. Океанът ни обкръжаваше от всички страни — студен и сиво-зелен на цвят. Талазите му се надигаха откъм скрития в дъжда хоризонт и неспирно се разбиваха на бяла пяна в подножието на скалите. Въпреки че на острова имаше още десет души, а най-добрият ми приятел седеше до мен, не помня някога да съм се чувствал по-откъснат и самотен.

След известно време откъм лагера се зададе фигура. Щом приближи, видяхме, че е господин Макинес. Той ни подвикна, махна с ръка и взе да се изкачва към нас.

— Да го вземат мътните — дочух мърморенето на Артър през вятъра и дъжда, трополящ по качулката ми. — Не може ли поне за малко да ни остави на мира?

Извърнах се сепнато. Никога не го бях чувал да говори за баща си с такъв тон. Щом той стигна до нас, първите му думи бяха да отправи забележка към сина си, че не бива да пуши в неговото здравословно състояние. Артър обаче продължи да дърпа от цигарата, без да му обръща никакво внимание.

— Знаете ли каква е историята на тази постройка? — попита господин Макинес, след като се настани до нас. — Това са останки от монашеска килия, обитавана според някои от сестрата на свети Ронан, Брунхилда. Има още една такава, открита на остров Сула, на двайсетина километра западно оттук. Според легендата останките ѝ били намерени в една от тях, но не знам в коя от двете. Както и да е, костите ѝ били избелели от стихиите като тебешир, а в гръдния ѝ кош гнездял корморан. — Той поклати глава. — Трудно е да се повярва, че някой е могъл да живее тук сам.

— А кой е построил каменните могили? — попитах.

От мястото си сега виждах, че те са десетки, осеяли извивката на полуострова подобно на гробище.

— Ловците на гуга. Всеки от нас си има своя и всяка година, щом пристигнем, добавяме по още един камък. Така един ден, когато вече ни няма, нашите наследници ще помнят, че сме били тук.

Вниманието ни бе привлечено от вик, идващ откъм лагера.

— Яденето сигурно вече е готово — каза господин Макинес.

Щом влязохме в къщата, тя се оказа удивително топла и вече не толкова опушена. Ейнджъл готвеше над огън, запален във варел по средата, под отверстието в покрива, служещо за комин. Над огъня висеше окачено на верига котле, а върху скара бе поставен дълбок тиган. Вонята на гуано бе заместена от мириса на херинга, пържеща се в мазнината. В котлето вряха картофи, а отстрани се виждаше цяла купчина препечен хляб. Имаше и два големи димящи чайника.

Широките близо метър каменни первази, опасващи стените, сега бяха застлани с брезенти, а отгоре се виждаха наредени дебелите матраци, които по-рано бяхме мъкнали нагоре по скалите. Нашите легла. В оскъдната светлина на свещите, запалени тук-там из помещението, се виждаха пъплещите по тях буболечки и стоножки. Потръпнах при мисълта да прекарам там дори една нощ, а камо ли четиринайсет. Или повече.

Преди вечеря измихме ръцете си с вода, останала от миналогодишната експедиция — мътна, кафеникава течност, събрана в ръждив варел. После наклякахме на пода около огъня, а Гигс отвори своята Библия и започна да чете от нея на келтски. Едва чувах монотонния му напевен глас. По някаква причина бях обхванат от мрачно ужасяващо предчувствие. Може би по определени знаци, програмирани във времето и пространството, вече съм знаел какво ще се случи. Започна да ме тресе и щом молитвата свърши, изядох рибата си с треперещи ръце.

Не помня много от разговорите около огъня преди лягане. Бяхме сериозна група — отрудени, изтощени от времето мъже, събиращи запасите си от сила и упоритост за предстоящите дни. Вятърът се носеше с вой около древния ни каменен подслон, а дъждът неспирно барабанеше по покрива. Не знам дори кога съм си легнал, затова пък пазя ясен спомен от това как лежа на влажния матрак върху коравия камък, напълно облечен и увит в одеяла, с единственото желание да съм достатъчно малък, за да мога да плача на воля. Но големите момчета не плачат. Затова стиснах зъби и се унесох в неспокойна дрямка.

На следващия ден се чувствах по-добре. Удивително е как няколко часа сън могат да укрепят сломения дух. Слънчеви лъчи се процеждаха през платнището, опънато пред входа, и осветяваха увисналия в помещението синкав дим. Измъкнах се изпод завивките и се присъединих към мъжете около огъня. Топлината от тлеещия торф бе почти хипнотизираща. Някой ми подаде купа овесена каша и аз започнах да топя в нея едри залъци препечен хляб и да ги тъпча в уста. След като сръбнах и горещ чай от канчето, реших, че никога в живота си не съм ял по-вкусна храна. Явно първата нощ тук винаги е най-тежка, както навярно и първата нощ в затвора. След това вече знаеш, че по-зле не може да бъде, и постепенно привикваш.

Наоколо се възцари тишина. Гигс наново бе отворил келтската Библия — стар том, протрит от постоянна употреба. Гласът му ту се извисяваше, ту спадаше, редейки словата, а ние слушахме тържествено в утринния здрач.

— Е, добре. — Той затвори корицата и това ми прозвуча като сигнал, че касапницата може да започне. — Фин, Дони, Плуто, вие идвате с мен.

Изпитах огромно чувство на облекчение, че през първия ден ще придружавам Гигс. Артър бе разпределен в друга група. Опитах да уловя погледа му над огъня и да му се усмихна насърчително, но той така и не се обърна към мен.

Очаквах, че ще се упътим направо към скалите, за да започнем кървавата жътва, но всъщност по-голямата част от сутринта отиде в конструиране на сложна мрежа от подпори и въжета, точещи се от птичите колонии до местата за обработка край каменните купчини, а сетне оттам до горния край на дъсчения улей. Тези въздушни конвейери, дълги стотици метри, се поддържаха от груби дървени триноги, а правилното обтягане се регулираше със скрипци. Благодарение на макари добре измислената система позволяваше чувалите с мъртви птици да се транспортират с минимално усилие от едно място до друго през целия остров. От правилния наклон и опъна на въжетата зависеше дали гравитация ще върши по-голямата част от работата, така че Гигс следеше стриктно за спазването на тези изисквания. Всяка птица тежеше към пет килограма, а всеки чувал съдържаше десет птици. Да се пренася подобен товар на ръка през неравния и коварен терен, граничеше с лудост. И все пак, преди Гигс да излезе с новаторската си идея, ловците на гуга бяха правили именно това в течение на векове.

Групата ми се намираше на Полуострова на фара, когато видях необичайна гледка. Ейнджъл се придвижваше по скалите подобно на акробат, понесъл в едната си ръка огромен чайник, а в другата — пластмасова кутия със сандвичи и курабии, от която висяха, навързани на връвчици, дванайсет канчета. Оттам нататък всеки ден по обяд, а после и отново в пет часа той изпълняваше същия трик и ние с нетърпение очаквахме появата на неговата олюляваща се фигура. Колкото и да мразех Ейнджъл Макричи, трябва да призная, че нямах оплаквания относно храната му. Всички ветерани казваха, че се справя отлично, точно както баща му преди него. Явно фактът, че има пример за подражание, го стимулираше и благодарение на това, въпреки всеобщата неприязън в крайна сметка успя да си спечели известен респект.

В онзи ден насядахме около фара и се подкрепихме със сандвичи и курабии, поливайки ги обилно с горещ чай. После свихме и запалихме цигари, като се наслаждавахме на минутата покой, докато слънцето ту се показваше, ту се скриваше зад разпокъсаните облаци, смекчавайки хапещия северозападен вятър. Клането всеки миг щеше да започне и мисля, че предстоящото отнемане на толкова много животи потапяше всички ни в мълчаливо съзерцание. Началото бе трудно, след това убиването се превръщаше в рутина. Два екипа от по четирима ловци тръгнаха да обхождат срещуположните брегове на Полуострова на фара, като пътеките им щяха да се срещнат в края му. Трети екип от трима души си проправяше път по билото. Още щом поехме през скалите, възрастните птици се вдигнаха с хиляди от гнездата и закръжиха с писъци над главите ни, докато на земята вървеше изтреблението на техните малки. Сякаш работехме в снежна буря — ярката белота на оперението им заслепяваше очите, ушите ни се изпълваха от гнева, болката и плясъка на крилете им срещу вятъра. Когато при катеренето се оказвахме на едно ниво с гнездата, трябваше да се пазим и от острите клюнове на малките, които с едно рефлексно движение, породено от уплахата, можеха да извадят нечие око.

Гигс ни водеше през скалните корнизи, проломи и издатини, като оглеждаше всяко гнездо. В едната си ръка държеше почти двуметров прът, с челюст на пружина в края. С него се пресягаше, вадеше малките от гнездата и бързо ги предаваше към Дони, втория в групата. Дони бе ветеран с над десетгодишен опит — мълчалив мъж, прехвърлил петдесетте, със сребристи мустаци на обруленото лице и плетена шапка, винаги нахлупена ниско над челото. Той носеше дървена бухалка и всеки път, щом някоя птица биваше подадена към него, я улавяше и убиваше с един-единствен, добре отработен удар. Трети във веригата бях аз. Гигс бе решил да ми даде кърваво кръщене в буквалния смисъл на думата. Ролята ми беше с нож, подобен на мачете, да отсичам главите на птиците и да ги прехвърлям към Плуто, който ги нареждаше на купчини, за да ги съберем на връщане. Отначало, отвратен от задачата, се справях бавно. Кръвта обливаше ръцете и дрехите ми, усещах топлите ѝ пръски дори по лицето си. Но после ритъмът дотолкова се ускори, че трябваше да му се отдам напълно, да се отърся от всякакви задръжки и да заработя механично, без да влагам мисъл. Хиляди рибояди и буревестници кръжаха над главите ни като гигантски водовъртеж, а на петдесет метра под нас морето бушуваше и се разбиваше на бяла пяна в покритите с водорасли скали. Постепенно синият ми работен комбинезон стана черен от кръв.

Мислех, че Гигс лови пилците наслуки, докато Дони не ми обясни, че това не е така. Както се оказа, след излюпването те преминаваха през няколко фази. В първата, все още неотърсени от пуха, те даваха твърде малко месо, затова биваха оставяни в гнездата. В третата, вече стройни млади птици, бяха твърде пъргави и мъчни за хващане. Заветната цел бе междинната им, втора фаза, в която се разпознаваха по последните кичури пух, останали по главата, гърба и краката. Месести, крехки и тромави. Годините практика бяха научили Гигс да ги различава от пръв поглед.

Движехме се през полуострова с поразителна скорост, като убийствена вълна, оставяйки след себе си купчини мъртви гуги. След по-малко от десет минути стигнахме до мястото на срещата с останалите и Гигс даде знак, че клането за деня е приключило. Върнахме се обратно по стъпките си, като събирахме птиците, а сетне образувахме верига и започнахме да ги предаваме от ръка на ръка към върха. Там постепенно се издигна цяла камара, съставляваща плячката на трите групи. Гигс извади молив и тефтер и внимателно записа бройката. Хвърлих поглед назад към маршрута, който бяхме изминали, означен с алени пръски върху черните камъни, и си дадох сметка, че дори не съм имал време да се уплаша. Едва сега виждах как една погрешна стъпка, едно подхлъзване е щяло да доведе до почти неминуема гибел.

— Е, Фин, сега вече знаеш за какво става дума — обърна се към мен Гигс с такъв тон, сякаш споделяше древна тайна, предавана от поколение на поколение.

— И защо? — попитах. — Какъв е смисълът?

— Традиция — намеси се Дони. — Никой от нас не иска да я нарушава.

Но Гигс поклати глава.

— Не, не е просто традиция. Да ти кажа ли защо го правя аз, момче? Защото никой друг не го прави, никъде по света. Само ние.

Което, предполагах, означаваше, че сме специални. Неповторими. Загледан в купчината мъртви птици върху скалата, се зачудих дали не съществува и по-добър начин да бъдем специални. Започнахме да ги тъпчем в чували от зебло, които сетне един по един поемаха по странната система от макари и въжета към каменните пирамиди, където предстоеше да бъдат оскубани. Там се изсипваха върху платнища, за да съхнат на вятъра.

Тази нощ спах дълбок мъртвешки сън, а когато се събудих, времето се бе променило отново. Дъждът шибаше в стените на постройката, гонен от яростния югозападен вятър. Сутринта почти преваляше, когато намусеният Гигс най-сетне реши, че не можем да си позволим повече да седим и да чакаме времето да се проясни. С мълчаливо примирение надянахме мушамите и отново се отправихме навън, въоръжени с прътове, бухалки и мачетета. Размекнатият слой гуано се хлъзгаше под подметките ни, докато си проправяхме път към колониите, скътани в най-ниските подстъпи на Полуострова на фара.

Камарата от птици растеше непрестанно, вече покрита, за да не прогизне. Скубането не можеше да започне, докато дъждът не спре. Това се случи едва в неделя, но тъй като по време на Сабат не биваше да се работи, единственото, което можехме да сторим, бе да махнем брезентите и да оставим слънцето и вятъра да изсушават улова, докато ние си почиваме.

Странно, но през целите две седмици, прекарани на Скер, аз нито веднъж не попаднах в един екип с Артър. Всъщност почти не го виждах, сякаш по някаква причина нарочно ни държаха разделени. Нито пък баща му — когато се връщам назад в спомените си, господин Макинес напълно отсъства от тях. Трудоемките процеси на скубане, кормене, пърлене и осоляване се провеждаха на различни места и по различно време. Единственият момент, когато всички се събирахме заедно, скупчени около тлеещото торфено огнище в черната къща, бе вечерята — но тогава бяхме твърде изморени, за да говорим и дори да се гледаме. Просто лица, белеещи в сумрака. На няколко пъти се случи Гигс да ни изкарва и след вечеря, за да наваксаме със задачите за деня. Тогава работехме край каменните пирамиди до среднощ, на светлината на газени фенери и пак нямаше какво чак толкова да си кажем.

И все пак ме учудва, че с Артър не сме се събрали в първата неделя — ако не за друго, то поне да споделим несгодите в мълчание. Тогава аз отидох до мястото, където първоначално бяхме разтоварили запасите. То бе сравнително закътано от вятъра, а морето образуваше плитки езерца сред скалите, затоплени от августовското слънце. Някои от мъжете седяха наоколо, топнали боси крака в тях, с навити до коленете крачоли, а ботушите и чорапите им бяха наредени да съхнат наоколо. Те пушеха и бъбреха помежду си, но с появата ми разговорът секна, затова не се застоях дълго. Изкачих се до най-високата част на носа, намерих един плосък камък, обърнат на юг, легнах върху него и затворих очи. Припичах се и бягах поне мислено към онази лятна идилия, от която така преждевременно ме бяха изтръгнали.

Беше прекрасно да не правя нищо — просто да лежа, да отпускам уморени мускули и да усещам как слънцето сгрява костите ми. После се върнах в къщата и извлякох матрака си навън, за да изкарам поне част от влагата от него. Но тя го бе пропила така дълбоко, че щяха да са нужни дълги дни непрестанна жега, за да го изсушат.

Докато се обърна, почивният ден свърши и ние отново налягахме по каменните нарове след вечерята от пържени филии и бекон с яйца и задължителния откъс от келтската Библия на Гигс. Улових Артър да ме гледа от другия край на помещението. Усмихнах се и му подвикнах „лека нощ“, но той само обърна лице към стената, без да обели и дума.

Започнахме скубането в понеделник. Уловът бе добре изсъхнал на неделното слънце и ние седяхме сред брулените от вятъра каменни пирамиди, заети с нелеката задача. Гигс ми показа как се прави. Първо улови птицата между коленете си и почисти врата, като остави само тясна яка от перушина. После премина към гърдите, скубейки с пълни шепи, докато не стигна до опашката. Следваха маховите пера и крилете, преди тялото да се обърне и да се пристъпи към гърба и краката. Накрая оставаше само най-финият бял пух. Оскубването на една гуга му отнемаше около три минути. На мен ми бе нужно двойно повече време.

Работехме усилено, като на състезание. На всеки час спирахме, за да преброим кой колко птици е оскубал. Гигс винаги имаше най-високият резултат, а Артър и аз — най-ниският. И всичко започваше отначало.

До края на първата сутрин ръцете ми бяха напълно схванати. Всяко мускулче и става ме боляха така, че едва можех да уловя дори едно перо между палеца и показалеца си. А перата бяха навсякъде. Влизаха в носа, устата и ушите ти. Лепяха се по косите и дрехите. Вятърът ги подемаше и цялата ни група приличаше на обгърната от бяла снежна лапавица. Пухът се отразяваше особено зле на астмата на Артър и някъде след около два часа той почти не можеше да диша, затова Гигс го освободи и го изпрати да приготвя огньовете за пърленето.

Те се палеха в квадратни каменни огнища, около метър широки, построени почти над залива, където бяхме пристигнали първия ден. От десетилетия, а може би и от векове се знаеше, че тук посоката и силата на въздушните течения позволяват на пламъка да се разгори с пълна сила. И ето че чувалите с по десет оскубани птици във всеки се устремиха по почти двестаметровото въже към мястото, наричано от Гигс „фабриката“. Отдалеч видях как Артър мъкне от къщата торф, за да захрани кладите. Докато успеем да прехвърлим целия улов, те вече пламтяха буйно. Пърленето бе поверено на Артър и Плуто, като последният започна с малка демонстрация. Улови една гуга за крилете, така че тя да увисне между двете му ръце, и я спусна над огъня. Оранжевите езици моментално обхванаха останалия по тялото ѝ пух, превръщайки я за един кратък миг в огнен ангел, преди Плуто рязко да я дръпне обратно. Пухът се превърна във фина черна пепел, а ципестите крака се свиха като препечени. Целта бе да се премахнат всякакви пера, но същевременно да не се овъглява кожата, защото това би развалило вкуса. Така Артър и Плуто се заловиха с камарата птици, които бяхме скубали цял ден, като ги превръщаха в огнени ангели в мрачния ветровит следобед.

След тях идваше ред на стария Шорас — слаб като скелет мъж с глава, напомняща череп. Защитните очила допълнително подсилваха илюзията. Той отупваше пепелта от птиците и ги предаваше към Дони и Малкълм, които, въоръжени с бензинови горелки, играеха ролята на качествен контрол, проверявайки за пропуснати от пламъка пера.

Оттам те отиваха при Джон Ангъс, който отсичаше върховете на крилете с брадвичка, а после продължаваха към Гигс и Шеймъс. Двамата седяха един срещу друг, обкрачили дебела дъбова греда, опряна на две ниски каменни пирамиди. Тази греда, обветрена и почерняла от стихиите, бе изпълнявала кървавата си функция десетилетия наред. С остри като бръснач ножове те разрязваха телата, а вътрешностите изкарваха навън с едно-единствено ловко движение на ръката. Моята работа бе да вземам труповете от постоянно растящата купчина и да ги окачвам върху стените на огнищата, където Плуто и Артър сътворяваха своите ангели. Мазнината от тях веднага се стопяваше и се стичаше с пукот и пращене в пламъците, подхранвайки ненаситната им ярост.

Следваше финалната фаза. Гигс и Шеймъс акуратно цепваха телата на четири места и с шепи натриваха в тях едра сол, като така слагаха начало на консервацията. На сравнително равна площадка, недалеч от горния край на дъсчения улей, бяха разстлани платнища и птиците се нареждаха върху тях в голям кръг, с краката навътре, като кожата се загръщаше така, че да не изтекат соковете, отделяни при осоляването. Втори, малко по-тесен кръг застъпваше първия и така нататък към центъра, докато не се образуваше целият първи пласт. Едно огромно колело от мъртви пилци. Върху него започваше следващ пласт и това продължаваше до около метър и половина височина. Към края на втората седмица вече имаше две такива камари, всяка съдържаща по хиляда птици. Навред около тях се въргаляха върховете на техните криле, за да бъдат подети от есенните ветрове в последен полет към свободата.

Така протичаше животът на Скер в продължение на цели две затъпяващи седмици. Лазене през всички колонии и по всички скали, един и същ повтарящ се цикъл на клане, скубане, пърлене, кормене. Докато двете колела не бъдеха завършени. Еднообразен процес, който не след дълго ставаше напълно механичен. Надигаш се сутрин от матрака и блъскаш цял ден, за да се довлечеш вечер капнал от умора обратно. На някои от мъжете, изглежда, им харесваше усещането за мълчаливо другарство, разнообразявано на моменти от рядка шега или изблик на смях. Колкото до мен, аз просто се оттеглих, затворих се в себе си. Не бях част от другарството. Не вярвам да съм се засмял дори веднъж за тези четиринайсет дни. Просто стисках зъби и ги отброявах един след друг.

С настъпването на втората неделя работата бе почти приключена. Времето се задържа сухо, макар и не толкова слънчево, колкото предишната седмица, и ние напредвахме бързо. В свободния ден се изкачих до фара и застанах на бетонната хеликоптерна площадка. Оттук се разкриваше гледка към целия остров — настръхналата извивка на централния хребет, трите носа, подобни на пречупени ребра, всичко, което бе останало след цяла вечност ерозия. В северозападния му край същинска стена от черни скали се издигаше над дълбоките зелени води, пенещи се в безсилна ярост в основата им. Наоколо се виеха цели облаци от птици, яздейки въздушните течения в безкрайни плавни кръгове. Обърнах се и тръгнах натам, стигнах до самия ръб, от който започваше отвесното стометрово спускане. То бе прорязано от безброй цепнатини и корнизи, покрити с дебел пласт гуано, изгладено от ветровете и дъжда. Тук имаше хиляди и хиляди гнезда. Най-богатата плячка на острова. И най-недостъпната. Утре ни предстоеше да се спуснем до корнизите, за да съберем последната жътва за този престой. Усетих свиване под лъжичката от страх и отместих поглед встрани. Трябваше да издържа само още един ден. После, във вторник, щяхме да започнем да събираме лагера, а в сряда, стига времето да позволяваше, „Пърпъл Айл“ щеше да дойде да ни вземе. Нямах търпение това да се случи.

Същата вечер ни очакваше най-богатата вечеря за целия престой — изядохме първите тазгодишни гуги. Донесените от сушата запаси бяха значително намалели. Хлябът бе мухлясал, месото беше свършило и ние преживявахме основно на овесена каша и яйца. Единствената постоянна добавка към диетата бе порцията текстове и псалми от Библията на Гигс. Тъй че гугите действително ни дойдоха като манна небесна, дар за нашия труд и благочестие.

Ейнджъл прекара целия следобед в приготовления. Избра три птици от първото колело, почисти ги добре, разсече всяка на четири и пусна парчетата в големия котел на огнището. Щом се свариха, обели последните ни картофи и ги сложи на отделен огън. Малко преди да кипнат, смени водата, в която бе вряло месото. Внимателно извади парчетата, лисна кафеникавата, помътняла от солта течност върху скалите и я замени с прясна, след което ги остави да къкрят още половин час.

Щом се смрачи, всички насядахме около огнището, стиснали чиниите си. Въздухът бе натежал от очакване. Тенекиената кутия с прибори, която обикновено преминаваше от ръка на ръка, този път стоеше необезпокоявана в ъгъла. Гугата се ядеше само и единствено с ръце. Ейнджъл постави по четвърт птица във всяка от чиниите, а ние сами щедро си добавихме картофи. И пиршеството започна. В задименото помещение, под алените отблясъци на огъня гладните усти се тъпчеха с кожа, месо и картофи и им се наслаждаваха в тишина. Месото бе стегнато, но нежно, с цвят и плътност на патешко, но на вкус нещо средно между пържола и пушена херинга. Количеството храна бе напълно достатъчно, за да ни направи сити и сънливи, слушащи почти в състояние на транс монотонното четене на Гигс. После дойде ред на леглото и благословената забрава на съня. Съмнявам се в черната къща онази нощ да е имало и един човек, който да е мислил за опасностите, очакващи ни на скалите следващия ден. Иначе едва ли е щял да заспи.

За сетен път вятърът се бе променил. Сега идваше от северозапад и носеше ситни пръски леден дъжд. Горе край фара, където едва вчера можех да се припичам на слънце, сега с труд ми се удаваше да се удържа на крака. Това щеше да направи задачата ни значително по-трудна. Отначало дори не разбирах как ще стигнем до корнизите върху отвесната скала. До най-близкия от тях имаше близо трийсетметрово спускане. Но ето че Гигс ни отведе до скрит пролом, намиращ се наблизо. Той бе подобен на комин, с пукнатини и издатини от едната страна, които можеше да използваш като стъпала, докато опираш гръб в отсрещната. Ширината му бе около метър, а надолу постепенно се стесняваше до отвор, през който човек едва би могъл да премине, за да стигне до първия корниз. Щом го сторихме, във въздуха се вдигнаха безчет рибояди, които надаваха тревожни крясъци и пляскаха с криле край лицата ни. Гнездата бяха гъсто едно до друго, а гуаното запълваше всеки квадратен сантиметър, образувайки върху скалата плътен, подобен на мрамор слой, втвърден и изгладен от вятъра и солта. Това бе коварна хлъзгава повърхност и ние имахме късмет, че се намираме от подветрената страна, така че дъждът прехвърчаше над нас и отстрани. Отдолу, на шейсет метра разстояние, с грохот се разбиваше морето. Гигс даде знак да не губим време и ние започнахме да напредваме по широката към четири стъпки площадка. Убивахме с пълна скорост и птиците се трупаха зад нас, а белият мрамор на гуаното се обагряше в алена кръв. Вдясно втори екип обработваше друг корниз. Нямах представа къде се намира третият.

Онова, което се случи, ми дойде напълно неочаквано. Вярно, че в убиването има нещо, притъпяващо емоциите, но дори сега ми е трудно да повярвам, че съм могъл да бъда толкова глупав. Бяхме се върнали при скалния комин и трупахме мъртвите птици в основата му. Връзвахме ги с въже по четири наведнъж и Плуто, който се бе изкатерил на върха, ги изтегляше нагоре. Гигс тъкмо оглеждаше подстъпа до следващия корниз, когато аз се извърнах рязко, подплашвайки едно пиле, гнездящо наблизо. То изпищя и запляска в лицето ми с още пухкавите си криле. Усетих как острата човка се впива в бузата ми. Вдигнах ръце, за да се предпазя и направих една-единствена крачка назад в пространството. Мислил съм безброй пъти за онзи миг и на моменти ми се е струвало, че е можело някак да възвърна равновесието си. Но тогава скалите като че ли просто ме пуснаха, оставяйки ме на волята на съдбата. Под краката ми имаше само въздух, пръстите ми отчаяно търсеха да се заловят за нещо, каквото и да било. През ума ми се стрелнаха думите на Гигс, че на Скер никога, откакто хората се помнят, не е имало нещастен случай, и аз изпитах нелепото чувство, че нарушавам статистиката. Докато падах, чувах как птиците се смеят, радват се на моята беда. За разлика от тях аз не умеех да летя. Щях да си получа заслуженото заради убийството на децата им. Не нададох вик, вероятно твърде изненадан, за да дам израз на страха си. Всичко беше като в сън. Не можеше да се случва наистина. Не и на мен. После дойде първото сътресение, като удар от чук. Някъде в областта на лявото ми рамо. Предполагам именно то е спасило живота ми. Болката бе пронизваща и ме накара да наруша най-сетне мълчанието. Аз изпищях. После дойдоха още удари, не така силни, преди внезапно да спра. Чух как черепът ми изпращява, но съзнанието ми угасна отведнъж като духнат пламък на свещ и повече не почувствах нищо.

Първото, което помня след това, бяха виковете. Нямах представа защо викат, понеже единственото, което се появи с беглите проблясъци на съзнанието ми, бе болката. Казват, че човек не можел да изпитва болка на две места едновременно. Но аз я изпитвах както в рамото си — пареща, сякаш нещо остро разрязваше плътта, мускулите и сухожилията чак до костта, — така и в главата си, която бе стегната като в стоманено, бавно затварящо се менгеме. Имах и други наранени места, но за тях щях да си дам сметка по-късно. В този момент всичките ми сетива бяха погълнати от тези два центъра на страдание. Опитах да помръдна, но не ми се удаде и се зачудих дали не съм си счупил гръбнака. Отворих с мъка очи и право под мен, на петдесетина метра разстояние, се ширна морето, блъскащо яростно в издадените навътре скали. То ме чакаше, приканваше ме в обятията си, но изпречилата се на пътя ми издатина го беше лишила от възможността да засмуче изпотрошеното ми тяло в своите кипящи дълбини.

С огромно усилие се претърколих по гръб. Прегънах единия си крак в коляното и някъде в мен се надигна мъгляво удовлетворение, че гръбначният ми стълб може би все пак е оцелял. Корнизът, върху който лежах, широк не повече от половин метър, по някакво чудо бе спрял падането ми и ме бе удържал като в люлка върху отвесното лице на скалата. Зърнах кръв по ръцете си и за миг се паникьосах, преди да се досетя, че е от птиците, които бях убивал допреди броени минути. Над мен се полюшваше разнищеният край на зелено найлоново въже, а петнайсетина метра по-нагоре се виждаха лицата и раменете на мъжете, подаващи се над пропастта, доколкото им позволяваше куражът. Дори и в обърканото си, полусъзнателно състояние ясно виждах, че единственият начин да ме достигнат е, като се спуснат по въжето. Урвата бе вертикална, без никакви грапавини по нея, цялата покрита с гуано.

Междувременно гласовете продължаваха да се носят и отначало реших, че викат на мен. Сред лицата различих и това на Артър. Той също викаше, но не можех да различа думите. Тогава над очите ми падна някаква сянка и щом извърнах глава, видях господин Макинес да пропълзява към мен. Изглеждаше ужасно. Небръснат, с прежълтяло лице и дълбоко хлътнали в орбитите очи. Беше потен и целият се тресеше от усилието да намери опора, за да не падне.

— Всичко ще бъде наред, Фин — каза с изтънял пресипнал глас. — Ще се оправиш.

Сетне улови края на въжето, уви го няколко пъти около китката си и като се отблъсна от скалата, се завъртя във въздуха и се озова седнал върху ръба точно до главата ми. После разбрах, че се е изкатерил отдолу, за да стигне до мен. И до ден-днешен нямам идея как е успял, но почти можех да подуша страха му. Странно, ала в онзи момент въпреки цялата ми болка изпитах съжаление към него. Подадох му ръка, а той я сграбчи и я стисна.

— Можеш ли да седнеш?

— Не мисля — отговорих с мъка.

— Трябва да седнеш, за да завържа въжето под мишниците ти. Няма как да те изправя сам, ще трябва да ми помогнеш.

— Ще се опитам — кимнах.

С едната си ръка той продължи да стиска въжето, а с другата ме обгърна около кръста, за да ме придърпа нагоре. Болката, която прониза рамото ми, бе агонизираща и аз изпищях. Около минута се мъчих да си поема дъх, вкопчен в него като удавник. Той мълвеше някакви насърчителни слова — слова, които не чувах, защото вятърът ги отнасяше, но които все пак ми вдъхваха увереност. Събрах всичките си сили и с помощта на крака, който бях съумял да сгъна, някак се изтиках до полуседнало положение, подпирайки се на бащата на Артър. Сега той успя бързо да провре въжето под двете мишници и зад гърба ми и да го завърже на голям, сигурно изглеждащ възел отпред на гърдите.

Щом приключи, двамата дълго останахме да седим запъхтени. Мъчехме се да не поглеждаме надолу, а още повече да не мислим за момента, в който той трябваше да ме освободи от хватката си и да ме отблъсне напред от ръба. Защото тогава щях да увисна в края на това износено найлоново въже и целият ми живот да зависи от здравината на възела и от мишците на онези, които трябваше да ме изтеглят нагоре. Аз от своя страна бях почти готов да предпочета падането — няколкото кратки секунди преди бързата смърт върху скалите, която щеше да сложи край на мъките ми.

— Кървиш — рече господин Макинес и действително усетих как нещо топло се стича по врата ми от рана някъде зад ухото. После извади носна кърпа и избърса лицето ми. — Толкова съжалявам, Фин.

Зачудих се защо ще съжалява. Не беше негова грешка, че съм паднал. Той вдигна глава и извика на останалите, че сме готови, като подръпна три пъти рязко въжето. Те също го дръпнаха в отговор и го изпънаха.

— Е, успех!

Въжето се изопна, аз полетях от ръба и отново нададох болезнен вик. Започнах да се въртя като пумпал на вятъра и да се издигам в поредица от кратки болезнени тласъци. На два пъти се удрях в скалата, а сетне отново увисвах, поклащайки се над пропастта. През цялото време рибоядите кръжаха около главата ми, пищяха яростно, пожелаваха ми да падна. Умри, умри, умри, сякаш нареждаха те.

Почти бях изгубил свяст, докато ме извлекат обратно върху корниза, от който бях паднал. Над мен се скупчиха загрижени лица.

— По дяволите, синко — дочух гласа на Гигс. — Вече те бяхме отписали.

И тогава се разнесе вик — тревожен, смразяващ. Обърнах глава тъкмо навреме, за да видя как господин Макинес се носи във въздуха, разперил ръце, сякаш смяташе, че може да лети. Измина цяла вечност, докато стигне скалите в подножието, където полетът му внезапно приключи. За миг остана да лежи по лице, прострян с подгънат в коляното крак като някаква пародия на разпънатия Христос. После една огромна вълна връхлетя, покри го и го отвлече със себе си. Пяната ѝ се оцвети в розово и той изчезна завинаги в бездънните зелени дълбини.

Настъпи странна тишина, сякаш и птиците се подчиниха на нечий призив за минута мълчание. Само вятърът продължи скръбния си вой, докато дори над него не се извиси изтерзаният вопъл на Артър.

Дванайсета глава

I

Планините на остров Харис се издигаха пред тях, пронизваха ниските черни облаци и през пролуките изненадващо прозираха разпокъсани синкави и бели петна. Слънчевите лъчи осветяваха проблясващо езеро, врязало се дълбоко в гънките между склоновете. На завоя, в подножието на хълма, колата подмина изоставена овчарска постройка. Изглеждаше толкова древна, колкото и самият остров.

— И само като си помисля, че някои хора предпочитат да се влачат по два часа на ден по околовръстните шосета — рече Джордж Гън. — Направо им се чудя на такива глупци.

Фин кимна с мисълта, че и той самият е един от глупците. Колко ли часа от живота си бе пропилял, чакайки из задръстванията на Единбург? Пътят към Уиг, минаващ през един от най-суровите и прекрасни пейзажи на света, бе нагледно свидетелство, че не е нужно битието да бъде такова. Но с приближаването на обгърнатите в облаци и мъгла планини, преливащи в оттенъци на синьо, пурпурно и тъмнозелено, той постепенно се поддаде на мрачното им навъсено великолепие и депресията, от която се бе отърсил, го обхвана наново.

След завръщането си в Сторноуей бе стоял дълго под горещия душ, мъчейки се да отмие спомените от предишната нощ. Но те го преследваха упорито, особено образът на младия Фионлах, който също като него самия навремето се терзаеше от предстоящото пътуване до Скер. Промяната в Артър, най-стария му приятел, също бе тягостна. Някогашното ведро, винаги готово за лудории момче сега бе затлъстял мъж, пиещ и псуващ, попаднал в клопката на брак без любов, със саката майка и син, който не беше негов. А също и Маршели. Бедната Маршели, съсипана и изнурена от годините.

Все пак през онези кратки минути насаме в кухнята той отново я бе видял същата като преди. В блясъка на очите, в усмивката, в докосването на пръстите по лицето си. И в насмешливото остроумие, което някога бе обожавал.

— Какво се оклюма такъв? — попита Гън, доловил настроението му.

— Нищо особено, спомени — отърси се от унеса Фин.

Свиха през дълга клисура, която водата със своята неумолима сила бе прорязала през скалите в течение на милиони години. Сега някогашната буйна река бе пресъхнала до ручей, лъкатушещ сред камъните край пътя. Щом излязоха отново на открито, пред тях се разпростря плажът на Уиг — безкрайни пространства бял пясък, зад които дори не се виждаше океанът.

Гън свърна покрай брега и хвана тесен път нагоре към хълмовете. Подминаха оградени пасбища и поеха покрай плитък пенлив поток.

— Намира ли се дива сьомга в Единбург? — попита Гън.

— Вече не. Всичката идва от фермите.

— Ужас. Като си представя само с какви химикали и антибиотици ги тъпчат. Накрая съвсем се побъркват и започват да плуват в кръг, а месото им е толкова меко, че можеш да го промушиш с пръст. — Той хвърли поглед встрани, към потока. — Затова някои хора плащат луди пари да идват тук и да ловят истинска риба.

— А други пък си рискуват кожата да я бракониерстват — додаде Фин. — Ти опитвал ли си истинска риба наскоро, Джордж?

— Е, случвало се е — сви рамене Гън. — Жена ми познава един, който ни доставя от време на време.

— Жена ти?

— Аха. — Мъжът се подсмихна бегло. — Онова, което не знаеш, не може да те нарани, нали така?

— Незнанието не е оправдание в очите на закона.

— Вярно, но понякога законът е същински трън в задника. Бог не е напълнил реките ни с най-хубавата сьомга на света само за да може някакъв англичанин да дойде тук и да пуска други англичани да я ловят срещу заплащане.

— Ами ако познаваше някой, който бракониерства?

— О, веднага щях да го арестувам. Нали това ми е работата. — Очите на Гън не се отделяха от пътя. — Слушай, защо не се отбиеш довечера вкъщи на вечеря? Нищо чудно жена ми да успее да докопа две-три рибки.

— Съблазнително предложение, Джордж. Може и да се възползвам, но нека първо видим как ще потръгне денят. Знае ли човек, нищо чудно да ме качат обратно на самолета още днес следобед.

Превалиха поредния хълм и пред тях, сгушено край брега на малко езеро и обкръжено от бели борове, се разкри имението Суейнавал Лодж. То бе изградено върху стара фермерска къща, надстроена и разширена встрани. Имотът бе впечатляващ, прясно боядисан в искрящо бяло, изпъкващо на фона на околния мрачен пейзаж. Асфалтиран път стигаше до паркинг близо до къщата и до пристан, където няколко лодки се поклащаха върху вълните на езерото. Виждаше се само един автомобил — стар очукан ленд роувър. Гън спря до него и двамата слязоха от колата. Насреща им забързано излезе едър мъж със син комбинезон, сако от туид и вълнен каскет, нахлупен над кръглата и червендалеста физиономия.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита.

Изглеждаше към четирийсетгодишен, но възрастта бе трудно да се определи по обветреното му, осеяно с пукнати капиляри лице. Кичурите коса, подаващи се изпод каскета, бяха рижави, прошарени със сиво.

— Полиция — каза Гън. — От Сторноуей.

— О, слава богу — въздъхна облекчено мъжът. — Помислих, че сте от министерството и сте дошли ден по-рано.

— Кое министерство? — поинтересува се Фин.

— На земеделието. В момента обикалят да броят овцете за изчисляване на субсидията. Вчера бяха при Койнах Иън, а аз още не съм успял да докарам стадото му при мен. — Той кимна към малка ферма на отсрещния бряг, където на фона на зеления хълм се забелязваха белите точки на овцете.

— И защо ви е да го докарвате? — смръщи вежди Фин.

— Как защо, за да ми отпуснат субсидия и за него, естествено.

— Искате да кажете, че едни и същи овце се броят два пъти?

— Аха. — Мъжът изглеждаше изненадан от невежеството му.

— И ни го казвате просто ей така?

— Че то не е някаква тайна — махна с ръка другият. — И ония от министерството знаят. Ако овцете са тук, щом дойдат, броят ги и толкова. Инак човек трудно може да върже двата края. Нали затова подхванах работа и в имението.

— Като какъв?

— Надзирател. Грижа се за мястото, докато сър Джон го няма.

— Сър Джон чий?

— Улдридж. — Мъжът се подсмихна. — Иска да го наричам просто Джони, но някак не върви, нали е благородник и тъй нататък. Аз съм Кени, между другото. Също Койнах, но приятелите ми викат Кени. Големия Кени. — И той протегна огромна лапа, за да се здрависа.

— Е, Големи Кени — рече Фин, докато разтъркваше пръстите си, сплескани от ръкостискането, — тук ли е Джони в момента?

— О, не. Той никога не идва през лятото. Появява се с компанията си чак през есента, щом започне ловният сезон.

— Ами… Джеймс Минто? — намеси се в разговора Гън, след като погледна в тефтерчето си.

Лицето на Големия Кени се помрачи, а пукнатите капиляри покрай носа му станаха морави.

— А, той ли? Тук е, къде ще ходи. Той винаги си е тук.

— Не звучите, сякаш сте твърде доволен от присъствието му — отбеляза Фин.

— Аз лично нямам проблем с него. Но инак никой не го харесва особено. Вярно, имението трябва да се пази от бракониери и той се справя добре, предполагам. Но за всяко нещо си има начин и начин. Ако ме разбирате какво имам предвид, де.

— Значи, не харесвате неговите начини?

— Именно.

— И къде можем да го намерим?

— В старата къща при дюните, в южния край на плажа. — Той внезапно спря, сякаш внезапно осъзнал с кого разговаря. — Какво е направил, да не е убил някого?

— Щяхте ли да се учудите, ако беше? — попита Фин.

— Право да ви кажа, не. Хич даже не бих се учудил.

Домът на Минто се оказа доста луксозна ловна хижа, разположена в края на пътя, край самия бряг. От нея се откриваше изглед към целия плаж, от далечния океан на запад до имението Уиг Лодж на изток. Отзад се издигаха планините като изрязани от хартия вълнообразни пластове в пастелно пурпурно и синьо.

В отсрещния край на плажа се виждаха струпаните бели къщи на Бале-на-Кил, родното място на шотландския пророк Кенет Макензи. Фин си спомняше ясно като бял ден как баща му, докато веднъж сглобяваха хвърчилото, му бе разказал историята за призрака на жена, която една нощ се връщала в гроба си и срещнала майката на Койнах. Заръчала ѝ да потърси малък кръгъл син камък в близкото езеро. Казала ѝ, че ако го даде на своя син и той го постави пред окото си, ще може да вижда бъдещето.

— Разбира се — бе добавил баща му, — ние го знаем на келтски като Койнах Одар, а останалият свят го знае като Браханския пророк.

— И тя намерила ли камъка? — бе попитал Фин.

— Да, сине, намерила го.

— И той успял ли е да види бъдещето?

— Предсказал е много неща, които са се сбъднали, Фионлах.

И баща му бе изредил цяла върволица пророчества, които навремето, като дете, не му говореха нищо. Но сега, като възрастен, докато стоеше с поглед, зареян към камъните на далечното гробище, си спомни едно от тях, което баща му така и не бе доживял да види осъществено. Браханският пророк бе написал: „Когато хората в карети без коне потеглят под морето към Франция, тогава Скотия ще надигне отново глава, свободна от всяко потисничество“. Мисълта за тунела под Ламанша навярно тепърва е възниквала в главата на Маргарет Тачър по времето, когато двамата са пускали хвърчила, а и най-върлият националист едва ли е допускал, че преди края на века в Единбург отново ще заседава шотландски парламент. Докато самият Койнах Одар бил изгорен за вещерство цели три века по-рано.

— Магично място е това — надигна глас Гън, за да надвика вятъра, свистящ сред високите изсъхнали треви.

— Така си е — отвърна Фин, мислейки за онзи земеделец, който открил в пясъците на същия този плаж шахматните фигури от бивни на морж, издялани през дванайсети век от норвежците. И легендата около случката му се струваше напълно вероятна — че земеделецът, вземайки фигурките за елфи и гноми, малките духове от келтския фолклор, си плюл на петите и хукнал да спасява живота си.

Щом захлопнаха вратите на колата, от хижата излезе мъж с торбест панталон, затъкнат във високи черни ботуши, дебел вълнен пуловер и сако с кожени кръпки на лактите и раменете. Носеше отворена ловна пушка, а от рамото му висеше брезентова чанта. Изглеждаше приблизително на възрастта на Фин, с черна, ниско остригана коса и изпито лице със силен летен загар, който не успяваше да скрие избледняващите синини. Устните му бяха цепнати зле на няколко места и още заздравяваха. Очите му имаха особен, бледозелен цвят. Той поспря за миг, сетне затвори вратата зад себе си и ги приближи с леко накуцваща походка.

— Мога ли да бъда полезен с нещо, господа? — говореше тихо, с лек лондонски акцент, едва доловим през свистенето на вятъра. Но мекият тембър се разминаваше с израза на зелените очи, които бяха нащрек, както и с цялата му стойка, напрегната като на хищник, готвещ се за скок.

— Джеймс Минто? — попита Фин.

— Кой иска да знае?

— Полицейски инспектор Финли Маклауд. — Фин кимна към своя спътник. — И сержант Джордж Гън.

— Бихте ли се легитимирали? — Минто все още ги наблюдаваше подозрително.

Те му показаха служебните си карти, той ги огледа и сетне кимна.

— Е, намерихте го. Какво искате?

— Предполагам, имате разрешително за това? — Фин посочи към пушката.

— А вие как мислите? — предпазливостта започваше да клони към враждебност.

— Мисля, че зададох въпрос, на който не ми отговорихте.

— Да, имам разрешително.

— И по какво смятате да стреляте?

— По зайци, щом ви влиза в работата, господин инспектор.

Поведението му носеше всички белези на стар войник, показващ презрение към началството.

— А не по бракониери?

— Аз не стрелям по бракониери. Само ги залавям и ги предавам на вашите колеги.

— Къде бяхте в събота между осем и дванайсет вечерта?

За пръв път увереността на Минто сякаш се разколеба.

— Защо?

— Тук аз задавам въпросите.

— А аз не им отговарям, без да знам защо.

— Ако отказвате да отговаряте, ще ви вкарам с белезници на задната седалка на онази кола и ще ви откарам в Сторноуей, където ще бъдете обвинен във възпрепятстване на полицейско разследване.

— Само опитай, приятел, и ще свършиш с две счупени ръце.

Фин бе чел справката за Минто, изготвена от Гън. Бивш десантчик, служил в Персийския залив и Афганистан. И нещо му подсказваше, че заплахата не е шега. Той запази спокоен тон.

— Заплахата срещу полицейски служител също е наказуема, господин Минто.

— Тогава вади белезниците и ме вкарвай в колата.

Фин с удивление чу хладния глас на Гън, който се разнесе над рамото му:

— Най-добре ще е да отговаряте на въпросите на инспектор Маклауд, господин Минто, иначе вие ще свършите с две счупени ръце, а аз съм този, който ще ги счупи, докато ви поставя белезниците.

Минто, който до момента не му бе обръщал внимание, вземайки го за незначителен младши служител, сега му хвърли бърз оценяващ поглед и размисли за секунда. Накрая взе решение.

— В събота вечер си бях у дома. Гледах телевизия. Не че тук се хваща много добър сигнал. — Той отмести очи от Гън обратно към Фин.

— Може ли някой да го потвърди? — попита последният.

— Да, бе, сякаш тоя пущинак е пълен с приятели, които постоянно се отбиват за по чаша бира.

— Значи сте били сам?

— Бързо схващаш за ченге.

— И кои програми гледахте? — намеси се Гън с авторитета на човек, който лично е прекарал съботната вечер пред телевизора.

— Откъде, по дяволите, да знам? Постоянно дават една и съща боза. — Изражението му оставаше все така предпазливо. — Вижте, колкото по-скоро ми кажете какво точно искате, толкова по-скоро можем да приключим с тази игричка.

— Може би е по-добре да влезем вътре, а вие да ни направите по чаша чай — рече Фин.

Това му се стори добър начин да разсее враждебността.

Минто помисли за момент.

— Защо пък не. Става.

Като за човек, живеещ сам, той поддържаше доста спретнато домакинство. Малката всекидневна бе чиста и спартански подредена, без никакви картини или украшения, като се изключи шахматната дъска на масата край прозореца, върху чиито черни и кремави квадрати фигурите се намираха в напреднала фаза на конфликт помежду си. Докато чакаха чая, Фин надзърна през вратата на кухнята. Там нямаше нито една неизмита чиния, от акуратна стойка на стената висяха прибори за готвене, а върху радиатора имаше внимателно сгънати кърпи за подсушаване. След малко Минто се появи с поднос, върху който имаше чайник, три чаши с чинийки, каничка мляко и захарница с кубчета захар. Преди да влезе, Фин бе очаквал по-скоро тенекиени канчета. В подредеността на този човек имаше нещо леко маниакално, може би резултат на дисциплината, придобита от дългите години в армията. Той се зачуди кое ли го бе накарало да дойде в уединено място като това. Самото естество на работата му не предполагаше да има много приятели, но той сякаш полагаше съзнателни усилия, за да си създава врагове. Както бе казал Големия Кени, никой не го харесваше особено. Сега Фин разбираше защо.

— Не е лесно да играеш шах сам със себе си — отбеляза, докато Минто наливаше чая.

— Всъщност играя по телефона. С бившия си командващ офицер.

— Виждам, че притежавате викингските фигури.

— Не истинските, за съжаление — ухили се Минто. — Още не съм измислил как да ограбя Британския музей. — Той направи пауза. — Прекрасни са, нали?

„Прекрасни“ не бе дума, която Фин бе очаквал да чуе от неговата уста. Дори за миг не бе заподозрял, че този мъж изобщо съзнава естетиката в живота, камо ли да е способен да я оцени. Но ако бе научил нещо от годините си работа в полицията, то бе, че колкото и добре да смяташ, че си опознал хората, те винаги намират начин да те изненадат.

— Виждали ли сте някога оригиналните? Част от тях се намират и в Шотландския национален музей в Единбург.

— Не съм ходил в Единбург — отвърна Минто. — Всъщност не съм бил никъде в Шотландия освен тук. И откакто пристигнах преди петнайсет месеца, не съм напускал остров Луис. — Фин кимна. Ако бе вярно, това поне изключваше всяка връзка на Минто с убийството от Лийт Уок. — Отначало помислих, че сте дошли да ми кажете кои са копелетата, дето сториха това с лицето ми.

— Боя се, че не — вметна Гън.

— Не се и учудвам — провлече Минто. — Вие всички тук сте навързани като свински черва, нали? — Той седна, пусна две бучки захар в чая си и добави малко мляко.

— Напоследък някои бракониери също пострадаха зле — отбеляза Гън.

— Кой ги кара да се противят, като ги хващам.

— Сам ли работите? — попита Фин.

— Не, сър Джон държи на заплата още двама. Местни момчета, сигурно и сами бракониерстват, когато не гледам.

— Трябва да му излиза доста скъпо. Трима души само за да гонят бракониерите?

— Бълха го ухапала — засмя се Минто. — Тук идват цели тайфи рибари, плащат по десет бона само за седмица. За целия сезон това са доста мангизи, ако се сещате. И никак не им е приятно да се изръсват, ако в реката няма сьомга за хващане. Миналия век в имението Гримерста са се ловели по две хиляди парчета на година. За тогавашния му собственик се говори, че хванал петдесет и седем бройки само за ден, с една и съща въдица. Днес се имаме за късметлии, ако извадим по няколкостотин на сезон. Дивата сьомга е отмиращ вид, инспекторе. И моята работа е да се грижа да не изчезне съвсем.

— Като спуквате от бой онези, които я ловят нелегално?

— Вие го казахте, не аз.

Фин отпи замислено от чая, сепвайки се от неочаквания аромат на „Ърл Грей“. Хвърли кратък поглед към Гън и забеляза, че той дори не е докоснал своя.

— Спомняте ли си един човек на име Макричи? Преди около шест месеца сте го хванали да бракониерства тук и сте го предали на полицията в доста поочукан вид.

— Много хора съм хванал през последните шест месеца — сви рамене Минто. — И всичките се казват Мак еди-кой си.

— Този е бил убит в Порт ъв Нес в събота вечер.

За момент естествената напереност на Минто го напусна.

— Да не е същият, за когото писаха във вестника оня ден?

Фин кимна.

— Мили боже, и да не мислите, че аз имам нещо общо с това?

— Преди няколко седмици сте понесли тежък побой. От нападател или нападатели, които до момента са неизвестни.

— Да, неизвестни, защото вашите проклети колеги още не са ги заловили.

— Значи, не са били просто поредните бракониери?

— Не, бяха дошли нарочно, за да ме подредят така. Чакаха ме в засада.

— И вие не сте могли да ги идентифицирате? — попита Гън.

— Как да ги идентифицирам, като носеха маски? Не искаха да видя лицата им.

— Което означава, че вероятно сте познавали тези лица — рече Фин.

— Каква проницателност само! Направо ме гръмнахте.

Минто отпи голяма глътка чай, сякаш да отмие лошия вкус на сарказма от устата си.

— Наоколо сигурно ще се намерят не един и двама души, които не ви харесват — продължи с намеците Фин и Минто най-сетне прозря.

Зелените му очи се отвориха широко.

— Вие мислите, че е бил онзи Макричи, а? И че аз съм се досетил и съм го убил, за да си отмъстя?

— А така ли е?

Смехът на Минто беше безрадостен.

— Нека ви кажа нещо. Ако знаех кой ми е причинил това — той посочи към лицето си, — щях да го оправя бързо и чисто. И нямаше да оставя никакви следи.

Отвън вятърът все така превиваше високите треви, а сенките на облаците се носеха по километрите гладък утъпкан пясък. Беше настъпил прилив и водата напредваше по равната повърхност с удивителна бързина.

— Ще ми се да прескоча до Нес, да поговоря с този-онзи — рече Фин, щом стигнаха до автомобила.

— Аз ще трябва да се прибера в участъка — поклати глава Гън. — Старши инспектор Смит ни държи изкъсо.

— В такъв случай ще се наложи да му поискам кола.

— На твое място не бих го правил. Най-вероятно просто ще ти откаже. — Гън се поколеба. — Знаеш ли какво… Нека отидем до Сторноуей, а после може да вземеш моята.

Фин се усмихна.

— Благодаря, Джордж. Впрочем какво мислиш за Минто? Според мен, ако не се брои красивият пейзаж, идването дотук си беше чиста загуба на време. — Гън кимна, но като че ли по-скоро от учтивост, отколкото в знак на съгласие. — Не си ли съгласен с мен?

— Не знам, вероятно си прав. И все пак от този тип ме побиват тръпки. С обучение като неговото положително ще знае как да си служи с нож, а и не вярвам да се поколебае да го използва.

Фин прокара пръсти през гъстите си руси къдрици.

— Да, в специалните части ги учат на какво ли не. Ти наистина ли смяташе, че можеш да му счупиш ръцете?

Гън се изчерви, а по устните му плъзна лека усмивка.

— Той сигурно щеше да ми потроши всяка костица още преди да успея да го доближа. Но нямаше как да знае, нали?

II

Грънчарницата стоеше все на същото място в подножието на хълма още откакто Фин се помнеше. Когато стана неин собственик, Екън Стюарт бе дългокос трийсетгодишен мъж с леко безумен поглед, който за децата от Кробост изглеждаше същински старец. Фин и останалите момчета от селото го смятаха за магьосник и за разлика от обикновено се подчиняваха на заръката на родителите си да стоят по-далеч от грънчарницата, защото се плашеха, че може да ги урочаса. Той не беше същински жител на острова, макар че за дядо му се говореше, че е от Карлоуей, което за остров Луис бе своего рода еквивалент на Дивия запад. Роден някъде в Северна Англия, той бе кръстен Хектор, но със завръщането към корените си бе заменил това име с келтския му вариант, Екън.

Докато паркираше колата на Гън край тревистия банкет, Фин го видя да седи пред прага на къщата си. Вече бе прехвърлил шейсетте, дългата му коса бе побеляла, а очите — замъглени, също както и мозъкът от десетилетията пушене на трева. Над вратата още личеше олющеният надпис „Грънчарницата“, направен собственоръчно от него с червена боя преди трийсет години. Неподреденият двор бе претъпкан с всевъзможни отпадъци, събирани по плажовете, а между гнилите колове на оградата бяха окачени като гирлянди зеленикави рибарски мрежи. Сред тях висяха буйове в различни цветове — оранжеви, жълти, розови, бели, — които се вееха и потракваха на вятъра. Посърнал прашен жив плет впиваше упорито корени в тънката торфена почва.

Навремето една от големите атракции за децата, когато отиваха на училище, бяха тайнствените разкопки, предприети от Екън Стюарт наскоро след пристигането му. В продължение на близо две години той сновеше сред мочурливата, обрасла с тръстики земя около къщата си и мъкнеше колички с пръст, която струпваше на камари, подобни на гигантски къртичини, през десетина метра разстояние. Общо шест на брой. Хлапетата седяха на близкия хълм, на безопасно разстояние, и го наблюдаваха как ги изравнява, а след това ги засажда с трева, постепенно осъзнавайки, че той всъщност строи миниигрище за голф с всички атрибути като колчета, препятствия и флагчета в дупките. Всички зяпнаха от изумление, когато на следващия ден той се появи с кариран пуловер, шапка с козирка и торба със стикове, преметната през рамо, за да открие първата игра. Тя му отне само петнайсет минути, но от този момент нататък се превърна в ритуал, следван с религиозен плам всяка сутрин в пек и дъжд. Скоро това вече не представляваше особена новост и хлапетата намериха други неща, към които да насочат вниманието си. Екън Стюарт, ексцентричният грънчар, се бе вписал в тъканта на местния живот и вече със същия успех можеше да бъде и невидим.

Сега голф игрището, изградено с толкова труд преди три десетилетия, тънеше в забрава, изгубено сред избуялите диви треви. Екън се сепна при звука на стържещата порта на двора и изгледа приближаващия Фин с любопитно присвити очи. В момента нанизваше на връвчица керамични вятърни камбанки, които щяха да се присъединят към двете дузини, вече висящи пред къщата. Въздухът наоколо бе изпълнен от дрънченето на шарените тръбички от изпечена глина. Мъжът вдигна глава и изгледа Фин от глава до пети.

— Съдейки по вида на обувките ти, момче, трябва да си полицай. Или греша?

— Не грешиш, Екън.

— Да не би да се познаваме?

— Познавахме се навремето. Дали ще се сетиш за мен, е друг въпрос.

Екън се взря внимателно в лицето му. Почти можеше да се чуе как ръждивите колелца на паметта му превъртат и скрибуцат. Накрая поклати глава.

— Ще трябва малко да ми подскажеш.

— Леля ми купуваше някои от твоите… по-необичайни изделия.

В очите на стареца се появи проблясък.

— Ишебал Мар! Онази, дето ми поръчваше големи вази в трите основни цвята за сушените си цветя. Също и единствената от местните, която веднъж си купи от моите чифтосващи се прасенца. Ексцентрична жена беше, мир на праха ѝ. — На Фин се стори забавно, че един луд грънчар нарича леля му ексцентрична. — А ти трябва да си Фин Маклауд. Дявол го взел, момче, за последно те видях, когато те пренасяхме от „Пърпъл Айл“ в годината, когато старият Макинес се преби на Скалата.

Фин усети как се изчервява, сякаш му бяха зашлевили шамар. Нямаше представа, че Екън е бил сред онези, които са го сваляли от траулера. Не помнеше нищо от пътуването, нито от линейката, откарала го до Сторноуей. Първият му спомен бе от колосаните бели чаршафи в болничното легло и угриженото лице на младичката сестра, пърхаща над него като ангел. В първия момент дори реши, че е умрял и е попаднал в рая.

Екън се изправи и стисна ръката му.

— Е, радвам се да те видя, момко. Как я караш?

— Не се оплаквам.

— И какво те води обратно в Кробост?

— Убийството на Ейнджъл Макричи.

Радушието на Екън отведнъж се изпари.

— Вече казах на ченгетата всичко, което знам за Макричи.

Той рязко се обърна и влезе в къщата — тромава прегърбена фигура с провиснали дънки и разпасана блуза с дълги ръкави. Фин го последва вътре в единствената голяма стая, която служеше едновременно за работилница, магазин, всекидневна, кухня и трапезария. Тук Екън живееше, работеше и продаваше стоката си. Всяко свободно място по рафтове, маси и столове бе заето от грънци и фигурки. Там, където нямаше керамични изделия, се издигаха купчини мръсни съдове и дрехи. От гредите на тавана висяха безчет вятърни камбанки. Пещта се намираше отвън, в пристройка зад къщата, редом до нея бяха тоалетната и една разнебитена барака. Върху дивана, който явно служеше и за креват, дремеше куче. В малката чугунена печка тлееше торф, задимявайки допълнително оскъдната светлина, успяла да проникне през немитите прозорци.

— Тук съм неофициално — каза Фин. — Разговорът ще си остане между нас. Интересува ме единствено истината.

Екън взе почти празна бутилка уиски от етажерката над мивката, лисна чая, останал на дъното на пукната порцеланова чаша, и си наля един пръст.

— Истината е много субективно нещо. Да капна ли и на теб? — Фин поклати глава и Екън изпразни наведнъж чашата. — Е, какво по-точно те интересува?

— Макричи те е снабдявал с дрога, нали?

Очите на другия се разшириха от удивление.

— Откъде разбра?

— Полицията в Сторноуей отдавна го е подозирала, че е пласьор. А тук дори децата са наясно, че пушиш трева.

— Така ли? А ченгетата знаят ли? Имам предвид за мен.

— Естествено, че знаят.

— И как така не са ме арестували?

— Просто не им се занимава с дребни риби като теб, Екън.

— Божичко.

Той се срина върху една табуретка, сякаш фактът, че всички знаят и винаги са знаели за неговата пристрастеност, отнемаше цялото удоволствие от нарушаването на закона. После се обърна към Фин с внезапна тревога в погледа.

— Да не би да смяташ, че това ми дава мотив да го убия?

— Не, Екън — едва не се изсмя Фин. — Смятам, че ти дава мотив да лъжеш заради него.

— Какво имаш предвид? — смръщи се старецът.

— Изнасилването на Дона Мъри. Както и онзи защитник на правата на животните, когото е пребил точно пред твоя праг.

— А, чакай малко! — вдигна ръка Екън. — За онова момче, вярно. Признавам. Ейнджъл го спука от бой, както ти казваш, точно пред прага ми. Аз го видях, но и един куп други хора също го видяха. Може да ми е дожаляло за него, но той сам си го търсеше. Никой в Кробост не би натопил Ейнджъл за това. Но малката пикла Дона Мъри просто разправя лъжи.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото онази вечер се отбих до клуба за една бира, малко преди да затворят. Видях я да пресича паркинга и да тръгва нагоре по пътя. — Екън си наля и последните останки от уискито и глътна и тях.

— А тя видя ли те?

— Надали. Изглеждаше бясна за нещо и вървеше, без да се обръща. А и аз бях на отсрещната страна на улицата, под оная лампа, дето не свети от месеци.

— И после?

— После Ейнджъл също излезе. Беше се налял като свиня и едва се крепеше на крака. Дори да е имал някакви мераци, е нямало как да ги осъществи. Студеният въздух го блъсна в главата и той се избълва още там, на тротоара. Аз не му се обадих, защото го знам какъв агресивен става, като се накваси. Стоях си в тъмното и го наблюдавах минута-две. Той се облегна на стената, докато се посъвземе, а после се заклатушка към къщата си. Точно в обратната посока на Дона Мъри. Чак тогава влязох и си поръчах бирата.

— Имаше ли други хора навън?

— Не, не се мяркаше жива душа.

Фин се замисли.

— Тогава защо според теб ще го обвинява в изнасилване?

— Откъде да я знам? Пък и какво значение има сега, след като той вече е мъртъв?

— Благодаря ти, Екън — рече все така замислено Фин, като се упъти към вратата. — Оценявам откровеността ти.

— Какво всъщност се случи на Скер онази година? — попита неочаквано Екън. Гласът му бе тих, но надали щеше да постигне по-силен ефект дори ако бе извикал.

Фин спря като закован.

— В смисъл?

— В смисъл, всички казаха, че било злополука, но никой не искаше да говори за нея. Дори и след години. Дори и Ейнджъл, който не може пет минути да пази тайна.

— Защото просто няма никаква тайна за пазене. Аз паднах от скалата. Господин Макинес ми спаси живота и докато го правеше, изгуби своя.

Но Екън поклати глава.

— Не. Имало е и друго. Не забравяй, че аз бях там, когато траулерът се върна. Никога не съм виждал толкова много хора да казват толкова малко за нещо толкова голямо. — Той присви очи в сумрака и направи няколко нестабилни стъпки към Фин. — Хайде, на мен можеш да кажеш. Разговорът си остава между нас, нали така? — В подкупващата му усмивка имаше нещо противно.

— Знаеш ли къде живее Калъм Макдоналд? — попита Фин.

Екън се намръщи, объркан от внезапната смяна на темата.

— Калъм Макдоналд?

— Да, на моята възраст е. Навремето бяхме съученици. Мисля, че сега работи като тъкач.

— А, онзи сакатият?

— Същият — Катерицата, така му викат.

— Така ли? И защо?

— Нямам представа. Живее на върха на хълма, в една къща с грапава мазилка. Последната вдясно на пътя. — Екън замълча за секунда. — Какво общо има той със случилото се на Скер?

— Нищо — отвърна Фин. — Просто стар приятел, когото искам да видя.

После се обърна и се промъкна между керамичните камбанки навън, към освежаващия северен вятър.

III

Къщата на Калъм Макдоналд се намираше сред още две-три други, малко след билото на хълма. Фин я помнеше порутена едноетажна постройка с покрив от гофрирана ламарина. Оттогава някой бе изразходвал за нея много усилия и пари. Нов покрив, нова дограма, разширение за кухня от едната страна. Дворът също беше облагороден, с равно окосена трева и цветни лехи. Той знаеше, че навремето на Калъм бе изплатено обезщетение, макар че никаква сума не можеше да компенсира живот в инвалидна количка. Най-вероятно го бе похарчил цялото или поне част от него за този дом.

Баща му бе загинал още преди да се роди — жертва на поредния инцидент в морето, — и като дете Калъм живееше с овдовялата си майка в общинско жилище близо до училището. Той никога не сподели с нея за понасяния тормоз, нито за нощта, в която бе счупил гръбнака си. Всички момчета тръпнеха от ужас какво ще стане, когато цялата история се разчуе. Калъм обаче я запази за себе си, както правеше с всички свои мечти, страхове и тайни въжделения, и бурята така и не се разрази.

Фин паркира пред портата и се отправи по пътеката към кухненския вход. Пред прага вместо стъпало бе изградена рампа. Той почука и зачака. Съседната къща имаше голям гараж с ръждивочервени врати, изграден от неизмазани бетонни тухли, а дворът бе заринат от останките на разглобени трактори и ремаркета — рязък контраст със спретнатата подредена градина от другата страна на стената. Вратата се отвори и той зърна пред себе си възрастна жена с вълнен пуловер и пола от туид, с препасана върху нея щампована престилка. Когато за последен път бе видял майката на Калъм, косата ѝ бе смолисточерна. Сега тя бе бяла като сняг, но внимателно вчесана на плавни вълни около почти също толкова бледо лице — лице, пресечено от безброй фини бръчици. Воднисто сините ѝ очи се взираха в него без никакъв признак, че го разпознават. Фин почти се стресна от появата ѝ. Все не можеше да свикне с факта, че много хора на неговата възраст имат още живи родители.

— Госпожа Макдоналд?

— Да? — смръщи леко вежди тя.

— Аз съм Маклауд. Навремето живеех с леля си близо до пристанището. С Калъм бяхме съученици.

— Аха.

Намръщването изчезна, но на негово място не се появи усмивка. Устните се присвиха в тънка права линия.

Фин пристъпи неловко от крак на крак.

— Чудех се дали ще е удобно да го видя.

— Е, доста време ти трябваше, за да се наканиш. — Дрезгавият глас на заклета пушачка звучеше още по-рязко заради келтския акцент. — Минаха почти двайсет години, откак Калъм осакатя, и никой от вас дори не се сети да го посети. Освен бедния Ейнджъл, разбира се.

— Ейнджъл е посещавал Калъм? — попита Фин, разкъсван между чувството за вина и любопитството.

— Да, всяка седмица. Редовно като по часовник. — Тя направи пауза и си пое хрипливо дъх. — Но вече няма да дойде, нали така?

Фин замълча в нерешителност. Накрая установи, че няма подходящ отговор, който да даде, затова просто надзърна над рамото ѝ и попита:

— Калъм тук ли е?

— Не, в момента работи.

— И къде мога да го намеря?

— В пристройката, отзад. Ейнджъл я направи, за да поставим там стана. — Тя извади пакет цигари от джоба на престилката си и запали една. — Ще го чуеш да тъче вътре. Просто почукай. — И като издуха гъст облак дим, захлопна вратата в лицето му.

Фин тръгна по пътеката, заобикаляща къщата. Плочите бяха внимателно подредени, а фугите — гладко циментирани, за да улеснят преминаването на инвалидната количка. Той се зачуди дали и това също е дело на Ейнджъл. На ъгъла трябваше да се приведе под простора, отрупан с развяващо се на вятъра пране. Пристройката бе изградена от бетонни тухли, измазана и със стръмен ламаринен покрив. От двете страни на вратата имаше прозорци, гледащи към купчината торф за горене и мочурливото поле отвъд. Из него бяха пръснати локви застояла вода, проблясващи под слънчевите лъчи.

Щом приближи, до слуха му достигна равномерното потропване на кросното, набиващо вълнените нишки след всяко прелитане на совалката. Като момче бе почти невъзможно да премине по която и да е улица в Нес, без да чуе този звук, долитащ от нечия къща или гараж. Той винаги се бе чудил защо на туида, тъкан на остров Луис, се казва „Харис туид“. Независимо от името му тъкачите никога не бяха изкарвали много пари от него. За да бъде истински, той трябваше да бъде тъкан единствено на ръка и навремето хиляди островитяни го бяха произвеждали в своите домове. После складовете в Сторноуей го изкупуваха от тях на безценица и го препродаваха в Европа и Америка срещу солидна печалба. Но впоследствие той бе изместен от пазара от по-модерни тъкани и само шепа хора продължаваха още да го произвеждат — пак срещу мизерно заплащане.

Фин вдигна ръка да почука, но се поколеба и затвори очи, обзет от същото чувство на вина, което го бе преследвало през всичките години от случката насам. За миг се зачуди дали Калъм изобщо ще го помни, но сетне прогони нелепата мисъл. Разбира се, че щеше го помни. Как би могъл да го забрави?

Тринайсета глава

По онова време училището „Люс Касъл“, както личи и от името, действително се намираше в замъка Люс и подслоняваше мнозина от студентите и преподавателите в подобния си на заешка дупка лабиринт от стаи и коридори. Споменавам го единствено защото годината, в която Калъм и аз се качихме на покрива, бе последната, преди то да се изнесе в друга сграда. Замъкът беше в занемарено състояние, рушеше се бързо и властите не можеха да си позволят разходите по поддръжката му.

По някакво съвпадение новото му място беше на Рипли Плейс, където и аз самият живеех на пансион през първата си година в гимназията „Никълсън“.

Заради ниските си оценки в началния курс Артър бе изпратен на професионално обучение в „Люс Касъл“ и там се озова в почетната компания на стари познайници като Мърдо Руад и по-големия му брат, Ейнджъл. Калъм от своя страна извади късмет да постъпи в „Никълсън“. Той никога не коментираше темата, но трябва да е изпитал огромно облекчение да се избави от безкрайния тормоз и побоища, които бе принуден да търпи през годините в Кробост.

В гимназията аз рядко му обръщах внимание. Той все се влачеше подир нас, вероятно с надеждата да забърше някое от отхвърлените ни гаджета. Калъм нямаше особен успех с момичетата. Беше безумно срамежлив и бе достатъчно някое от тях да го заговори, за да се изчерви до корените на рижавите си къдрици. Единственият начин да се сближи с нежния пол бе в компания — така поне нямаше опасност да се изложи в процеса на запознаването. Момичетата дори не осъзнават трудностите, на които са подложени младежите през пубертета. Мъките, които изживяват, изправени пред перспективата да бъдат отхвърлени, ако поканят някое девойче на танц или предложат да го почерпят риба с картофки. Хормоните в кръвта им ги тласкат към риска на отхвърлянето, а сетне ги оставят сломени и унизени, когато то настъпи. Мога само да се радвам, че вече не съм на петнайсет.

Онази година всички бяхме на танцова забава в градската палата на Сторноуей по случай Свети Валентин. Обикновено се прибирахме в Нес за уикенда, но сега заради партито останахме по общежитията. Имаше оркестър, който свиреше последните нашумели хитове. Странно как на тази възраст музиката оставя отпечатъци в паметта ти. Обикновено обонянието е онова, което има свойството да те връща назад през времето и пространството — случайно доловена миризма събужда с изненадваща яснота отдавна забравени спомени. Но когато става дума за младежките години, същата роля играе музиката. Аз винаги съм свързвал определени песни с конкретни момичета. Момичето, което заведох на танци онзи февруари, се казваше Шийна и до днес всеки път, щом чуя дори фрагмент от парчето на „Форинър“ „Waiting for a Girl Like You“ било то по радиото в колата, или в някоя ретро класация по телевизията, се сещам за нея. Тя бе мило нежно момиче, но леко ми досаждаше и онази вечер реших да ѝ се измъкна. Тръгнах си с Калъм под предлог, че трябва да се прибираме, преди да затворят общежитието.

Тогава Артър все още ходеше с Маршели и двамата бяха дошли на забавата заедно. Докато се натискаха разнежени на дансинга, аз се въртях с Шийна и постоянно ги поглеждах ревниво през нейното рамо, представяйки си, че танцувам с Маршели. Разбира се, и това премина. Всичко идваше от хормоните. Те буквално ме побъркваха в онези дни.

Калъм от своя страна имаше тежка вечер. Беше си избрал едно дребно тъмнокосо момиче на име Ана и я канеше за всеки танц. Тя понякога се съгласяваше, а друг път с престорена свенливост му отказваше. Знаеше, че е хлътнал до уши, и нарочно си играеше с него.

В късната влажна февруарска вечер група момчета се озовахме отвън на улицата, пушехме цигари и пиехме бира от кутийки, които някой бе изнесъл. От залата смътно долитаха ритъм на музика и гълчава. Мърдо Руад и Ейнджъл също бяха сред нас и решиха да се позабавляват за сметка на Калъм.

— Яко парче си забил тая вечер, синко — подхвърли му ухилено Мърдо.

— И още как — додаде Ейнджъл. — Тая е същинска мъжемелачка.

— Ти пък откъде знаеш? — измърмори мрачно Калъм.

— Откъде знам ли? — изкиска се Ейнджъл. — Оправял съм я, ето откъде. Малко остана да ми строши оная работа.

— Лъжец! — извика Калъм.

При други обстоятелства Ейнджъл навярно щеше да се засегне и да го напердаши, но сега по някаква причина се намираше във великодушно настроение и изглеждаше по-склонен да го вземе под крилото си, отколкото да му причини вреда. Сега, естествено, знам, че в главата му вече е зреел план.

— Ана работи в замъка Люс — каза той. — Камериерка е в училището.

— Така е, малкият — потупа го по рамото и Мърдо. — Всички сме ѝ се изредили, ако не броим теб. Тя опъва леглата, а ние опъваме нея. — И той се засмя от сърце на остроумието си.

И тогава Калъм му се нахвърли. Като подивяла котка, съскаща и драскаща. Мърдо бе толкова изненадан, че изпусна бирата си и тя се разля, пенейки се, по тротоара. Артър и аз дръпнахме Калъм назад и за миг действително си помислих, че Мърдо ще го убие. Но Ейнджъл пристъпи напред и постави едра длан върху гърдите на брат си.

— Остави го на мира, Руад. Не виждаш ли, че момчето е влюбено?

— Ще го смажа като червей — фучеше Мърдо.

Това бе сериозно уронване на престижа му.

— Не, няма. Той просто не е на себе си. Не помниш ли първия път, когато ти самият се заплесна по някаква фуста? Така точеше лиги, че беше направо жалък. — Унижението на Мърдо растеше с всяка дума, изречена от брат му. — Трябва да проявиш малко… как беше думата… съпричастност. Защо пък да не му направим малка услуга?

— Какви ги плещиш? — изгледа го недоумяващо Мърдо.

— Не се ли сещаш? Днес е вечер за баня.

— За бога, Ейнджъл, да не искаш да пуснем там това малко лайно?

Калъм се освободи от мен и Артър и оправи реверите на сакото си.

— За какво става дума?

В залива прозвуча корабна сирена и всички се обърнахме да видим светлините на ферибота, който тъкмо излизаше от пролива Минч за траещото три и половина часа пътуване до Улапул.

— Стаите на персонала са на най-горния етаж на замъка. Там имат обща баня и понеже прозорецът ѝ гледа към покрива, никога не затварят кепенците. Малката Ана обича да се къпе всяка неделя вечер, точно в десет. Не мисля, че има момче в училището, което да не е ходило да я гледа. Телцето ѝ си го бива, нали Мърдо? — Последният само изгледа кръвнишки брат си. — Можем да ти уредим частно пийпшоу, ако искаш.

— Това е отвратително! — рече Калъм.

— Е, твоя воля — сви рамене Ейнджъл. — Ние ти предложихме. Щом не приемаш, никой не те кара насила.

Виждах, че Калъм е раздвоен, но изпитах облекчение, когато накрая изсумтя „Няма начин“ и наперено влезе обратно в залата.

— Доста гаден номер — казах. — Да го навивате така.

— Никой не го навива, сираче — разпери невинно ръце Ейнджъл. — Просто гледката наистина си я бива. Защо не се отбиеш сам да провериш?

— Ходи се шибай — отвърнах мъжкарски аз, след което се отправих към танцуващите да търся своята партньорка Шийна.

Забелязах, че Калъм вече е на дансинга с Ана, но през следващия час тя му отказа поне седем или осем пъти и той седеше в един ъгъл, наблюдавайки я със злощастен израз как се върти в прегръдките на други момчета. Ейнджъл Макричи също беше сред тях. Двамата се смееха и бъбреха нещо оживено, а той демонстративно притискаше тялото ѝ към своето и крадешком проверяваше дали Калъм го гледа.

Разбира се, той гледаше, горкият. Искрено му съчувствах, но после забравих за него, защото имах по-належащи проблеми, като например как да се измъкна от Шийна. Всеки път, щом седнех, тя се лепваше за мен и почваше да се лигави. Веднъж дори, за мой ужас, пъхна език в ухото ми. По някаква ирония Калъм бе онзи, който ме спаси. Помня, че бандата свиреше „Golden Brown“ на Стренглърс, когато приближи, пъхнал дълбоко ръце в джобовете си, и каза:

— Аз вече ще вървя.

Погледнах театрално часовника си и възкликнах:

— О, боже, колко късно е станало! Със сигурност ще заключат общежитието, докато се приберем. — Калъм понечи да отвори уста, но аз го прекъснах, преди да е оплел конците, скочих и се обърнах към Шийна. — Съжалявам, но трябва да бягаме. Ще се видим другата седмица. — След което сграбчих Калъм под ръка и го повлякох към изхода.

— Какво става? — попита той.

— Нищо, просто се измъквам от неловка ситуация.

— Късметлия. Аз не мога дори да се вкарам в такава ситуация.

Навън се носеше силен мирис на море, а февруарският вятър бе леден и бръснещ. Дъждът бе спрял, но паважът още бе мокър и лъщеше под лампите като прясно боядисан. По крайбрежната улица имаше доста навалица и ние си запроправяхме път покрай вътрешното пристанище, по Кромуел Стрийт и Чърч Стрийт, преди да свърнем нагоре по хълма, по Матисън Роуд. Вече бяхме на Робъртсън Роуд, когато Калъм се обърна към мен и каза, че щял да го направи.

— Да направиш кое?

— Ще се кача до замъка утре вечер.

— Моля? — не повярвах на ушите си. — Сигурно се шегуваш.

— Напротив. Говорих с Ейнджъл, преди да тръгнем. Той ще уреди всичко.

— И защо?

— Защото е вярно, че тя е просто една малка мръсница. Ако я видя гола в банята, поне донякъде ще ѝ го върна.

— Не, имам предвид защо Ейнджъл ще ти прави услуга? Откакто се помниш, те смила от бой, а сега изведнъж ти стана най-добрият приятел?

Калъм сви рамене.

— Всъщност, като се замислиш, не е чак толкова лош.

— Да, бе — измърморих скептично аз.

— Както и да е, чудя се… — Той се поколеба.

От билото, над покривите на къщите можехме да видим зъбчатите кули на камъка, облени в светлина от другата страна на залива.

— Какво се чудиш, Калъм?

— Дали не би искал да дойдеш с мен.

— Сигурно се шегуваш! — изгледах го.

Не само че щяхме сериозно да загазим, ако ни спипаха да се промъкваме в чуждо училище в неделя вечер, но и силно подозирах, че цялата история е някакъв номер. Не ми се вярваше Ейнджъл да се е превърнал в чак такъв човеколюбец.

— Хайде, Фин, моля те. Не мога да го направя сам. Няма нужда да се качваш с мен на покрива или нещо подобно. Просто ела до замъка.

— Не!

Но вече знаех, че ще го направя. Макар и неохотно. Бях сигурен, че братята готвят клопка на клетия наивник. Все някой трябваше да се грижи за него. Ако отидех, имаше шанс да го предпазя да не си навлече прекомерни неприятности. Сега ми се ще да не го бях правил. Тогава може би нещата щяха да се развият по друг начин.

Беше мразовита нощ и вятър на пориви носеше сняг откъм пролива Минч. Никак не ми се щеше да напускам топлата сигурност на общежитието и да се впускам в някаква безумна авантюра с несигурен изход. Но вече бях дал обещание на Калъм, затова малко преди девет и половина ние се измъкнахме навън с вдигнати яки на дъждобраните и нахлупени над челата бейзболни шапки, скриващи лицата ни. Бяхме оставили един от прозорците на първия етаж отворен, за да се приберем. До него се стигаше по водосточна тръба, макар идеята да се катеря в подобно време никак да не ми се нравеше.

Сторноуей приличаше на призрачен град. Уличните лампи хвърляха бледни кръгове светлина върху празните тъмни улици. Богобоязливите му жители отдавна се бяха заключили в топлите си домове, за да гледат телевизия и да сърбат горещо какао, преди да се мушнат в леглата. От пристанището, през воя на вятъра, долиташе дрънченето и поскърцването на траулерите, вързани край кея. Ледените черни води се плискаха в бетонните подпори и обливаха в бяла пяна плитчините на залива. Прекосихме бързешком пустата Бейхед Стрийт и поехме по моста към дърветата на отсрещния бряг. Изкачихме хълма, шибани безмилостно от суграшицата, и се озовахме на пътя над голф клуба. Тогава изведнъж небето сякаш се разтвори и невероятна сребриста лунна светлина се разля над идеално окосената трева — толкова ярка, че човек почти очакваше да види играчите, замахващи със своите стикове из игрището.

Замъкът Люс бил построен през седемдесетте години на XIX век от сър Джеймс Матисън, който купил остров Луис през 1844-а с пари, придобити от търговията с опиум. Той и съдружникът му Уилям Джардин го внасяли в Китай, превръщайки шест милиона китайци в безнадеждни наркомани. Странно е, като си помислиш, че нещастието на тези милиони хора е довело до преобразяването на това късче земя на Хебридите, намиращо се на хиляди километри, в противоположния край на света. Както и че обитателите на земята заедно с нея самата са могли просто да бъдат купувани и продавани. Та въпросният Матисън изградил ново пристанище и прокарал газ и водопровод в Сторноуей. Построил тухларна в Гарабост, а също корабостроителница и химичен завод за извличане на катран от торф. Преобразил шейсетината километра кални коловози из острова в триста километра прилични пътища. И разбира се, съборил стария хотел „Сийфорт Лодж“ на хълма, гледащ към града, за да построи своя замък в псевдотюдорски стил — удивителна сграда от розов гранит, увенчана с кули и назъбени бойници. Днес тя доминира над цялото пристанище и е може би най-необичайното нещо, което ще видите на Хебридския архипелаг. Разбира се, в онези дни аз още не знаех цялата история. Замъкът просто си стоеше там, както бе стоял открай време, и аз го приемах подобно на стръмните скали, опасали Бът, или на великолепните плажове край Скараста и Лъскънтър.

Докато стигнем, само няколко прозореца все още светеха и сградата се издигаше като тъмна грамада над върховете на дърветата. Калъм и аз подминахме главния вход — огромна сводеста арка, водеща до тежки двойни врати — и заобиколихме отзад, до едноетажната пристройка на котелното помещение, където Ейнджъл бе казал, че ще чака Калъм. И наистина, щом влязохме в дългото тясно пространство между котелното и пералнята, от сенките край стената се отлепи фигура и ни махна с ръка.

— Хайде, по-бързо!

С удивление видях, че това е Артър. И той явно остана не по-малко учуден, че ме вижда.

— Ти пък какво правиш тук? — прошепна в ухото ми.

— Грижа се за Калъм — опитах да се пошегувам.

Но той само поклати глава, което още повече усили мрачните ми предчувствия. През боядисана в червено врата влязохме в тъмно преддверие, вмирисано на кисело зеле. Скоро разбрах защо — Артър ни преведе през кухните, от които излязохме в дълъг коридор, обхващащ цялата фасада на замъка, смътно озарен от синкавото дежурно осветление. Докато подминавахме някогашната библиотека и балната зала, ми мина през ум, че ако ни хванат, то най-вероятно ще бъде тук. Всяка от вратите по близо шейсетметровото разстояние можеше всеки миг да се отвори и ние нямаше къде да се скрием. Най-сетне се добрахме до парадното стълбище в края и прескачайки по две стъпала наведнъж, се качихме на първия етаж, а оттам по-тясно вито стълбище — и до втория. След още поредица от врати и сумрачни коридори стигнахме висок прозорец в северното крило на замъка. Пред него в нетърпеливо очакване стояха повече от половин дузина момчета. Светнаха фенерчета и аз бегло мярнах лицата им. Някои ми бяха познати, други — не. Мърдо Руад и Ейнджъл също бяха сред тях.

— Какво правиш тук, сираче? — изръмжа тихо Ейнджъл също както Артър по-рано.

— Просто се грижа на Калъм. Да не му се случи нещо.

— И защо трябва да му се случва?

— Ти ми кажи.

— Слушай, умнико — сграбчи ме Ейнджъл за реверите. — След пет минути оная кучка ще влезе да се къпе, така че не разполагаме с никакво време.

— Аз и без това няма да се качвам на покрива — освободих се от хватката му.

— Ще се качиш и още как — намеси се Мърдо. — Иначе нощният пазач ще те спипа тук и нали се сещаш какво те чака.

— Не ми пука от нощния пазач. Ако искаш, викни го сам, тогава цялата ви игричка ще отиде по дяволите.

Той стисна зъби, но не намери какво да отговори и бе принуден да отстъпи.

Ейнджъл отвори прозореца и излезе на пожарната стълба.

— Хайде, Калъм. Идвай тук.

— Недей, Калъм — намесих се. — Гласят ти клопка.

— Ти да мълчиш! — просъска ми свирепо Ейнджъл.

После обаче гримасата му премина в усмивка и той се обърна към колебаещия се Калъм. — Хайде, синко. Не ти гласим нищо освен едно хубаво плакнене на очите. Ако не побързаш, ще го изпуснеш.

Калъм пренебрегна моя съвет, обърна се и прекрачи през перваза. Аз шумно го последвах. Все още се надявах да го разубедя.

Металната стълба слизаше до междинна площадка и после се обръщаше под ъгъл до нивото на първия етаж. Други стъпала водеха нагоре до покрива над главния портал, а сетне опасваха стената до фасадата на замъка. Оттук по сгъваема стълба се стигаше до корниз под самите бойници. Ейнджъл я разгъна и я облегна под удобен за качване наклон.

— Ето, готово.

Калъм погледна нагоре и в очите му се появи паника. От най-горното стъпало до корниза имаше близо метър.

— Няма да успея — промълви.

— Разбира се, че ще успееш. — Гласът на Ейнджъл звучеше успокоително.

Калъм се извърна към мен с уплашено заешко изражение.

— Ела с мен, Фин. Не ме бива много с височините.

— Да беше мислил за това, преди да дойдеш — подвикна му приглушено Мърдо през прозореца.

— Няма нужда да го правиш, Калъм — казах аз. — Хайде просто да си вървим вкъщи.

Не бях подготвен за яростта, с която Ейнджъл ме блъсна в стената.

— Ти отиваш с него, сираче. — Усетих пръски от слюнката му върху лицето си. — Да се грижиш да не му се случи нещо. Нали затова дойде?

— Никъде няма да вървя!

Ейнджъл се наведе и прошепна почти нежно в ухото ми:

— Или се качваш нагоре, или слизаш надолу. По бързия начин. Сам избирай.

— Хайде, Фин — примоли се Калъм. — Страх ме е да отида сам.

— Добре тогава — рекох троснато, понеже видях, че няма какво друго да сторя.

Погледнах към бойниците и за сетен съжалих, че изобщо съм се забъркал в това. Всъщност не изглеждаше чак толкова трудно да се придърпаш и да минеш през една от пролуките между тях. Покривът отвъд вероятно бе плосък, а те образуваха естествен предпазен парапет.

— Времето ни изтича — каза Ейнджъл. — А колкото по-дълго стоим тук, толкова по-вероятно е да ни хванат.

— Хайде, тръгвай и да приключваме — обърнах се към Калъм.

— Значи и ти идваш?

— Ще бъда точно зад теб.

Погледнах назад към Артър през отворения прозорец, но той само сви рамене, сякаш в знак, че ако съм решил да придружа Калъм, вината си е моя.

— Щом се качите — упъти ни Ейнджъл, — ще видите насреща си капандурите на мансардата. Като запалят лампата в банята, ще разберете през коя трябва да гледате.

През цялото време се чудех какъв точно е номерът и какво ще открием, щом се озовем на покрива. Така или иначе връщане назад нямаше. Поне дъждът за момента бе спрял, а и луната хвърляше достатъчно светлина.

Калъм започна да се изкачва, но трепереше толкова силно, че цялата стълба под него задрънча.

— По-тихо, за бога — улови я с две ръце Ейнджъл, сетне махна с глава към мен. — Хайде, сираче, твой ред е. — И се ухили широко, което окончателно ме увери, че всичко ще свърши със сълзи.

Както и предположих, преминаването от стълбата на покрива се оказа сравнително лесно. Дори и за Калъм. Присъединих се към него, приклекнал върху плоската, залята с битум повърхност. Оттук се откриваше гледка над цялата околност и пристанището. Траулерите край кея изглеждаха като детски играчки, а отвъд, на хълма, се простираше градът, чиито улици образуваха мрежа от светли нишки между смълчаните домове. Далеч в пролива Минч се забелязваше танкер, пъплещ упорито на север през вятъра и вълните.

Стръмният скат на мансардата се издигаше точно пред нас. На него действително имаше няколко стъклени капандури, но нито една не светеше.

— А сега какво? — прошепна ми Калъм.

— Нищо. Просто ще седим и ще чакаме.

Настанихме се с гърбове, облегнати на бойниците, обгърнали коленете си с ръце, за да се сгреем. Погледнах часовника си. Стрелките показваха почти десет и пет. Някъде под нас долетя дрънчене и сподавен кикот и аз за миг се изкуших да зарежа всичко и да се върна, но мисълта за очакващия ни край пожарната стълба Ейнджъл бе достатъчна, за да ме накара да жертвам още няколко минути.

Изведнъж най-близката от капандурите се озари, хвърляйки върху покрива правоъгълник от жълта светлина. Очите на Калъм заблестяха и той изведнъж живна.

— Това трябва да е тя. Хайде, идвай. — И бързо запълзя нататък.

Реших, че след като и без това съм тук, нищо не пречи да погледна. Последвах го и около минута двамата клечахме под нивото на капандурата, събирайки куража да надзърнем. Чувахме как вътре тече вода, а някой се движи из помещението.

— Ти си първи — рекох. — По-добре побързай, преди прозорецът да се е замъглил от парата, че тогава няма да видим нищо.

— Вярно, не бях се сетил за това — сепна се той и като се повдигна на пръсти, залепи лице за стъклото. Миг по-късно просъска нещо и се смъкна отново до мен, позеленял от ярост.

— Копелета! Шибани копелета!

Никога не го бях чувал да ругае така.

— Какво има?

— Виж сам — рече той, дишайки шумно през носа. — Копелета!

Придърпах се нагоре по покрива на мансардата, докато не стигнах капандурата. В същия момент някой отвътре дръпна райбера и я отвори. И аз се озовах очи в очи с едра дебела белолика жена, поне шейсетгодишна, която носеше розова найлонова шапчица. И нищо друго. Изуменото ѝ изражение трябва да е било огледално копие на моето собствено. Двамата изпищяхме едновременно, после тя залитна назад и се пльосна във ваната, при което потръпващата ѝ бяла плът измести десетки литри гореща вода, заливайки целия под. За кратко останах парализиран, неспособен да откъсна взор от тлъстото създание, борещо се във ваната. Осветеното ми лице трябва да се е виждало ясно като бял ден, защото тя се бе вторачила в него, вирнала бедра високо във въздуха. Нямах никакво желание да гледам какво има между тях, но взорът ми сам се бе приковал там в безмълвен потрес. Жената си пое дъх, дълбоко и пресекливо, при което гърдите ѝ изскочиха като две розови планини над повърхността, и канският ѝ вик едва не ми спука тъпанчетата. Пуснах се и се приземих почти върху главата на Калъм.

— Какво стана? — облещи се насреща ми той.

— Не питай — поклатих глава. — Давай да се омитаме оттук!

Зад гърба ни продължаваха да се носят писъци:

— Помощ! Изнасилване!

Ще ти се, помислих си. Околните прозорци започнаха да светват. Притичах до мястото, откъдето се бяхме качили на покрива, чувайки Калъм да топурка зад мен. Промуших се между бойниците и спуснах крак, за да напипам най-горното стъпало на стълбата. Но там нямаше нищо.

— По дяволите!

— Какво има? — попита разтревожено Калъм.

— Онези гадове са махнали стълбата.

Едва сега осъзнах какъв е бил планът им. Да ни хванат в капан на покрива. Ана навярно изобщо е нямало да се къпе тази вечер, нищо чудно дори да е била в заговор с тях. Но не бяха предвидили, че някой друг ще взема вана — дебелата дама, която ни бе видяла и бе вдигнала на крак целия замък. Само въпрос на време бе да ни открият и тогава цялата история щеше да ни излезе през носа. Върнах се и отпуснах безсилно ръце. Гневът в мен се бореше с предвкусването на предстоящото унижение.

— Не можем просто да стоим тук. — В гласа на Калъм трепна паника. — Ще ни хванат!

— А какъв друг избор имаме? Няма начин да слезем долу, освен ако изведнъж не са ти поникнали криле.

— Не бива да ни хващат! Не бива! — Той изпадаше в истерия. — Какво ще каже майка ми?

— Мисля, че в момента това е най-малката ни грижа, Калъм.

— О, боже, о, боже — повтаряше той отново и отново. — Трябва да направим нещо. — И започна да се провира между бойниците.

— Къде тръгна? — сграбчих го аз.

— Ако стъпим върху корниза, оттам можем да скочим на пожарната стълба. Разстоянието е по-малко от три метра.

И това от устата на човек, който само допреди десет минути изпитваше ужас от височините.

— Ти луд ли си? Прекалено опасно е.

— Не, ще успеем. Ще видиш, че ще успеем.

— Калъм, опомни се! Недей!

Но не беше по силите ми да го спра. Той се залови за два съседни бойника и спусна нозе върху корниза. Вече и в северната кула светваха прозорци. Жената продължаваше да пищи, но гласът ѝ сякаш идваше по-отдалеч. Представих си я как тича гола из коридорите и неволно потръпнах.

Калъм хвърли поглед надолу и когато вдигна отново лице към мен, то бе бледо като на мъртвец под сиянието на луната. В очите му имаше странно изражение, от което стомахът ми се сви. Усещах, че предстои да се случи нещо лошо.

— Фин, май сбърках. Не мога да го направя. — Гласът му бе слаб и треперещ.

— Дай ръка.

— Не мога да помръдна, Фин. Не мога да помръдна.

— Глупости. Само ми подай ръка и ще те издърпам обратно на покрива.

Но той клатеше глава.

— Не мога да го направя. Не мога. Не мога.

И после пред невярващия ми взор просто се пусна и полетя назад в мрака. Останах като вкаменен. Настъпи кратка тишина, прекъсната от металическия трясък на пожарната стълба. Самият Калъм не издаде и звук.

Измина навярно половин минута, преди да събера сили да погледна. Той бе пропуснал междинната площадка и се бе стоварил върху парапета цял един етаж по-надолу. Тялото му лежеше извито под неестествен ъгъл и не помръдваше.

Стори ми се, че изживявам някакъв безумен кошмар. Стиснах клепачи и горещо се замолих да се събудя.

— Маклауд! — долетя името ми отдолу, съпроводено от подрънкване.

Отворих очи и видях на площадката Ейнджъл. Той отново бе разгънал стълбата и се мъчеше да закачи куките ѝ в металните халки под корниза.

— Маклауд! Смъквай се веднага оттам!

Аз обаче бях камък. Същият гранит като този на стените, вграден в тях за вечни времена. И не можех да откъсна поглед от сгърченото тяло на бедния Калъм на десет метра под себе си.

— Маклауд! — този път Ейнджъл почти изкрещя.

Кръвта нахлу отново в омръзналите ми вени и аз започнах неконтролируемо да се треса. Но поне можех отново да се движа. Промуших се между бойниците, стъпих върху стълбата и с омекнали като восък нозе заслизах надолу. После Ейнджъл ме сграбчи за яката и ме дръпна към себе си. Лъхна ме застоял мирис на тютюн и за втори път тази вечер усетих плюнките му върху лицето си.

— Никому нито дума. Нито една шибана дума. Изобщо не си бил тук, ясно? — Когато не отвърнах нищо, той ме разтресе и повтори: — Ясно? — Аз кимнах. — Добре, върви. Надолу по пожарната стълба. И дори не поглеждай назад.

После ме пусна и се отправи обратно към прозореца, оставяйки стълбата закачена на мястото ѝ на стената. От мрака на коридора надзъртаха пребледнели физиономии. Аз стоях като истукан и той, след като пропълзя вътре, се обърна и ме изгледа. За първи път, откакто го познавах, видях в чертите му страх. Истински страх.

— Тръгвай! — и затвори прозореца.

Обърнах се и заслизах трескаво по дрънчащите стъпала, докато не се озовах на долната площадка. Тук спрях. За да продължа, трябваше да прекрача тялото на Калъм. Лицето му бе извърнато към мен, спокойно и отпуснато, сякаш заспало. И тогава видях кръвта, процеждаща се бавно върху метала изпод тила му, гъста и тъмна като меласа. Из двора на замъка се носеха гласове, външните лампи край парадния вход светнаха. Коленичих и докоснах бузата му. Тя бе още топла, а гърдите му се издигаха и спускаха. Той дишаше. Но нямаше нищо, което да мога да сторя за него. Само въпрос на минути бе да го открият. И мен също, ако останех. Прекрачих го внимателно и се заспусках бързо надолу, като прескочих последните пет-шест стъпала и се втурнах към укритието на дърветата. Чух подире си вик и тичащи стъпки по чакъла, но не се обърнах. Спрях едва когато стигнах моста. От далечината се носеше вой на сирена и проблясваше синя лампа на линейка. Коленете ми се подгъваха, затова се облакътих на перилата и повърнах във водата под себе си. По бузите ми под ледения февруарски вятър се стичаха сълзи. Накрая се обърнах и поех, подтичвайки, дългия път нагоре по Макензи Стрийт към Матисън Роуд. Прозорците на повечето къщи вече тъмнееха и аз се чувствах като единствения жив човек в цял Сторноуей.

Когато стигнах Рипли Плейс, сирената на линейката се разнесе отново — тя вече пътуваше обратно от замъка към болницата. Ако вярвах в чудеса, тогава щях да помоля Господ да сътвори едно и Калъм да се оправи. Може би сбърках, че не го сторих.

Това бе последният път, когато го видях, и оттогава живея със спомена за този сетен миг. Пръснатите лунички по тебеширенобялото лице. Гъстите рижави къдрици. Лепкавата кръв върху метала под него. Неестествената извивка на тялото, проснато в лунната светлина.

Откараха го по въздух в специализирана клиника в Глазгоу. От слухове узнахме, че си е счупил гръбнака и вече няма да може да ходи. Той така и не се върна в училище и прекара дълги месеци в интензивно лечение. Удивително е колко бързо времето заличава отворените рани на съзнанието. Щом стана ясно, че истинските обстоятелства около инцидента никога няма да излязат наяве, нови спомени замениха старите подобно на зарастваща кожа и бедният Калъм постепенно мина на заден план в умовете ни. Една стара рана боли само ако мислиш за нея, затова избягваш да го правиш. Стига да можеш.

Четиринайсета глава

I

Фин почука на вратата, но тракането на стана отвътре продължи в същия ритъм. Той си пое дълбоко дъх и изчака, после почука отново. Настъпи кратка тишина и един глас му каза да влезе.

Вътрешността на пристройката приличаше на сметище, задръстено от всевъзможни вехтории — стар велосипед, косачка, тример, градински инструменти, рибарска мрежа, електрически кабели. Станът стоеше в единия ъгъл, а стените зад него бяха опасани от рафтове с инструменти и макари с разноцветна предена вълна, които тъкачът лесно да може да достига с ръка. Имаше оставен свободен проход за инвалидния стол. Калъм седеше в него, а от двете му страни стърчаха големи метални ръчки, с които управляваше механизмите.

Фин остана шокиран от вида му. Някогашното крехко момче сега бе силно затлъстял мъж, със заоблени рамене и двойна гуша, подпираща брадичката. Косата му бе почти напълно опадала, но останките от нея, макар и късо подстригани, бяха запазили рижия си цвят. Бледата, никога невиждаща слънце кожа, бе синкавобяла, а някога ярките лунички едва си личаха по нея. При появата на посетителя в ярко осветената рамка на вратата зелените му очи подозрително се присвиха.

— Кой е там?

Фин се отмести встрани, за да може другият да го види по-добре.

— Здравей, Калъм.

Минаха няколко секунди, преди по лицето на инвалида да се появи изненада, но тя бързо се замени с мрачно изражение.

— Здравей. Доста се забави. От двайсет години те чакам.

— Съжалявам.

— За какво? Ти не беше виновен. Глупавата идея си беше моя. Ти сам каза, че няма начин да сляза долу, освен ако не са ми поникнали криле.

Фин кимна.

— Как я караш? — Още докато го произнасяше, си даде сметка, че звучи глупаво, но нищо друго не му идваше наум.

— Как я карам според теб?

— Не мога дори да си представя.

— Бас държа, че не можеш. Освен ако не се случи на теб, няма как да си представиш какво е да нямаш контрол върху голямата и малката си нужда. Да ти сменят памперсите като на бебе, щом се нацапаш. Да ти излизат язви на задника от седене по цял ден. А сексът? — Калъм се усмихна горчиво. — Естествено, още съм девствен. Няма как дори да мастурбирам, оная ми работа е безчувствена. Като си помисля само, че всичко беше заради него. Заради секса. — Той замлъкна, потънал в някакъв далечен спомен. — Тя умря, знаеш ли?

— Коя? — смръщи вежди Фин.

— Камериерката Ана. Загина в мотоциклетна катастрофа преди години. А аз продължавам да си живея като буца сланина, пъхната в тоя инвалиден стол. Не изглежда много справедливо, а? — Той отмести поглед към стана и се зае да вдява нова нишка в совалката. — Защо всъщност си тук?

— Сега съм ченге, Калъм.

— Да, и аз така чух.

— Разследвам смъртта на Ейнджъл Макричи.

— Значи, не си се отбил само заради удоволствието да ме видиш?

— Изпратиха ме на острова заради убийството. А дойдох при теб, защото отдавна трябваше да го сторя.

— Погребваме старите призраци, а? Слагаме балсам на съвестта си?

— Може би.

Калъм се облегна назад и погледна Фин право в очите.

— Знаеш ли, най-голямата ирония е, че единственият истински приятел, когото имах през всичките тези години, бе именно Ейнджъл Макричи. Как само се обръщат нещата.

— Майка ти каза, че той е издигнал пристройката за стана.

— О, и много повече от това. Преоборудва цялата къща, така че да мога да влизам със стола във всяка стая. Направи градината отвън с настлана пътека, за да излизам, ако ми се прииска. — Той сви рамене. — Не че някога ми се е приисквало. Добави ей тези ръчки — той ги улови и разклати, при което сложна система от колела и предавки задвижи механизма на стана, — за да мога да работя без педали. Умен човек. Много по-умен, отколкото го смятахме. Разбира се, не печеля бог знае какво като тъкач. Ако не бяха пенсията на майка ми и малкото останали пари от обезщетението, едва ли щяхме да свързваме двата края. Ейнджъл имаше грижата да не се нуждаем от нищо. Никога не идваше с празни ръце — кога ще донесе сьомга, кога заек или сърнешко… И редовната половин дузина гуги всяка година. Дори сам ни ги готвеше. — Калъм взе друга совалка от кошчето, окачено на страничната облегалка на стола му, и я завъртя разсеяно в ръце. — Отначало, щом започна да идва, мислех, че просто е гузен и ще очаква да го обвинявам.

— Ти обвини ли го?

— Защо да го правя? Той не ме е карал насила да се качвам на покрива. Скрои ми номер, но аз сам се вкарах в капана. Вярно, че махна стълбата, но не ме е блъснал, за да падна. Аз се паникьосах и сглупих. Никой друг не е виновен. — Калъм стисна совалката така, че кокалчетата му побеляха, преди да я пусне обратно в кошчето. — После, когато разбра, че не му се сърдя, спокойно можеше да реши, че съвестта му вече е чиста, и да спре да идва. Но не го стори. Ако някой ми беше казал навремето, че един ден ще се сприятеля с Ейнджъл Макричи, щях да реша, че се е побъркал. — Той поклати глава, сякаш и сам не можеше да повярва. — Но именно това стана. Посещаваше ме всяка седмица, работеше в градината, а после седяхме заедно с часове и си говорехме. За какво ли не.

Гласът му секна и очите му внезапно се наляха със сълзи. Той ги избърса с ръка и погледна стария си съученик.

— Ейнджъл не беше лош човек, Фин. Обичаше хората да го мислят за корав, но всъщност просто се отнасяше към тях така, както животът се бе отнесъл към него. Един вид възстановяваше равновесието. Аз видях в него друга страна — страна, която навярно никой друг не е виждал, дори собственият му брат. Страна, която той старателно криеше, но която показваше какъв е можел да бъде при други обстоятелства, при друг живот. Наистина не знам какво ще правя без него. — Още сълзи избиха върху клепачите му и се стекоха надолу по бузите. Едри, бавни, мълчаливи сълзи. Калъм направи усилие да ги спре и извади кърпичка, за да подсуши лицето си. Опита да се усмихне, но се получи по-скоро горчива гримаса. — Както и да е… Много мило от твоя страна да ме посетиш. Ако минаваш пак оттук, отбивай се.

— Калъм…

— Сега просто си върви. Моля те.

Фин се запъти неохотно към вратата и тихо я притвори след себе си. Отвътре станът отново заработи. Трака-трак, трака-трак. Полето отвъд купчината торф за горене бе огряно от слънце — подигравателно, ярко слънце, което само усилваше неговата потиснатост. Трудно му бе да си представи за какво са си говорили Ейнджъл и Калъм през всичките тези години. Но поне едно бе сигурно. Който и да бе убил Ейнджъл Макричи, това не беше Калъм. Бедният сакат тъкач вероятно бе единственият човек на земята, пролял сълза заради смъртта му.

II

Докато шофираше надолу по хълма, облаците, прииждащи откъм Атлантика, все повече се разкъсваха, отстъпвайки място на синева. Земята, която се простираше пред него, бе изпъстрена от светлини и сенки, гонещи се през полето, осеяно с къщи и ниви, огради и овце. Океанът от дясната му страна бе като твърдо проблясващо стоманено отражение на небето.

Докато подминаваше родния си дом, стомахът му се сви при вида на пропадналия покрив. Само няколко обрасли с мъх керемиди още се крепяха върху гредите. Мазилката на някога белите стени се бе изронила, прозорците липсваха, а входната врата стоеше отворена, разкривайки зад себе си тъмната празна черупка на къщата. Дори дъските на дюшемето бяха изкъртени. Само върху касата още личаха олющени останки от някогашната лилава боя.

Той отмести очи обратно към пътя и натисна газта. Дори да не знае накъде се е запътил, човек няма смисъл да гледа назад. В двора зад дома на Артър се мяркаше нечия фигура, приведена под вдигнатия капак на стар Мини Купър. Фин плъзна крак към педала на спирачката и сви по отбивката нататък. При звука от гумите върху чакъла фигурата се изправи. Беше облечена в работен комбинезон и той отначало я взе за Маршели, но после не без удоволствие видя, че всъщност е Фионлах. Угаси двигателя и слезе от колата. Нито предишната вечер, нито сутринта в бързината бе забелязал, че дворът зад къщата е пълен със стари возила — цели пет на брой, ръждиви и разглобени, с части, пръснати по тревата като кости на отдавна умрели животни. На земята до Фионлах стоеше отворена кутия с инструменти.

— Привет — поздрави той, като махна с омазаната си в масло ръка. В другата държеше гаечен ключ, а по лицето му също имаше черни следи.

— Как е, ще запали ли? — кимна към отворения капак Фин.

— Трудна работа. Предала е богу дух, сега се мъча да я съживя с изкуствено дишане.

— Е, дано скоро пак да излезе на пътя.

— Цяло чудо ще е, ако стане.

— Това е мини купър, нали? Навремето бяха много на мода.

— Да, и то оригиналът. Взех го за пет паунда от една автоморга в Сторноуей. Струваше ми повече да го докарам дотук, отколкото да го купя. Мама каза, че ако успея да го поправя, ще ми плати шофьорските курсове.

Докато говореха, Фин се възползва от възможността да разгледа по-добре младежа. Беше със слабо телосложение като майка си, със същите проницателни и леко дяволити очи.

— Е, хвана ли убиеца?

— Боя се, че още не. Майка ти вкъщи ли е?

— Отиде до магазина.

— Аха — кимна Фин.

Настъпи неловко мълчание и той попита:

— Ходи ли вече да дадеш ДНК проба?

— Да. — През лицето на събеседника му премина навъсена сянка. — Нямаше начин да се измъкна.

— А компютърът върви ли?

Сянката изчезна и лицето му се озари отново.

— Като пушка. Благодаря, Фин. Новата операционна система е супер. Цяла сутрин копирах дисковете си с музика в Айтюнс.

— Значи, сега ще ти трябва айпад, за да ги сваляш.

— Виждал ли си им цените? — усмихна се печално момчето.

— Да, вярно — засмя се Фин. — Но пък iPod Shuffle не е чак толкова скъп. — Разговорът отново замря и той пръв наруши тишината: — Майка ти скоро ли ще се върне?

— Не знам. Може би до половин час.

— Е, тогава ще я изчакам. — Фин се поколеба. — Разхожда ли ти се до плажа? На мен ще ми дойде добре да си проветря главата с малко солен морски въздух.

— Разбира се. И без това тук няма изгледи скоро да приключа. Дай ми само две минутки да се измия и преоблека. Ще трябва да кажа и на баба си, че излизам.

Младежът събра инструментите в кутията и влезе в къщата. Докато го чакаше, Фин се запита защо е нужно да се изтезава така. Дори да беше негов биологичен син, Фионлах пак си оставаше момчето на Артър. Той сам му го бе казал сутринта: „Ако не е имало значение цели седемнайсет години, защо, по дяволите, трябва да има значение сега?“. И беше прав. Какъв смисъл имаше да рови в миналото? Фин подритна с върха на обувката си един изсъхнал чим трева. И все пак нещо продължаваше да го гложди.

Фионлах се появи отново, облечен в дънки, маратонки и бял суитшърт.

— По-добре да не се бавим много. Баба не обича да остава сама.

Фин кимна и двамата се отправиха покрай скалистия бряг към пътеката, която Артър и той бяха ползвали като момчета, за да стигат до плажа. Младежът се спусна по нея с лекота, без дори да изважда ръце от джобовете си. Накрая скочи от около метър височина точно върху плоската ъгловата плоча от гнайс, където Фин някога бе правил любов с Маршели, и спря, за да го изчака.

— Мама каза, че двамата навремето сте излизали заедно.

— Беше много отдавна.

Стигнаха до ръба на водата и бавно закрачиха по посока на пристанището.

— И защо скъсахте?

Прямотата на момчето бе леко смущаваща.

— Нали знаеш, хората просто се разделят понякога. — Той се засмя на внезапно изплувалия спомен. — Всъщност с нея късахме два пъти. Първия бяхме само на осем.

— Наистина? — изгледа го Фионлах. — Били сте гаджета като осемгодишни?

— Е, гаджета е силно казано. Но имаше нещо помежду ни още от първия учебен ден. Аз все я изпращах до фермата. Родителите ѝ още ли живеят там?

— О, да, макар че напоследък рядко ги виждаме. — Фин изчака разяснение, но такова не последва. — Та кажи, защо скъсахте, когато бяхте малки?

— Вината беше изцяло моя. Един ден майка ти се появи на училище, издокарана с очила. Едни такива ужасни, със сини рамки и толкова дебели стъкла, че очите ѝ изглеждаха като топки за голф.

Фионлах се засмя на образа, изрисуван от Фин.

— Трябва да е изглеждала адски привлекателна.

— Именно. Разбира се, всички в класа веднага започнаха да ѝ се подиграват. „Очиларка“, „очилато магаре“ и всякакви от този род. Знаеш колко жестоки могат да бъдат децата. За съжаление, и аз не бях по-добър. Притеснявах се да ме виждат с нея, избягвах я на площадката, спрях да я изпращам до къщи. Тя трябва да го е изживяла много тежко, защото иначе беше хубаво момиче, с високо самочувствие. Преди това много момчета я ревнуваха от мен. Но всичко свърши, щом сложи очилата. — Дори докато го разказваше, той усети убождане на меланхолия и вина. — Но какво да се прави, децата не си дават сметка каква болка причиняват понякога.

— Значи, просто се разделихте?

— В общи линии. Майка ти ме преследваше известно време, но аз, щом я видех да приближава през междучасията, веднага се лепвах за някоя групичка или се включвах в играта на футбол. След часовете пък бързах да се измъкна преди нея, за да не вървим заедно по пътя. Понякога в клас се обръщах и я хващах да ме гледа с големи тъжни очи, поставила очилата пред себе си върху чина. Но винаги се преструвах, че не съм забелязал. А веднъж… — Той внезапно замлъкна, осенен от спомен, който не го беше спохождал близо трийсет години. — Да, онзи случай в църквата!

— Какво? Какво е станало в църквата? — попита заинтригувано Фионлах.

— О, боже… — Фин поклати глава с виновна усмивка. — Макар че всъщност Бог нямаше много общо с цялата работа. — Настъпващият прилив ги накара да отстъпят по-нагоре по плажа, за да не измокрят краката си. — В онези дни родителите ми бяха още живи и всяка неделя ходехме на църква. По два пъти. Аз винаги си вземах нещо сладко — например от онези ролки с плодови дражета. Беше един вид игра, за да убия скуката. Да видя дали ще мога да ги измъквам от джоба си и да ги пъхам в уста, докато свършат, без някой да ме забележи. Смучех ги, докато се стопят напълно, и така празнувах своята малка победа над религиозното потисничество.

— Надали ще да е било от полза за зъбите ти — ухили се Фионлах.

— Не беше. — Фин скръбно прокара език по пломбите в устата си. — Сигурен съм, че отчето усещаше какво правя, но все не можеше да ме хване. На моменти ме фиксираше с леден поглед, а аз събирах слюнка в устата си и се боях да преглътна. Както и да е, въпросната неделя отново се мъчех да лапна бонбон по време на молитвата. Беше една от онези дълги дуднещи молитви, които всички старейшини четат в хор. И взех, че изтървах цялата ролка на пода. Тя изтрака върху дюшемето, изтърколи се и спря точно по средата на прохода. Разбира се, всички в църквата чуха, включително и горе в галерията, която по онова време се пълнеше докрай. И както дремеха, изведнъж ококориха очи и видяха шарената ролка с „Поло Фрутс“. Старейшините, свещеникът, всички. Молитвата секна насред изречението и във въздуха увисна огромен въпросителен знак. Никога, откакто се помня, тишината не ми се е струвала толкова дълга. Не виждах никакъв начин да се измъкна, докато една фигурка внезапно не се стрелна иззад скамейките от другата страна на прохода и не прибра бонбоните.

— Майка ми?

— Да, майка ти. Малката Маршели пое вината вместо мен пред очите на цялото паство. Трябва да е била напълно наясно какви неприятности ще си навлече. Десетина минути по-късно улових погледа ѝ. Все същите очи, бялнали се като топки за голф иззад ужасните дебели стъкла, очакващи някакъв намек на благодарност, на признание от моя страна за стореното. Но аз бях толкова облекчен, задето съм отървал пердаха у дома, че само побързах да извърна глава. Не исках да заподозрат, че имам нещо общо с нея.

— Ама че копеле — произнесе Фионлах полу на шега, полусериозно.

— Предполагам, че си прав. Срам ме е да го призная, но не мога да го отрека. Нито да се върна назад и да го променя. Просто така стана. Бедната Маршели. Трябва наистина да е била влюбена в мен.

Напълно неочаквано и за негово най-голямо смущение светът отведнъж се замъгли. Той устреми взор към залива и усърдно замига с клепки, за да спре напиращите сълзи.

— Доста тъжна история.

Фин изчака секунда-две, докато се окопити. Чувстваше се изгубен в един свят на детството, който бе смятал за отдавна погребан.

— През следващите четири години повече или по-малко продължих да я игнорирам. Докато почти не забравих, че помежду ни някога е имало нещо. И тогава дойде танцовата забава в края на началното училище. На онази възраст не се интересувах особено от момичета, но трябваше да имам партньорка, затова поканих едно момиче на име Айрийн Дейвис, което живееше близо до фара. Дори не се бях сетил за майка ти, докато не получих писмо от нея. То пристигна два дни преди забавата. — В съзнанието му ясно изникнаха тъжните редове, едро изписани с тъмносиньо мастило върху светлосиня хартия. — Тя не можеше да разбере защо съм поканил Айрийн вместо нея и предлагаше да променя решението си. Колкото до Айрийн, твоят баща можел да ѝ бъде кавалер. Беше подписала писмото „Момичето от фермата“. Но разбира се, бе твърде късно. Не можех да отменя уговорката с Айрийн, дори и да исках. В крайна сметка стана така, че баща ти и майка ти отидоха заедно. — Двамата стигнаха края на плажа и спряха недалеч от навеса за лодки, където бе убит Ейнджъл. — Което само иде да покаже колко малко неща разбираш, когато си на единайсет. Само пет години по-късно с майка ти бяхме лудо влюбени и решени да прекараме живота си заедно.

— И какво се случи този път?

Фин се усмихна и поклати глава.

— Стига ти толкова. Трябва да ни оставиш поне някоя тайна.

— Хайде де! Не можеш да спреш дотук.

— Мога и още как. — Фин се обърна и пое по пясъка обратно към скалите, следвайки стъпките, които бяха оставили на идване. Младежът побърза да го настигне и тръгна успоредно с него. — Е, какви са ти плановете оттук нататък? Имаш ли намерение да следваш?

Фионлах навъси чело и подритна една мидена черупка.

— Баща ми се мъчи да ми намери работа във фабриката.

— Не звучиш много възторжен.

— Защото не съм.

— А какво искаш да правиш?

— Да се махна от този проклет остров.

— И какво ти пречи?

— Къде да отида, като не познавам никого навън?

— Познаваш мен.

Фионлах го изгледа.

— Да, бе, от вчера.

— Виж… Сега може и да не мислиш така, но това е магично място. Въпросът е, че го разбираш чак когато си прекарал известно време далеч оттук. — Самият Фин едва сега започваше да го осъзнава. — И ако не го напуснеш, ако прекараш цял живот тук, понякога начинът, по който възприемаш света, се изкривява. Наблюдавал съм го при много хора.

— Такива като баща ми? — попита Фионлах, устремил взор напред по протежение на плажа.

— Някои просто нямат шанса да заминат. Или не се възползват от него, когато се появи.

— Но ти си го направил.

— О, аз нямах търпение да се махна. И няма да отрека, че се почувствах чудесно. Но и сега е чудесно да се върна.

— Значи си решил да останеш?

— Най-вероятно не. Но това не значи, че не би ми се искало.

— И какво ще правя, ако замина?

— Можеш да постъпиш в колеж. А после в университет, ако получиш достатъчно високи оценки.

— Ами ако реша да постъпя в полицията?

Фин не отговори веднага.

— Това е добра професия, но не е за всеки. Виждаш всякакви неща — най-лошите страни от човешката натура. И последиците от тях. Неща, които си безсилен да промениш, но все пак си длъжен да опитваш.

— Като препоръка ли да го разбирам?

Фин се засмя.

— По-скоро не. Но нали някой трябва да върши и тази работа. А и сред ченгетата има доста добри хора.

— Затова ли напускаш?

— Кое те накара да решиш, че напускам?

— Спомена, че учиш задочно за програмист.

— Доста си проницателен, а? — Фин се усмихна замислено. — Да речем, че се оглеждам за алтернативи.

Почти бяха стигнали скалите, когато Фионлах го попита:

— Женен ли си? Имаш ли деца?

Този път отговорът му отне дълго време. Прекалено дълго. Отрицанието не искаше да се откъсне от езика му така лесно, както при Артър. Накрая отговори кратко:

— Не.

Младежът стъпи преди него върху първата скала и му подаде ръка. Той я пое и се издърпа нагоре.

— Защо би премълчал подобно нещо?

Отново Фин остана леко стъписан от прямотата му. Характерна черта, наследена от Маршели.

— Нима премълчавам?

— А нима казваш истината?

Фин го погледна право в очите.

— Понякога има неща, за които не ти се говори.

— Но защо?

— Защото говоренето те кара да мислиш за тях, а от мисленето те боли. — Репликата прозвуча остро и виждайки засегнатия израз на младежа, той отведнъж омекна. — Имах син. Беше осемгодишен. Но сега е мъртъв.

— Какво се случи?

Цялата му воля да удържи всичко в себе си се пропукваше под серията от безмилостни въпроси. Той клекна край едно езерце в скалите, проблясващо под слънчевите лъчи, и прокара пръсти през топлата му солена вода. От допира по лъскавата повърхност пробягаха вълнички светлина, разбивайки се в миниатюрните брегове.

— Блъсна го кола. Жена ми и Роби пресичали улицата. Нямало никакво движение, когато колата изневиделица връхлетяла иззад ъгъла и ги ударила и двамата. Жена ми полетяла във въздуха и паднала върху предния капак. Вероятно това я е спасило. А Роби отишъл право под гумите. Шофьорът спрял само за миг, а после дал газ и избягал. Навярно е бил пиян. Не разполагахме с номера му, нито със свидетели, с нищо. Така и не успяхме да го хванем.

— Господи — рече тихо Фионлах. — Кога стана това?

— Преди малко повече от месец.

Младежът приклекна до него.

— Толкова съжалявам. Също и затова, че те накарах да изживееш цялата болка наново.

Фин махна с ръка.

— Не ставай глупав, синко. Откъде можеше да знаеш? — И усети как при произнасянето на думата „синко“ сърцето му прескочи. Погледна крадешком към младежа, но той сякаш бе потънал в размисъл. В този момент под гладката водна повърхност пред тях, отразяваща синевата на небето, нещо едва доловимо помръдна. — Виж, там има рак. С баща ти ги ловяхме по цели дузини навремето.

— Да, той често водеше и мен, когато бях малък. — Фионлах запретна ръкави, готвейки се да хване рака. Фин остана потресен при вида на ръцете му — и двете бяха покрити с морави синини чак до сгъвките на лактите. Той се пресегна и го сграбчи за едната.

— Как, по дяволите, се подреди така?

Момчето примигна и се отдръпна.

— По-полека, боли! — Сетне спусна ръкави, за да прикрие синините, и се изправи.

— Извинявай — рече смутено Фин. — Но изглеждаше ужасно. Какво ти се е случило?

— Нищо особено. Малко се поохлузих, докато вкарвах новия двигател на минито. Не биваше да опитвам да го правя сам.

— Вярно, не е бивало. — Той също стана на крака. — За такива неща ти трябва помощ и подходящо оборудване.

— Е, предполагам, че вече го знам. — Фионлах прескочи леко оставащите скали и се заизкачва по пътеката. Фин го последва, като се опасяваше, че е развалил отношенията им. Но когато се озоваха горе, всичко отново беше наред. Младежът посочи едно сребристо рено, пъплещо нагоре по хълма. — Това е госпожа Макълви. Тя откара мама до магазина, значи вече се прибират. На бас, че ще те изпреваря до къщи.

— Какво, да се надбягваме? Та аз съм два пъти по-стар от теб.

— Добре де, ще ти дам шейсет секунди преднина.

Фин го изгледа за миг, сетне кимна.

— Дадено.

И хукна с всички сили покрай брега, а после сви по пътя нагоре към къщата. Тук бягането стана по-трудно. Нозете му сякаш се наляха с олово, а дробовете му хъхреха, мъчейки се да поемат достатъчно кислород. Скоро вече можеше да види купчината торф и да чуе бръмченето на колата, спряла пред портата. Почти беше стигнал целта. Маршели слезе с покупките си и влезе в двора, а сребристото рено продължи по хълма. Изведнъж тя го забеляза и зяпна от изумление, а той ѝ се ухили в отговор. Щеше да надбяга момчето, да стигне пръв до къщата. Но през последните метри Фионлах профуча, смеейки се, покрай него. Дори не беше запъхтян, а Фин трябваше да се превие надве и да опре длани върху бедрата си, докато си поеме дъх.

— Хайде, старче, какво ти става?

Фин само го изгледа изпод вежди.

Маршели също се усмихна закачливо.

— Да, старче, какво ти става?

— Нищо, само малко ми пречат годинките — изправи кръст Фин.

В къщата зазвъня телефон и Маршели неспокойно се озърна натам.

— Аз ще го вдигна — рече Фионлах и се завтече към кухненската врата.

Взе с един скок стъпалата пред нея и се изгуби в антрето. След секунда звъненето секна.

— Е, какво правиш тук? — попита Маршели.

Фин, все още задъхан, сви рамене.

— Просто минавах. Отбих се да посетя Калъм.

Тя кимна, сякаш това обясняваше всичко.

— Няма ли да влезеш?

Той я последва по пътеката и двамата се озоваха в кухнята. Тя остави торбите с покупки на масата. От всекидневната се чуваше гласът на говорещия по телефона Фионлах. Маршели наля вода в електрическия чайник.

— Чаша чай?

— С удоволствие.

Той стоеше неловко, наблюдавайки я как включва чайника и взема две чаши от шкафа на стената. Вече дишаше почти нормално.

— Май ни се намира само пакетиран.

— Няма проблем.

Тя пусна по една торбичка с чай в чашите и се обърна към него, приседнала върху кухненския плот. Фионлах свърши с разговора и стъпките му се отдалечиха нагоре по стълбите към мансардата. А сините очи на Маршели си оставаха все така впити във Фин — търсещи, дълбаещи. Водата в чайника започна тихо да къкри. Външната врата не бе добре затворена и вятърът свистеше през пролуката.

— Защо не си ми казала, че си бременна? — промълви накрая той.

Тя затвори клепачи и Фин за миг се почувства освободен от оковите на взора ѝ.

— Артър спомена, че ти е казал. А не е трябвало.

— Но аз имам право да знам.

— Нямаш право на нищо. Не и след… — Тя замлъкна, за да възвърне самообладанието си, да се загърне в него като в защитна обвивка. — Теб те нямаше. А Артър беше тук. — Очите ѝ отново се впиха в него и той се почувства гол, прикован от тях. — Аз те обичах, Фин Маклауд. Обичах те още от първия ден, когато седнахме заедно в училище. Обичах те и когато се държеше като копеле. Също през всичките години, докато отсъстваше. И ще продължавам да те обичам дори след като отново си заминеш.

Той поклати глава, неспособен да намери думи. Накрая плахо попита:

— И кое се обърка?

— Ти не ме обичаше достатъчно. Не съм сигурна, че изобщо някога си ме обичал.

— За разлика от Артър, така ли?

Очите ѝ се наляха със сълзи.

— Недей, Фин. Дори не отваряй тази тема.

Той прекоси с две крачки кухнята и постави ръце върху раменете ѝ.

— Маршели…

— Моля те — извърна се настрани тя, сякаш очакваше да ѝ каже, че той също винаги я е обичал. — Не искам да го чувам. Не и сега, след всички тези пропилени години. Няма да го понеса.

Лицата им бяха само на сантиметри разстояние и те се целунаха, преди някой от двамата да разбере какво става. Това не бе преднамерено действие, а просто несъзнателен импулс. Кратко докосване, преди устните им да се разделят и да се впият отново едни в други, много по-дълбоко и страстно. Кипналият чайник се тресеше протестиращо в поставката си.

Звукът на слизащия по стълбите Фионлах ги накара да отскочат назад като опарени. Маршели, изчервена и смутена, грабна чайника и се залови да пълни чашите. Фин пъхна ръце в джобовете на панталона си и зарея невиждащ взор през прозореца. Фионлах се появи откъм всекидневната, понесъл голям сак. Беше навлякъл дебел вълнен пуловер, а над него — непромокаема връхна дреха. Дори да бяха гузни от постъпката си, Фин и Маршели нямаше нужда да се притесняват, че младежът ще забележи. Той бе твърде погълнат от собствената си мрачна възбуда.

— Довечера отплаваме.

— За Скер? — попита Фин.

Фионлах кимна.

— Но защо толкова скоро? — Смущението на Маршели в миг се изпари, заменено от майчинска тревога.

— Гигс казва, че се задава лошо време. Не тръгнем ли днес, ще трябва да чакаме още цяла седмица. Астерикс ще ме вземе от отбивката край пътя. Отиваме в Сторноуей да товарим траулера, а после ще потеглим оттам.

Той отвори външната врата, а Маршели бързо прекоси кухнята и го улови за ръката.

— Фионлах, не си длъжен да ходиш. Знаеш го.

Той ѝ отправи поглед, натежал от смисъл, който само майка му можеше да разтълкува.

— Напротив, длъжен съм.

И като се освободи от хватката ѝ, излезе, без да се сбогува. Фин го наблюдаваше през прозореца как се отдалечава по пътеката, преметнал сака през рамо. Маршели остана пред вратата, забила очи в пода. Мина дълго време, преди да се отърси от вцепенението и да се обърне към Фин.

— Какво се случи онази година, когато ти и Артър отидохте на Скалата?

Той се намръщи. За един ден вече два пъти му задаваха същия въпрос.

— Знаеш какво се случи, Маршели.

Тя едва доловимо поклати глава.

— Знам само какво казвахте всички. Но трябва да е имало и друго. И двамата с Артър се върнахте променени. Нещата никога вече не бяха същите.

Фин въздъхна шумно.

— Маршели, не е имало нищо друго. За бога, не е ли достатъчно, че бащата на Артър умря? И че аз също едва не се простих с живота си?

Тя наклони глава настрани и го изгледа така, сякаш го обвиняваше, задето не ѝ казва цялата истина.

— Не само бащата на Артър умря. Ние с теб умряхме. Вие с Артър умряхте. Сякаш всичко, което представлявахме преди, умря в онова лято.

— Значи, смяташ, че те лъжа?

Тя затвори за секунда клепачи.

— Не знам. Наистина не знам.

— А какво казва Артър?

— Не казва нищо. Вече от години не е казвал нищо.

Някъде от дълбините на къщата долетя глас. Слаб и треперлив, но все пак властен.

— Маршели! Маршели! — Беше майката на Артър.

Маршели извъртя очи към тавана и стисна зъби.

— Ей сега идвам — извика.

— Аз най-добре да вървя. — Фин посегна към вратата.

— Ами чаят ти?

Той спря и се обърна. Очите му отново срещнаха нейните и трябваше да потисне желанието си да прокара длан по меката извивка на бузата ѝ.

— Някой друг път.

Сетне се спусна бързешком по пътеката към колата на Гън, която бе паркирал край оградата.

III

Чувството, че всички те са пропилели живота си, че поради глупост или небрежност са пропуснали своите шансове, продължаваше да тегне върху раменете му, хвърляйки го в дълбоко униние. Черните облаци, събиращи се над пролива Минч, и мразовитият арктически дъх, носен от вятъра, също не помагаха настроението му да се подобри. Той превали хълма, излезе от Кробост и хвана отбивката, водеща към пристанището. Там спря пред старата бяла къща, където бе живял с леля си близо десет години. Слезе от колата и застана с лице към вятъра, дишайки дълбоко, заслушан в звука на вълните, които се разбиваха в чакълестия плаж отдолу.

Къщата бе затворена и запустяла. Тя бе завещана на благотворителна организация, която развиваше дейност в полза на котките, но не беше успяла нито да я продаде, нито да се грижи за нея и я бе занемарила. Фин очакваше мястото да предизвика някакъв емоционален отклик у него, но изпита единствено студена празнота. Леля му никога не се бе държала зле с него и все пак спомените му от онова време бяха покрити от плътна пелена на униние и печал, които и сам не можеше да си обясни. Той зарея поглед към залива, където някога лодките бяха стоварвали своя улов. Рибата после биваше осолявана в специални постройки върху хълма над брега. Сега единствено останките от каменните им основи напомняха, че те някога са съществували. В края на носа пък имаше три високи каменни пирамиди. Като момче Фин бе запленен от тях и често ги посещаваше, за да поправя камъните, разместени от някоя по-силна буря. По думите на леля му те били издигнати от трима мъже, завърнали се от Втората световна война. Никой не знаеше защо, а и мъжете отдавна бяха умрели. Сега надали някой си правеше труда да ги поправя.

Той се спусна пеша до малкото пристанище на Кробост, където навремето двамата с Артър обичаха да хвърлят камъни в дълбоката спокойна вода. От моторната лебедка, монтирана над залива, се виеше дебело стоманено въже с кука накрая. Самата лебедка се помещаваше в ниска каменна постройка с два четвъртити отвора отпред и врата отстрани. Фин бутна вратата и влезе. Големият, боядисан в зелено дизелов мотор седеше вътре като мълчалив свидетел за хилядите лодки, които бе спускал във водата или изтеглял от нея. Ключът за запалване стърчеше на мястото си и той импулсивно го завъртя. Машината се закашля, но не запали. Опита втори път и сега, след като се поколеба и избълва кълбо черен дим, моторът заработи. Значи, все още го поддържаха и зареждаха с гориво. Фин го изключи и настъпилата след ритмичното боботене тишина му се стори оглушителна.

Долу, в подножието на скалата, около половин дузина малки лодки бяха издърпани редом на брега. Фин разпозна сред тях избледнелия небесносин цвят на „Мейфлауър“. Трудно му бе да повярва, че още е в употреба след всички тези години. Над постройката с лебедката лежеше разпадащият се скелет на още една лодка, обърната с кила нагоре. По него се забелязваха редки люспици лилава боя. Фин се наведе и избърса засъхналата тиня, покрила гнилите дъски на обшивката. Там още личеше името на майка му — „Ейли“, което баща му старателно бе изписал с бели букви, преди да я пусне на вода. Цялата скръб на живота му отведнъж се отприщи като извор у него. Той коленичи край лодката и заплака.

Кробосткото гробище, където селото от стотици години насам погребваше своите мъртви в песъчливата почва, се намираше на западния бряг, отвъд училището. Хиляди паметници осейваха билото на хълма гъсто като бодли на таралеж. Поколения жители на Нес разполагаха оттук с последна, вечна гледка към морето, даващо и отнемащо живот. Безброй имена като Маклауд и Макензи, Макдоналд и Мъри, Доналд и Мораг, Кенет и Маргарет. Докато Фин си проправяше път сред тях, вълните неуморно се разбиваха на бяла пяна в подножието. Тук брегът бе изложен на пълната ярост на атлантическите ветрове и гонените от тях талази малко по малко го подяждаха, докато накрая местните жители не се принудиха да го укрепят, за да не бъдат костите на предците им отнесени заедно с почвата.

Най-сетне успя да открие гробовете на своите родители. Джон Ангъс Маклауд, трийсет и осем годишен, любящ съпруг на Ейли, трийсет и пет годишна. Два плоски камъка, положени редом в тревата. Не бе идвал тук от деня на погребението, когато бе стоял отстрани, наблюдавайки как първите лопати пръст с трополене се изсипват върху капаците на ковчезите. Сега, докато вятърът брулеше лицето му, си мислеше за огромната загуба, причинена от тяхната смърт. Толкова много животи са били засегнати, променени от нея. А всичко е могло да бъде толкова различно.

Петнайсета глава

Обикновено спях като заклан, но тази нощ бях неспокоен. Не мога да твърдя, че съм имал някакво предчувствие за онова, което ще се случи. Най-вероятно е било просто от леглото. То беше моето старо легло, на което съм спял през първите три години от живота си, преди баща ми да построи таванските стаи. Заемаше една ниша в стената на кухнята — помещението, в което основно преминаваше нашето съществуване. Представляваше нещо като дървена бърлога, с шкаф за съхранение на бельо отдолу и завеса, отделяща я от останалата стая.

В него винаги се чувствах на топло и сигурно място. Унасях се в сън от тихите гласове на родителите си, носещи се отвъд завесата, а се събуждах от мириса на тлеещ торф, препечени филийки и звука на бълбукаща върху печката овесена каша. Трябваше ми дълго време да привикна към студеното уединение на новата стая под покрива, но след като това стана, вече трудно заспивах в старото си легло. Онази нощ бях в него, защото леля бе дошла да се грижи за мен, а тя нямаше желание да търчи непрестанно нагоре-надолу по стълбите.

Вероятно все пак съм задрямал, защото първото, което си спомням, бе звукът от гласове в антрето и хладното течение, нахлуващо в моето убежище през отворената врата. Измъкнах се по пижама и стъпих бос върху дюшемето. Кухнята бе озарена от жарта в огнището и от някаква странна синя светлина, преминаваща през стените. Отне ми известно време, докато осъзная, че идва отвън. Пердетата не бяха спуснати и аз отидох да надзърна през прозореца. През дъжда, стичащ се по стъклото, видях замъглените очертания на паркирала полицейска кола. Отблясъците на синята лампа, въртяща се на покрива ѝ, бяха почти хипнотизиращи. Пред къщи имаше някакви хора, носеше се женски глас, стенещ като от болка.

Нямах представа какво се случва, бях още объркан и полузаспал, когато вратата се отвори. Лампата в стаята светна и ме заслепи. Леля ми стоеше на прага, бледа като призрак, а леденият въздух нахлуваше покрай нея и ме обгръщаше като голямо студено одеяло. Отзад видях полицай и още една жена в униформа. Но всичко това са само разпокъсани картини в паметта ми. Днес не мога да разкажа ясно какво точно се е случило. Помня само топлата мекота на гърдите на леля ми, когато тя изведнъж коленичи пред мен и ме прегърна. „Бедното момченце, бедното малко момченце“, повтаряше отново и отново, като хлипаше всеки път, щом си поемеше дъх.

Едва на следващия ден разбрах, че родителите ми са мъртви. Ако едно осемгодишно дете изобщо може да разбере какво е смъртта. Че са отишли на танци в Сторноуей и няма повече да се върнат. Трудна концепция за възприемане на тази възраст. Помня, че им се сърдех. Как така няма да се върнат? Нима не знаеха, че ще ми липсват? Нима не ги беше грижа? Но аз бях прекарал повече от достатъчно време в църквата, за да имам що-годе сносна представа за рая и ада. Това бяха местата, където човек отиваше след смъртта. Или в едното, или в другото. Затова, когато леля ми каза, че моите родители са отишли в рая, знаех, че това се намира някъде отвъд небесата и че попаднеш ли веднъж там, връщане назад нямаше. Единственото, което не разбирах, бе защо.

Обръщайки поглед назад, се удивявам на обяснението на леля ми, имайки предвид отношението ѝ към Бога и религията. Предполагам е решила, че това ще е най-добрият начин да ми поднесе новината. Но всъщност не съществува добър начин да научиш, че родителите ти са мъртви.

Бях в шок. През целия ден къщата изглеждаше пълна с хора. Леля ми, всевъзможни далечни братовчеди, съседи, семейни приятели. Поредица от лица, които се вайкаха и суетяха над мен. Тогава чух и единственото обяснение какво всъщност се е случило. Леля ми така и не отвори дума за това през всичките години, докато живеехме заедно. Но някой — нямам представа кой, просто глас в претъпканата стая — каза, че от канавката случайно изскочила овца и баща ми свил рязко, за да я избегне. „Недалеч от Барвас, нали се сещате, край оная хижа със зеления ламаринен покрив.“ Гласовете се снижиха до шепот, който едва можех да различа, сетне друг изрече: „Колата се преобърнала половин дузина пъти, преди да се запали“. Сподавени въздишки, последвани от възклицание: „Божичко, какъв ужасен начин да умреш!“.

Често си мисля, че има хора, изпитващи нездрав интерес към смъртта.

Прекарах дълго време в стаята си, почти без да забелязвам суматохата на долния етаж, пристигащите и потеглящите коли. Чувах посетителите отново и отново да повтарят колко съм смел, а леля ми да ги уверява, че не съм пролял нито една сълза. Сега вече знам, че сълзите са форма на приемане на действителността. А аз още не бях готов да я приема.

Седях на ръба на леглото си, а вцепенението ме изолираше от студа. Оглеждах своята стая, изпълващите я познати предмети. Плюшената панда, с която спях, стъклената топка с елени и валящи снежинки, получена за предишната Коледа. Големият кашон играчки от дните, когато още едва съм пълзял, пълен с цветни пластмасови формички и късчета „Лего“. Шотландската ми футболна фланелка с името на Кени Далглиш и номер 7 на гърба. Топката, купена от баща ми от спортния магазин в Сторноуей един съботен следобед. Купчината кутии с настолни игри. Двете лавици, пълни с детски книжки. Родителите ми може и да не разполагаха с много пари, но винаги се бяха грижили да не ми липсва нищо. Досега. Когато вече не можеха да ми дадат онова, от което се нуждаех най-много.

Докато седях така, ми мина през ума, че един ден и аз ще умра. Това не ми бе хрумвало преди и сега, в теснотата на ужасеното ми съзнание, мисълта започна да се бори за пространство с мъката от загубата. Но аз скоро я прогоних, решавайки, че след като съм едва на осем и смъртта ми е твърде далечна, ще се занимавам с нея, когато ѝ дойде времето.

И все още не можех да заплача.

В деня на погребението времето бе като отражение на гнева и отчаянието, с които тепърва ми предстоеше да се примиря. Валеше дъжд, преминаващ в лепкава суграшица. Декемврийските ветрове духаха откъм морето, обръщаха чадърите и шибаха лицата. Хапещи и студени.

Помня единствено черно и сиво. Състоя се дълга служба в църквата, от която още ме преследват звуците на келтските псалмопения — тези прости, неакомпанирани гласове, даващи такъв могъщ израз на моята мъка. После пред къщи, където двата ковчега бяха поставени редом върху столове насред улицата, се събраха над сто души. Черни палта, вратовръзки и шапки под дъжда. Черни чадъри, борещи се с вятъра. Бледи тъжни лица.

Бях твърде малък, за да помагам при носенето, затова просто заех своето място начело на процесията, веднага след ковчезите. Артър вървеше до мен. Можех да доловя вълнението му по астматичното хъхрене в гърлото при всяко вдишване. И бях неочаквано трогнат, когато малката му студена ръка се пъхна в моята и я стисна в мълчалив израз на приятелство и съчувствие. Аз се държах здраво за нея през целия дълъг път до гробището.

На остров Луис само на мъжете се разрешава да придружават мъртвите до мястото на сетния им покой, затова, докато тръгвахме от къщата, жените стояха край пътя и ни гледаха. Забелязах сред тях майката на Маршели с покрусено от скръб изражение и си спомних как ухаеше на рози в първия ден, когато посетих фермата. Маршели, с черни панделки в косите, се бе уловила за полите на палтото ѝ. Направи ми впечатление, че този ден не носеше очила. Срещнах през дъжда нейните сини очи и видях в тях толкова болка, че трябваше да сведа поглед.

И тогава дойдоха сълзите, скривани от дъжда. За първи път плачех за своите родители. И навярно едва тогава осъзнах, че тях наистина ги няма.

И през ум не ми минаваше да се запитам какво ще стане след погребението. Но дори да бях мислил за това, нямаше да си представя колко брутално ще се измени животът ми.

Последните хора едва си бяха тръгнали от къщи, когато леля ми ме отведе горе да си стягам багажа. Всичките ми дрехи бяха безцеремонно натъпкани в един куфар. Беше ми разрешено да взема също малка чанта с подбрани книги и играчки, с обяснението, че друг път ще се върнем да прегледаме останалото. Аз все още не схващах, че това вече не е моят дом, а в крайна сметка така и не се върнахме за нещата ми. Не знам какво е станало с тях.

Качихме се бързешком в колата на леля ми, която стоеше отвън със запален двигател. Вътре бе топло, но миришеше на спарено, а чистачките монотонно забърсваха дъжда от замъглените стъкла. Дори не се обърнах да погледна назад, докато прекосявахме хълма.

Бях ходил в нейната къща и преди и винаги я бях смятал за студено и неуютно място въпреки всичките ярки саксии с изкуствени цветя и пъстроцветни драперии. В нея постоянно витаеше хладна влага, която след време те пронизваше до мозъка на костите. Този ден печката изобщо не беше палена и когато влязохме вътре, обстановката ми се видя още по-мизерна. От тавана в антрето висеше гола крушка, която блестеше ярко в очите ни, докато тътрехме куфара и чантата нагоре по стълбите.

— Е, пристигнахме — рече тя, като отвори вратата в дъното на коридора. Мансардна стаичка със скосени тавани, влажни петна по тапетите, ръждиви дръжки на запотените прозорци. — Това е твоята стая. — Край стената бе поставено единично легло, покрито с розова памучна кувертюра. Срещу него имаше гардероб с отворени врати, чиито пустеещи рафтове и празни закачалки очакваха да поемат съдържанието на куфара ми. Тя го сложи върху леглото и отвори капака. — Ще те оставя да си подредиш багажа както намериш за добре. Боя се, че за вечеря имаме само херинга и чай.

Почти бе стигнала вратата, когато най-сетне се обадих:

— А кога ще се прибера у дома?

Леля ми спря и се обърна. Макар в очите ѝ да имаше жалост, сигурен съм, че прочетох там и капка раздразнение.

— Сега това е твоят дом, Фин. Ще те извикам, щом вечерята е готова.

След като тя излезе, останах сам в студената безрадостна стая, която сега беше моя. Чувството на опустошение бе почти задушаващо. Извадих плюшената панда от чантата с играчки и седнах на ръба на леглото. Притиснах я към гърдите си, усещайки как влагата от матрака прониква през дъното на панталона ми. И за първи път през онзи ден осъзнах, че животът ми се е променил окончателно и безвъзвратно.

Шестнайсета глава

I

Гумите на колата изтрополиха през решетката за овце, докато Фин я вкарваше в паркинга. После паркира пред дома на свещеника. Навъсените облаци, събирали се над океана цял следобед, вече бяха задушили и последните останки светлина в небето. Сега настъпваха заплашително от северозапад и постепенно потапяха острова в дълбока сянка.

Изкачвайки стъпалата пред входа, той усети върху лицето си първите пръски дъжд, а от вятъра дрехите му прилепваха към тялото.

Прозорците на предната стая светеха. Той натисна звънеца и не след дълго на вратата се появи сравнително млада жена, около една глава по-ниска от Фин, с късо подстригана тъмна коса. Носеше бяла тениска, запасана в широк панталон в маскировъчен цвят, и бели маратонки. Някак не се вписваше в представите му за съпруга на преподобния Доналд Мъри. Лицето ѝ му се стори смътно познато. Той примигна насреща ѝ и тя наклони глава.

— Не ме помниш, нали? — Във въпроса ѝ нямаше топлота.

— А трябва ли?

— Учехме заедно в „Никълсън“. Но аз бях две години по-малка, така че надали си ме забелязал. А ние, девойчетата, до едно си падахме по теб.

Фин усети как се изчервява. Значи, тя бе трийсет и три-трийсет и четири годишна, което означаваше, че е родила Дона едва на седемнайсет.

— Явно няма да се сетиш. — В гласа ѝ се долавяше нотка сарказъм. — Доналд и аз излизахме за кратко още в гимназията. После отново се събрахме в Глазгоу и аз заминах с него за Лондон. В онези дни той още не бе открил Бог, така че женитбата не стоеше на преден план. Докато не забременях, разбира се.

— Катриона — рече в миг на проблясък Фин.

— Браво — повдигна в престорена изненада вежди тя.

— Макфарлън.

— Наистина имаш добра памет. Е, Доналд ли търсиш?

— Всъщност исках да видя Дона.

В очите на жената се спусна невидима преграда.

— По-добре все пак Доналд — рече натъртено. — Ще отида да го повикам.

Докато Фин чакаше, дъждът се усили и скоро го измокри напълно. Преподобният най-сетне се появи и го изгледа безстрастно.

— Не знаех, че има какво повече да си кажем.

— Прав си, нямаме. Дъщеря ти е тази, с която искам да говоря.

— Тя не иска да говори с теб.

— Виж, може ли да вляза? — Фин вирна лице нагоре и се смръщи от дъжда. — Тук ще прогизна съвсем.

— Не. Ако искаш да разпитваш Дона, ще трябва да го направиш официално. Да я арестуваш или какъвто ви е там редът. Иначе те моля просто да ни оставиш на мира. — И той затвори вратата.

Фин остана още малко на стълбите, преглъщайки гнева си, преди да вдигне яка и да притича до колата. Запали двигателя и усили парното, след което съблече мокрото си сако и го хвърли на задната седалка. Включи на скорост и вече се канеше да потегли, когато пътническата врата изведнъж се отвори. Катриона Макфарлън влезе в купето и я захлопна след себе си. От дъжда косата ѝ бе залепнала на кичури, а тениската бе станала почти прозрачна, разкривайки черен дантелен сутиен. Фин неволно отбеляза наум, че Бог явно не е успял да промени особено предпочитанията на Доналд през годините.

Тя седеше, вперила взор право пред себе си, с преплетени в скута пръсти. И не казваше нищо.

— Е, ти също ли го откри? — наруши мълчанието Фин.

— Да открия кого? — Веждите ѝ се смръщиха.

— Господ. Или идеята беше само на Доналд?

— Виж, не го познаваш такъв, какъвто го познаваме ние. Ядосан и с всевишния зад гърба си. Изливащ гръмогласно праведния си гняв.

— Боиш ли се от него?

— Боя се какво ще направи, щом узнае истината.

— А каква е истината?

Колебанието ѝ не трая дълго. Тя избърса част от запотеното странично стъкло и надзърна към къщата.

— Дона излъга, че е била изнасилена от Макричи.

— Това вече го разбрах — изсумтя Фин. — Няма да съм изненадан, ако и Доналд го е разбрал.

— Може и да е. — Нов бегъл поглед към къщата. — Но не знае причината.

Фин зачака продължение, но такова не последва.

— Е, ще ми кажеш ли, или не?

Катриона взе да кърши ръце.

— И аз самата нямаше да знам, ако не бях открила отвореното пакетче в стаята ѝ и не я бях притиснала да ми обясни. — Тя се запъна смутено. — Беше тест за бременност.

— Колко напреднала?

— По онова време само на няколко седмици. Но вече е на три месеца и започва да личи. Тя беше в истински ужас баща ѝ да не разбере.

— И затова е съчинила историята за Макричи? — попита невярващо Фин. Катриона кимна. — Мили боже! Та бащинството се установява с един прост ДНК тест.

— Знам, знам. Беше глупаво. Направила го е от паника, а и беше пийнала онази вечер.

Фин се взря внимателно в нея.

— Защо ми казваш всичко това, Катриона?

— За да ни оставиш на мира. Обвинението в изнасилване и без това вече няма значение. Бедният Ейнджъл е мъртъв. Искам да спреш да ни притесняваш, за да намерим изход сами.

— Не мога да ти дам никакво обещание.

Тя го изгледа със смесица на омраза и страх и се обърна да отвори вратата. Вече бе излязла отвън, когато Фин я попита:

— А кой е бащата?

Тя спря и се наведе под дъжда, който се стичаше на вадички по лицето ѝ, капейки от носа и брадичката.

— Синът на твоето приятелче — просъска. — Фионлах Макинес.

II

Той почти не помнеше как е стигнал обратно до града, разкъсван от объркване и несигурност. Мрачното небе го притискаше, планините на остров Харис изглеждаха като сивкаво петно в далечината, а дъждът се лееше по предното стъкло. Поривистият вятър духаше странично през полето откъм Барвас и той трябваше да съсредоточи цялото си внимание върху пътя, докато не прехвърли хълма след малкото езерце Лох Дуув и не зърна пред себе си светлините на Сторноуей, скътани в низината в закрилническата прегръдка на залива.

Пиковият час бе отминал и Бейхед Стрийт пустееше под дъжда, но щом свърна към пристанищния паркинг, с изненада видя голяма тълпа, събрана под ярките лъчи на издигнати прожектори. Наоколо сновяха операторски екипи и зяпачите явно се бяха събрали въпреки лошото време с надежда да ги покажат по телевизията. По средата имаше към дузина транспаранти, размахвани от протестиращи с жълти и червени мушами, с лозунги като „Спасете гугите“, „Касапи“, „Удушвачи и главорези“, „Убийци на птици“. Бяха ръчно изработени и боята се разтичаше от дъжда. Всичко изглеждаше евтино и крещящо и както се стори на Фин, не особено оригинално. Той се запита кой ли финансира тези хора.

Щом слезе от колата, ги чу да скандират: „У-бий-ци. У-бий-ци“. В периферията на тълпата се мяркаха лицата на един-двама популярни репортери от националните медии. Няколко навъсени униформени полицаи наблюдаваха ставащото от дискретно разстояние, а дъждът се стичаше от козирките на фуражките им.

На кея, сред купчините рибарски мрежи и кошове за раци бе паркиран камионът, който същата сутрин бяха товарили в Порт ъв Нес. Съдържанието му вече бе прехвърлено в трюма на „Пърпъл Айл“ — същия траулер, който преди седемнайсет години бе откарал и Фин до Скалата. Край него сновяха неколцина мъже в непромокаеми дрехи и шапки. Върху ръждивите перила и вехтата обшивка бяха положени дебели пластове прясна боя. Палубата бе синя, а рубката — с цвят на лакиран махагон. Изглеждаше като стара натруфена курва, мъчеща се да скрие възрастта си.

Фин наведе глава и започна да си проправя път през навалицата. Зърна Крис Адамс начело на една група протестиращи, но тъкмо сега нямаше време да се занимава с него. Накрая успя да открие Фионлах край траулера и го сграбчи за лакътя. Момчето се обърна и той му каза:

— Трябва да поговорим.

— Ей, човече! — шляпна го някой по гърба. Беше Артър, грейнал в широка дружеска усмивка. — Идваш тъкмо навреме за почерпката. Навит ли си да пийнем по едно на изпроводяк? Майко мила, погледни се само. Приличаш на мокра кокошка. Толкова ли няма какво да облечеш? Ето, вземи… — Той скочи в кабината на камиона, измъкна оттам една жълта мушама и му я подхвърли. — Хайде, ела да се наквасим. Трябва да сипя нещо в стомаха, че ни чака тежка нощ.

Кръчмата „Макнийл“ бе душна и претъпкана, изпълнена със застоял дъх на алкохол и с гласовете на подпийнали мъже. Никъде нямаше свободна маса, а пред бара се блъскаше цяла тълпа. Прозорците бяха запотени, както и повечето от клиентите, прекарали тук вече час или два. При появата на дванайсетте ловци на гуга и Фин отвсякъде се надигнаха шумни възгласи и наздравици. Екипажът на траулера бе останал на борда да се подготвя. Очертаваше се бурно плаване и за него щяха да са нужни трезви глави.

Фин скоро се оказа с халба бира в едната ръка и чаша уиски в другата.

— Гориво и разредител — ухили се налудничаво Артър. — Точно каквото ти трябва, за да си стъпиш на краката.

Това бе най-бързият начин да се напиеш. След като приятелят му се обърна към бара, Фин затвори очи и гаврътна наведнъж уискито, след което го поля с дълга глътка бира. Може би идеята в крайна сметка не беше чак толкова лоша. Но в този момент зърна с периферното си зрение Фионлах, който си пробиваше път към тоалетната. Остави двете чаши на тезгяха и също се запъти натам.

Докато стигне, момчето вече миеше ръцете си на мивката. На писоарите двама мъже вдигаха циповете на панталоните си и той ги изчака да излязат. Фионлах го наблюдаваше напрегнато в огледалото. По изражението му личеше, че знае, че нещо не е наред.

— Е — заговори Фин, след като останаха сами. — Ще ми кажеш ли за синините по ръцете си?

— Вече ти казах днес — отвърна тийнейджърът, пребледнял.

— Защо би премълчал подобно нещо?

При звука на собствените си думи от плажа Фионлах се обърна рязко.

— Защото не е твоя работа, ето защо. — И се опита да мине покрай него, но Фин го сграбчи, завъртя го и вдигна пуловера му под импрегнираната мушама.

— Господи! — промълви при вида на гърдите му, покрити с жълтеникаво-сини натъртвания. После го блъсна с лице към стената, за да огледа гърба му. И там бледата като слонова кост кожа бе осеяна с уродливи петна. — Добре са те подредили, момче.

Фионлах с усилие се отскубна и застана с лице към него.

— Вече ти казах, не е твоя работа!

Фин дишаше тежко, мъчейки се да овладее емоциите, които заплашваха да го задушат.

— Аз сам ще преценя това.

— Нищо няма да преценяваш. Справяхме се и без теб цели осемнайсет години. А сега се появяваш и само разстройваш майка ми, баща ми, мен. Защо просто не се върнеш там, откъдето си дошъл?

Вратата към заведението се отвори и Фионлах стрелна очи над рамото на Фин, за да провери кой е. Лицето му възвърна част от цвета си и той побърза да излезе навън. Фин се обърна и видя пред себе си объркано усмихващия се Артър.

— Какво става тук?

— Нищо. — Фин въздъхна и понечи да тръгне подир младежа, но месестата длан на Артър го спря.

— Да не си му казал нещо? — В гласа му имаше истинска заплаха, а цялата топлина се бе изпарила от погледа му.

За Фин бе трудно да повярва, че това е същото малко момче, което някога го бе държало за ръка при погребението на родителите му.

— Не се притеснявай, тайната ти е в безопасност. — И той сведе очи към ръката на стария си приятел, още опряна в гърдите му.

Артър бавно я свали и отново се усмихна, но вече не така дружелюбно.

— Е, всичко е наред тогава. Не бих искал твоето синче да застава помежду ни.

Фин го подмина и се върна в бара, озъртайки се за Фионлах. Ловците на гуга се бяха скупчили и сред тях забеляза Гигс, който го наблюдаваше с тъмните си замислени очи. Но от младежа нямаше и следа. Нечие тупване по гърба едва не изкара въздуха от дробовете му.

— Виж ти, и това ако не е нашето шибано сираче.

Фин се извъртя. За един безумен сюрреалистичен миг почти очакваше да види Ейнджъл Макричи. Или призрака му. Но вместо това над него се извисяваше червендалестото подигравателно лице на неговия брат. И сега Мърдо Руад му се стори също така огромен, както и в първия учебен ден. С единствената разлика, че бе надебелял, а рижавата му коса бе станала по-тъмна, зализана назад над широкото плоско теме. Носеше дебело яке върху мръсна бяла тениска и широки дънки, чието дъно висеше някъде около средата на бедрата му. Едрите му мазолести ръце изглеждаха така, сякаш могат да строшат кокосов орех.

— За какво си се върнал тук да цапаш въздуха?

— Опитвам се да открия убиеца на брат ти.

— Да, бе, сякаш те е грижа.

Фин усети как му прекипява.

— Знаеш ли какво, Мърдо? Може и да не ме е грижа. Но работата ми е да хващам убийците и да ги пъхам зад решетките. Дори ако са очистили такива боклуци като твоя брат. Ясно ли ти е?

— Не, копеленце такова, не ми е ясно! — Другият бе почервенял от гняв, тлъстите му бузи се тресяха. — Сега ще видиш ти кой е боклук.

И се хвърли напред, но Фин бързо отстъпи встрани, наблюдавайки как инерцията стоварва противника му право върху една отрупана с чаши маса, която се срина под тежестта му. От нея наскачаха стреснати, залети с питиета мъже, които започнаха гневно да го псуват. Мърдо се озова на колене на пода, в своеобразно бирено кръщене. Нададе яростен рев, изправи се отново и с вид на разярена мечка се заозърта наоколо. Фин стоеше леко запъхтян, заобиколен от кръг жадни за кръв посетители, които надаваха насърчителни викове. Усети нечия желязна хватка върху лакътя си, обърна се и видя сериозното напрегнато лице на Гигс.

— Хайде, Фин, ела да те изведем оттук.

Но Мърдо вече атакуваше, масивният му юмрук пореше въздуха. В последния момент Гигс дръпна Фин назад и юмрукът срещна физиономията на едър плешив мъж с побойнически вид и бухнали мустаци. Носът на мъжа сякаш се пръсна подобно на презрял плод. Краката му се подгънаха и той рухна на пода като чувал с картофи.

В заведението настана суматоха, над която се извиси един-единствен пронизителен глас, остър и властен. Женски глас.

— Вън! Марш навън! Всички, преди да съм извикала полицията.

— Ами че тя вече е тук — обади се някой шегаджия и онези, които познаваха Фин, се разсмяха.

Съдържателката бе дама на средна възраст, нелишена от привлекателност, с руси къдрици, обрамчващи изящното ѝ личице. Но беше в бизнеса от години и знаеше добре как да се справя с подпийнали клиенти.

— Вън! — извика отново, като удари с дебела дървена палка по тезгяха на бара.

И никой не се реши да спори с нея. Няколко дузини мъже се изсипаха на пустата допреди миг улица. Дъждовните локви блестяха под светлината на лампите, които едва смогваха да разпръсват сумрака. Гигс още държеше Фин за лакътя и ловците на гуга се скупчиха край тях, за да го отведат по посока на кея. Гласът на Мърдо се разнесе през воя на вятъра.

— Бягай, копеленце пикливо! Бягай заедно с шибаните си приятелчета, както си правил винаги!

Фин спря и отскубна ръката си.

— Зарежи го — каза Гигс.

Но той се обърна и застана лице в лице с яростта на брата на убития, а тълпата ги заобиколи в мълчаливо очакване.

— Хайде идвай, жалък страхливец такъв. Какво чакаш?

Фин го погледна. Цялата омраза, трупана в продължение на трийсет години, изгаряше гърдите му. Знаеше, че това не е в негова полза. Трябваше да се освободи от напрежението. Въздъхна дълбоко.

— Защо не се помирим, Мърдо? И двамата знаем, че боят никога не е решавал нищо. — И пристъпи предпазливо към огромния мъж с протегната напред десница.

Мърдо го зяпна невярващо.

— Ти сериозно ли говориш?

— Не — каза Фин. — Не говоря сериозно. Просто исках да се приближа достатъчно, за да съм сигурен, че ще улуча.

И с всичка сила заби крак право в слабините на Мърдо, хващайки го напълно неподготвен. Изуменият израз на другия почти незабавно се замени с гримаса на непоносима болка. Докато той се превиваше надве, Фин го пресрещна с коляно в лицето и видя как кръвта бликва от носа и устата му. Мърдо залитна назад към тълпата от зяпачи, която се раздели подобно на Червено море, за да го пропусне. Фин го последва, а стиснатите му юмруци работеха като бутала, стоварваха удар подир удар в големия мек търбух, изкарвайки пъшкания и стонове измежду окървавените устни. Всеки удар беше разплата. За онзи първи ден в училищния двор, когато бе блъснат в стената и спасен единствено благодарение на намесата на Доналд Мъри. За нощта, в която бяха откраднали тракторната гума. За бедния Калъм, обречен на живот в инвалиден стол. За цялата бруталност, раздавана от този безмозъчен насилник през годините. Фин си даде сметка, че губи бройката на ударите, а с тях губи и разсъдъка си, обзет от неконтролируема ярост. Но продължаваше да ги нанася отново и отново. Мърдо бе паднал на колене, с бялнати очи, а кръвта излизаше на мехури от устата му, лееше се от ноздрите му. Ревът на тълпата бе оглушителен.

Нечии корави ръце уловиха отзад лактите на Фин, притиснаха ги в хълбоците му и почти го отлепиха от земята.

— За бога, човече, спри, ще го убиеш! — Той обърна глава и видя пред себе си разтревожената физиономия на Джордж Гън. — Да се махаме оттук, преди да е дошла полицията.

— Нали ти си полицията.

— Униформената полиция — процеди през стиснати зъби Гън. — Ако си още тук, когато се появят, с кариерата ти е свършено.

Фин омекна и остави Гън да го отведе през подвикващата тълпа. Сред лицата смътно мярна това на Фионлах. Младежът изглеждаше шокиран. Артър пък се смееше, явно във възторг, че Мърдо Руад най-сетне си е получил заслуженото.

Докато вървяха бързешком към хотел „Краун“, чуха вой на полицейска сирена. Това бе сигнал за тълпата да се разпръсне. Двама от приятелите на Мърдо го уловиха под мишниците и го повлякоха по-надалеч. Всичко беше приключило.

Когато седнаха в бара, Фин все още се намираше в състояние на силна възбуда и постави ръце върху плота пред себе си, за да спре треперенето им. По тях почти нямаше охлузвания. Той знаеше, че стълкновението с кости лесно може да нарани и него самия, затова бе съсредоточил усилията си в меките затлъстели части — стомаха и ребрата, които причиняваха болка и сломяваха съпротивата на противника. Истинските поражения бяха нанесени от първите два удара — в слабините и в лицето, в които се съдържаха цялата му ярост и унижение, трупани в продължение на трийсет години. И той се питаше защо от това не му е станало по-добре, защо се чувства отвратен, потиснат, победен.

Лоби барът на хотел „Краун“ бе празен, като се изключи една млада двойка, потънала в интимен разговор в далечния ъгъл. Гън седна на стола до Фин и плъзна банкнота към барманката за поръчаните питиета. После попита с тих овладян глас.

— Какво, по дяволите, си мислеше, че правиш?

— Не знам, Джордж. Правех се на пълен идиот, предполагам. — Той сведе поглед към сакото и панталона си, изцапани с кръвта на Мърдо Руад.

— Старши инспекторът бездруго ти е бесен, задето не се яви да му докладваш след ходенето до Уиг. Може наистина здравата да загазиш.

— Знам. — Фин кимна и надигна продължително халбата с бира, докато мехурчетата не започнаха да щипят на гърлото му и не го накараха да стисне клепачи. — Струва ми се, че знам кой е убил Макричи.

— Кой? — попита след дълга пауза Гън.

— Не казвам, че го е направил, а само че е имал адски добър мотив. И доста синини по тялото за капак. — Той отново отпи от бирата си. Гън го чакаше да продължи. — Дона Мъри си е съчинила историята с изнасилването.

— Това го знаехме и преди, нали?

— Но не знаехме, че е бременна. Затова го е сторила, Джордж. Защото се е бояла да поднесе истината на баща си и е търсела виновник.

— Но щом баща ѝ е повярвал, това не е ли мотив да извърши убийството?

— Не става въпрос за бащата, а за приятеля ѝ. Онзи, от когото е забременяла. Ако той е смятал, че е изнасилена, това е било силен мотив и за него.

— И кой е този приятел?

Фин се поколеба. Кажеше ли го веднъж, означаваше да пусне духа от бутилката. И повече да не е в състояние да го върне обратно.

— Фионлах Макинес. Синът на моя приятел Артър. Той целият е покрит в синини, Джордж. Отнесъл е страхотен пердах.

Гън доста време запази мълчание.

— Май не ми казваш всичко — рече накрая.

— Кое те кара да мислиш така?

— Струваше ти огромно усилие да изплюеш камъчето. Това прави нещата лични. А щом са лични, значи нещо е останало скрито.

Фин се усмихна мрачно.

— Знаеш ли, от теб би станал добър следовател. Мислил ли си за кариера в тази насока?

— Не, чувам, че работното им време било ужасно. Жена ми няма да го понесе.

Усмивката на Фин се стопи.

— Фионлах е мой син, Джордж. Едва снощи го разбрах. — Той обори глава върху дланите си. — Което означава, че детето на Дона Мъри ще ми бъде внуче. Ама че шибана бъркотия!

Гън смръщи вежди и отпи от бирата си.

— Виж, няма как да ти помогна в личния живот, но може би ще успея да те успокоя относно момчето.

Фин се извърна рязко към него.

— Какво имаш предвид?

— Никога не съм харесвал особено преподобния Мъри. Вярно, жена му твърди, че си е бил у дома в събота вечер, но съпругите често лъжат, за да защитят мъжете си.

— Остави това. Не е бил Доналд.

— Не бързай, изслушай ме. — Гън въздъхна. — Днес направих някои проверки. Както знаеш, тук, на острова, имаме различни религиозни общности. Мъри спада към Свободната църква на Шотландия. Те провеждат ежегодния си събор в църквата „Свети Колумб“ в Единбург. Както се оказва, тази година той се е състоял през май, същата седмица, в която е станало и твоето убийство от Пийт Уок. Което означава, че преподобният Мъри се е намирал в близост и до двете местопрестъпления. Според теб трябва ли опитни ченгета като нас да приемат това за обикновено съвпадение?

— Господи — изгледа го Фин.

— Преди около час старши инспекторът изпрати двама униформени в Нес да го доведат за разпит.

Фин се смъкна от стола.

— Тогава и аз отивам в участъка.

Гън го улови за лакътя.

— Разбирам чувствата ти, но по-добре недей. Ако Смит надуши, че си пил, ще загазиш още повече.

От кея до слуха им долетяха далечните скандирания на протестиращите. „У-бий-ци. У-бий-ци.“

— Вероятно „Пърпъл Айл“ вече вдига котва — рече Фин и отиде до прозореца, но кеят не се виждаше.

— Днес ли отплават за Скалата?

— Да. И Фионлах също е с тях.

— Е, значи, няма къде да избяга през следващите две седмици, нали? А ти ще можеш да поговориш с Доналд Мъри и утре сутрин. Той също няма изгледи да се изгуби в скоро време.

— Благодаря ти, Джордж — каза Фин, щом излязоха отвън на улицата. — Задължен съм ти.

Другият сви рамене.

— Всъщност причината да дойда да те търся беше, че жена ми все пак успя да се сдобие с малко дива сьомга. Достатъчно, за да стигне и за трима ни.

Но съзнанието на Фин беше другаде.

— Може би друг път, Джордж. Но непременно ѝ благодари от мое име. — Той му подаде ключовете от колата. — Оставих я на паркинга на Кромуел Стрийт.

Двамата стигнаха до Норт Бийч, където се ръкуваха и се разделиха. Фин огледа залива, но „Пърпъл Айл“ явно вече бе подминал Къди Пойнт откъм южната му страна и не се виждаше оттук. Той се върна по Касъл Стрийт и надолу по крайбрежната улица до Саут Бийч. Отново валеше и уличните лампи проблясваха тъжно и самотно чак до пустеещата автогара и новия фериботен терминал в далечината. Старият пристан наблизо тънеше в мрак.

Фин пъхна дълбоко ръце в джобовете си, приведе чело срещу вятъра и дъжда и се спусна към пристана. Наоколо не се мяркаше жива душа, само един танкер бе закотвен в източния му край. Оттук вече видя светлините на „Пърпъл Айл“. Траулерът си проправяше път през вълните по посока на Гоут Айлънд. Забелязваха се дори фигурите, ходещи по палубата, като дребни жълти и оранжеви петънца.

Вече не знаеше какво да чувства, какво да мисли и в какво да вярва. Знаеше само, че момчето, което бе негов син, отнася със себе си някаква тайна през коварните води до същата онази скала, захвърлена насред Северния Атлантик, където осемнайсет години по-рано той самият едва не бе умрял.

Каквато и да бе тази тайна, мисълта за момчето на скалата — сред всички онези кръвопролития, огнени ангели и колела от мъртво месо — не спираше да го гложди.

Седемнайсета глава

Над билата на хълмовете се носеха облаци. Силен западен вятър клатеше заплашително висящите кошници с разноцветни цветя, окачени пред фасадата на полицейския участък на Сторноуей, гонеше боклуци по улиците и караше минувачите да се загръщат от необичайния августовски студ.

Фин влачеше уморено нозе нагоре по Чърч Стрийт, облечен с вълнен пуловер под якето вместо с изцапаната с кръв риза, която бе оставил да кисне в мивката в хотелската стая. В ранните часове преди изгрев бе задрямал за кратко, но така и не бе потънал в сън. В истинския сън, който обвива всички мисли в черна пелена и нежно ги спуска на дъното на дълбок тъмен кладенец. На няколко пъти му бе минало през ума да позвъни на Мона. Но какво да ѝ каже? Че вече няма нужда да скърбят за загубата на Роби, защото той е намерил друг син, за когото дори не е подозирал?

Той прекоси паркинга и влезе в участъка през задния вход. Дежурният сержант бе зает да попълва някакви формуляри, а вездесъщият мирис на дезинфектант и ароматизатор за тоалетни, типичен за всички места за задържане, бе смекчен от аромата на препечени филийки и кафе. Фин хвърли поглед към охранителната камера над главата си и показа на сержанта полицейската си карта.

— Преподобният Мъри още ли е тук?

— Да — кимна той към коридора с килиите, повечето от които стояха отворени. — Първата врата вдясно. Не е заключена. — И като видя учудването му, добави: — Той засега само ни помага с разследването, сър. Не е официално задържан. Ще желаете ли кафе?

Фин поклати глава и тръгна по коридора. Всичко беше чисто и прясно боядисано. Кремави стени, бежови врати. Той бутна първата вдясно. Доналд седеше на ниска дървена пейка под високото прозорче в стената. Ядеше препечена филийка, а до него на пейката имаше чаша димящо кафе. Все още носеше бялата си якичка, но сакото му изгледаше цялото сбръчкано и измачкано, донякъде в тон с лицето. Явно той също бе прекарал безсънна нощ. Около очите му имаше тъмни кръгове, косата му бе щръкнала и несресана. Появата на Фин сякаш не му направи особено впечатление.

— Виждаш ли онова там? — кимна към ъгъла на килията. Фин се обърна и видя върху тъмночервения бетонен под бяла стрелка, придружена от буквата „И“. — Сочи на изток, към Мека. За да знаят мюсюлманите в коя посока да се молят. Сержантът ми каза, че не помни някога тук да е имало задържан мюсюлманин, но такива били разпоредбите. Попитах го дали може да ми даде Библия, та да намеря и аз утеха за душата си. Той се извини и каза, че някой е взел Библията, но можел да ми даде копие на Корана и молитвено килимче, ако ми вършат работа. — Лицето му се изкриви в презрителна гримаса. — Някога това беше християнски остров, Фин.

— Да, Доналд. С християнски ценности като честност и почтеност.

Другият го погледна право в очите.

— Аз не съм убил Ейнджъл Макричи.

— Знам това.

— Тогава защо съм тук?

— Не по моя инициатива.

— Казват, че съм бил в Единбург по времето на някакво друго убийство. Същото важи и за още половин милион души.

— Можеш ли докажеш местонахождението си през онази вечер?

— Бяхме цяла група, отседнали в един и същи хотел. Мисля, че вечеряхме заедно. Останалите ще го потвърдят. Разбира се, това не говори нищо за действията ми след вечеря, понеже бях сам в стаята.

— Радвам се да го чуя. Говори се, че броят на проститутките в Единбург се увеличавал при всеки църковен събор. — Доналд го изгледа кисело. — Както и да е, няма значение какво си правил. ДНК тестът ще те изключи като заподозрян. Баркодът на всевишния.

— Защо си толкова сигурен, че не съм го направил?

— Защото размишлявах цяла нощ.

— Радвам се, че не съм бил единственият, който не е спал. И до какво заключение стигна?

Фин се облегна на рамката на вратата. Чувстваше се слаб и отпаднал.

— Винаги съм те имал за един от добрите, Доналд. От онези, които бранят идеите си, не се поддават на натиск. Никога не съм те виждал да вдигнеш ръка срещу някого. Силата ти беше психическа, не физическа. Умееше да се справяш с хората, без да прибягваш до насилие. Не смятам, че си способен да убиеш човек.

— Е, благодаря за вота на доверие.

Фин игнорира иронията.

— Но затова пък си способен на огромна, упорита, самонадеяна гордост.

— Знаех си, че ще има някаква уловка.

— Да се опълчваш на побойниците, да се излагаш на риск за другите, да предизвикваш баща си, да се правиш на бунтовник. Всичко беше част от това. От една и съща причина, която накрая те накара да се обърнеш и към Бог.

— Нима? И каква е тя?

— Ненаситното ти желание да бъдеш център на вниманието. Всичко опираше до твоя образ. Образът, който имаше сам за себе си. Образът, който искаше другите да имат за теб. Червеният кабриолет, върволицата от красиви момичета, пиенето, наркотиците, въртенето около поп звездите. А после и свещеническият ти сан. Няма как да заемеш по-централно място — не и на остров Луис. В края на краищата всичко се свежда до едно. И знаеш ли какво е то?

— Защо не ме просветлиш, Фин? — въпреки предизвикателния тон личеше си, че думите оказват своя ефект върху Доналд. Бузите му ставаха все по-зачервени.

— Гордостта. Ти си горд човек, Доналд, и гордостта ти измества всичко останало. Което е забавно, защото сам проповядваш, че гордостта е грях.

— Не ми дръж лекции върху Библията.

— И то грях — продължи невъзмутимо Фин, — който предшества падението. — Той се отблъсна от рамката на вратата и застана насред килията, пъхнал ръце в джобовете си. — Знаел си много добре, че Макричи никога не е изнасилвал Дона. А също според мен и причината тя да твърди, че е така.

За пръв път Доналд сведе очи към пода, сякаш взирайки се в нещо, което само той можеше да види. Пръстите му се стегнаха около чашата с кафе.

— Бил си наясно, че е бременна, нали? Но си предпочел да се направиш на сляп за истината, да допуснеш света да повярва, че Макричи е виновен. Какво щеше да стане иначе с твоя безценен образ, ако се разбереше, че дъщерята на свещеника е надула корема не заради изнасилване, а защото по своя воля е легнала с приятеля си? Какво петно върху твоята репутация! Какъв удар за гордостта ти!

Доналд все още стоеше вторачен в пода, а мускулите на челюстите му играеха непрестанно.

— Стигнал си дотам, че жена ти и дъщеря ти вече ги е страх от теб. Страх ги е! И ще ти кажа още нещо, Доналд. Ейнджъл Макричи може да е бил всякакъв, но не е бил изнасилвач. Дори да не е имал много положителни черти, не е заслужавал подобно петно върху паметта си.

Фин бързаше по стълбите на участъка, потънал в същите мисли, които го бяха държали буден през по-голямата част от нощта. Нито една от тях не включваше старши инспектор Том Смит, затова и отначало изобщо не регистрира гласа му — рязък и с типичния акцент на жител на Глазгоу.

— Маклауд! — И след като реакция не последва, още веднъж, по-силно: — Маклауд! — Фин се обърна и го видя да стои на прага на стаята за разпити. — Ела при мен.

От загладения самодоволен вид на водещия разследването не бе останала и следа. Сега той бе небръснат, с измачкана риза, чиито ръкави бяха небрежно навити до лактите. Намазаната му с гел коса висеше на мазни кичури от двете страни на широкото плоско чело, а ароматът на одеколон „Брут“ бе заменен от лек и само малко по-лош дъх на немито тяло. Очевидно поредният човек, прекарал безсънна нощ.

След като Фин влезе, той затвори вратата и му предложи стол, но без сам да седне зад бюрото, върху чийто плот стояха разхвърляни книжа и претъпкан с фасове пепелник.

— Ходил си да говориш с Мъри. — Това не беше въпрос.

— Да. Прибрали сте погрешния заподозрян.

— Той е бил в Единбург в нощта на убийството от Лийт Уок.

— Както и всеки друг свещеник от Свободната църква на острова.

— Но те не са имали мотив да убиват Макричи.

— Мъри също не е имал. Той е наясно, че Макричи не е изнасилвал дъщеря му. Тя си е измислила цялата история, защото е забременяла от своя приятел.

Смит сякаш си глътна езика, което не бе характерно за него. Но това трая само секунда.

— Откъде знаеш?

— Просто познавам местните, сър. Аз съм един от тях, както благоволихте да отбележите в деня на пристигането ми, наричайки ги още простовати.

Смит се наежи.

— Няма да търпя наглост от твоя страна, Маклауд.

— Така ли? Значи, само трябва да обръщам другата буза, ако случайно решите да обиждате?

Водещият разследването сви устни.

— Добре, щом си толкова умен, би трябвало да знаеш и кой е убил Макричи. — Той направи пауза. — Знаеш ли?

— Не, сър. Но мисля, че в едно бяхте прав от самото начало. Няма единбургска връзка. Някой просто е решил да ни пусне прах в очите.

— Поласкан съм от похвалата. Мога ли да попитам кое те наведе на този извод?

— Аутопсията.

— По-точно?

Фин въздъхна.

— Твърде много неща не съвпадаха. Дребни неща, но достатъчни, за да ме накарат да реша, че имаме работа с двама различни убийци.

Смит отиде до прозореца и скръсти късите си ръце върху гърдите.

— И кога смяташе да го споделиш с мен?

— Заключението не бе категорично, сър. По-скоро догадка. Ако го бях споделил, вие щяхте да ме качите на първия самолет за Единбург. А аз смятах, че мога да допринеса с нещо за разследването заради факта, че познавам обстановката тук.

— Значи си решил, че имаш правомощията да вземаш подобни решения? — Смит поклати невярващо глава. Сетне опря свити юмруци върху бюрото, наведе се напред и подуши въздуха. — Интересно, не помирисвам никакъв алкохол. Да не си си плакнал устата, преди да дойдеш на работа тази сутрин?

— Не разбирам за какво говорите — смръщи вежди Фин.

— Говоря за това, че служител под мое ръководство се е забъркал в пиянски побой снощи на крайбрежната улица. Служител, който ще остане под мое ръководство само дотогава, докато хване първия полет за дома. Искам те вън от острова, Маклауд. Ако не можеш да хванеш самолет, качи се на параход. — Смит се изправи в целия си ръст, който не бе твърде внушителен. — Вече говорих с началниците ти в Единбург, тъй че можеш да очакваш топло посрещане, щом се прибереш.

Краткият му и безплоден престой на острова отиваше към своя край. След всички болезнени сблъсъци с призраците от миналото това бе почти облекчение. Фионлах бе прав. След като осемнайсет години се бяха справяли без него, нямаше никакво право да идва и да се бърка в живота им. Един човек бе убит, а убиецът му още се намираше на свобода. Но това вече не беше негова отговорност. Той се прибираше у дома, ако все още имаше дом. Ако Мона го очакваше там. Можеше просто да спусне отново завесата и да забрави. Да гледа напред вместо назад. Тогава защо тази перспектива го изпълваше с ужас?

Фин мина покрай релефната карта на островите Луис и Харис на стената и бутна двойните врати към преддверието. Дежурният го погледна иззад стъклото. Пред него върху редица монитори потрепваха изображенията от камерите за наблюдение. На пластмасовите столове до стената седяха търпеливо две фигури, но той дори не ги забеляза. Вече почти бе излязъл навън, когато една от тях се изправи и произнесе името му.

Катриона Макфарлън, или Мъри, както навярно сега беше фамилията ѝ, стоеше пред него с разтревожен и съсипан вид. А зад гърба ѝ подобно на захвърлена парцалена кукла бе останало да седи момиче — почти дете, с коса, прибрана назад от безкръвното, без следа от грим лице. Фин потресено осъзна, че това трябва да е Дона. Стори му се толкова млада, че бе невъзможно да повярва, че е бременна в третия месец. Може би с козметика щеше да изглежда иначе. Чертите ѝ бяха обикновени, но приятни. Имаше светлата кожа и пясъчнорусата коса на баща си. Носеше дънки и розова блуза, а върху тях — дебело пухено яке, в което почти се губеше.

— Копеле! — процеди майка ѝ.

— Аз нямам нищо общо със случилото се, Катриона.

— Кога ще го пуснете да се прибере?

— Доколкото знам, може да си тръгне, когато пожелае. Мен самият ме връщат обратно в Единбург, тъй че желанието ти ще се изпълни. Повече няма да ви притеснявам.

Техният живот не го засягаше. Той отвори вратата и излезе навън под бръснещия вятър. Вече бе прекосил Кенет Стрийт и тъкмо подминаваше едно рибно ресторантче, когато зад гърба му се разнесоха забързани стъпки. Той се обърна и видя, че Дона тича подир него по Чърч Стрийт. Майка ѝ, застанала на стълбите на участъка, я повика, но тя не се обърна. Накрая го настигна и спря запъхтяна.

— Трябва да говоря с вас, господин Маклауд.

Дъвчеща дъвка сервитьорка им донесе двете кафета. Масата им се намираше до прозореца и отвън по Кромуел Стрийт бръмчеше неспирен поток автомобили. Времето все още бе мрачно, оловносивото море разбиваше вълните си на бели гребени в кея на пристанището.

— Не знам защо си поръчах кафе. — Момичето въртеше лъжичката между пръстите си. — Аз дори не го обичам.

— Ще ти взема нещо друго. — Той вдигна ръка, за да повика сервитьорката.

— Не, няма нужда.

Дона продължи да си играе с лъжичката и част от кафето ѝ се разплиска в чинийката. Фин сипа захар в своето и започна да го разбърква търпеливо. Ако искаше да научи нещо, беше най-добре да не прибързва.

— Знам, че майка ми ви е казала истината за господин Макричи — заговори най-сетне тя. Изражението ѝ бе удивително невинно за момиче, скалъпило обвинение в изнасилване. — Почти сигурна съм, че и баща ми е разбрал за моята лъжа.

— Така е.

Тя доби изненадан вид.

— Значи, знаете, че той не го е убил.

— Нито за миг не съм смятал, че баща ти е убивал когото и да било, Дона.

— Тогава защо го държите?

— Той не е задържан. Само помага в разследването. Въпрос на процедура.

— Нямах представа, че ще създам толкова неприятности. — Тя прехапа устни в опит да сдържи сълзите си.

— А какво знае Фионлах?

Сълзите внезапно минаха на заден план.

— В смисъл?

— В смисъл знае ли, че си бременна?

Тя сведе очи и наново се залови да играе с лъжичката.

— Още не. Аз… все не намирах начин да му съобщя.

— Тогава няма причина да се съмнява в твоята история за Макричи. Освен ако ти самата не си му казала, че е лъжа. Каза ли му? — Момичето поклати глава. — Значи, все още смята, че си била изнасилена от него.

Взорът ѝ отведнъж се изпълни с негодувание.

— Да не би да смятате, че той го е убил? Та аз в живота си не съм срещала по-мил човек от него.

— Е, трябва да признаеш, че си му предоставила доста силен мотив. Освен това целият е покрит със синини, за които не желае да даде обяснение.

Сега тя изглеждаше по-скоро озадачена, отколкото възмутена.

— Как може изобщо да допуснете нещо подобно за собствения си син?

Цялото самообладание на Фин в миг го напусна. Трябваше да си повтори наум репликата, за да повярва, че действително я е чул.

— Откъде разбра? — попита с дрезгав глас.

— От самия Фионлах — рече с нараснала увереност Дона.

Това просто не беше възможно.

— Фионлах знае?

— Винаги е знаел. Откакто се помни. Господин Макинес му го казал още когато е бил малък. Щом ми го каза, разбрах, че наистина съм специална за него, защото преди мен не го е споделял с никого. — Оживлението, озарило погледа ѝ при спомена, помръкна. — И двамата бяхме сигурни, че това е причината баща му постоянно да го бие.

Фин усети свиване под лъжичката.

— Как така? — попита с пресъхнала уста.

— Баща му е доста як, а Фионлах не е точно Мистър Вселена, нали? Това продължава и до днес.

— Не те разбирам. — Явно бе схванал нещо погрешно.

— Какво не разбирате? Господин Макинес вече от години пребива от бой Фионлах. Винаги внимава някой да не го види, но му е пукал ребра, веднъж дори му счупи ръката. Гърбът му, гърдите, краката вечно са в синини. Сякаш караше него да плаща за бащините му грехове.

Фин затвори очи и пожела да се пробуди от този кошмар. Но той още не беше приключил.

— Фионлах винаги го е пазил в тайна. Не го е споделял с никого. До онази нощ, когато двамата, сещате се… го направихме. Тогава видях с очите си и той ми разказа всичко. Неговият баща — всъщност той не му е никакъв баща, нали? — е чудовище, господин Маклауд. Истинско чудовище.

Осемнайсета глава

Инцидентът на Скалата напълно провали остатъка от лятото. Не съм сигурен дали не провали и целия ми живот. Прекарах в болницата близо седмица. Казаха, че съм получил силно мозъчно сътресение и месеци след това страдах от главоболие. Подозираха също, че съм си пукнал черепа, но рентгеновите снимки не показаха нищо такова. Лявата ми ръка бе счупена на две места и остана в гипс повече от месец. Цялото ми тяло бе в натъртвания и синини и когато дойдох в съзнание, едва можех да помръдна.

Маршели ме посещаваше всеки ден, макар че всъщност не исках да я виждам. Не знам защо, но присъствието ѝ ме притесняваше. Вероятно е била наранена от хладината ми в отговор на нейните ласки. Леля ми дойде един-два пъти, но не прояви особена загриженост. Трябва вече да е била наясно, че тя самата умира, докато аз, макар да се бях разминал на косъм със смъртта, според лекарите щях напълно да се възстановя. Защо да хаби съчувствието си за мен?

Гигс също се появи веднъж. Седна край леглото ми и като се взираше тревожно в мен с дълбоките си сини очи, взе да ме разпитва доколко помня случилото се. Но то беше още много мъгляво в паметта ми — само отделни разпокъсани образи. Скалният корниз. Бащата на Артър, кацнал до мен на ръба. Неговият страх. А после тялото му, проснато в подножието, където морето протягаше пенести пръсти, за да го отнесе.

Казваха, че тази замъгленост е заради сътресението. Сякаш гледах всичко през тънък марлен воал. Едва с отминаването на времето този воал постепенно се вдигна и всичко отново дойде на фокус. От престоя си в болницата най-ясно помня едно — че Артър не дойде да ме види нито веднъж. Когато започнах да идвам на себе си и вече предстоеше да ме изписват, попитах Маршели за него и тя каза, че майка му била в ужасно състояние след погребението на господин Макинес. То било без труп — само празен ковчег с негови любими вещи, който бил пренесен през цял Кробост. Казват, че без тяло е трудно да се примириш със смъртта, а тъй като бе сигурно, че в случая морето няма да върне тялото, започвах да си мисля, че Артър никога няма да се примири и ще обвинява мен. Според Маршели обаче не ставало въпрос за това, а просто за болката от загубата на родител. Нещо, което аз познавах твърде добре.

Най-трудният период бе този между изписването ми от болницата и постъпването ми в университета. Мъртъв период, пълен с дълги празни дни. Вече започваше септември, лятото си отиваше. Бях в дълбока депресия от случката на Скалата, от гибелта на бащата на Артър. Ентусиазмът ми към следването бе поизстинал, но все пак се вкопчвах в надеждата, че заминаването за Глазгоу ще промени начина, по който се чувствах. Ще ми позволи да оставя миналото зад гърба си и да започна всичко на чисто.

Открих, че избягвам Маршели и съжалявам, задето изобщо сме се уговаряли да делим стая като студенти. Тя ми се струваше част от всичко онова, което исках да забравя. И се стараех да не мисля за Артър. Щом той не се бе наканил да ме посети в болницата, то и аз нямаше да го търся.

В дните, когато не валеше, ходех на дълги разходки по брега. На юг край скалите, до развалините на древното селище и църквата при Биласклейтър или по дългия сребрист плаж при Толастад, където седях сред дюните и наблюдавах морето с часове. Наоколо почти не се мяркаше жива душа, с изключение на някой случаен турист, и компания ми правеха единствено хилядите птици, които се виеха на ята и се гмуркаха да ловят риба в пролива Минч.

Именно на връщане от една от тези разходки узнах от леля си, че майката на Артър е прекарала инсулт, при това според нея тежък. Нямаше как да продължа да го избягвам. Ръката ми бе още гипсирана и не можех да карам колело, затова тръгнах пеша. Когато в края на пътя те очаква нещо неприятно, той винаги свършва твърде бързо. Стори ми се, че стигнах за броени минути, което ме накара да се почувствам още по-гузен, задето досега не съм го направил.

Колата на баща му още стоеше паркирана на мястото, където я бе оставил, преди да отпътува за Скер. Като постоянно напомняне, че не се е завърнал оттам. Почуках на кухненската врата и зачаках със свито сърце. Мина цяла вечност, преди тя да се отвори и на стъпалото да се появи Артър. Изглеждаше отслабнал и ужасно блед, с тъмни сенки под очите.

— Чух за майка ти — казах.

— По-добре влез — рече безстрастно той и се дръпна встрани, за да мина.

Къщата все още бе пропита от мириса на тютюн за лула. Поредното напомняне за отсъствието на нейния стопанин. Долавяше се и неприятен дъх на застояла храна. В мивката бяха струпани немити съдове.

— Как е тя?

— Може би щеше да е по-добре, ако беше умряла. Едната ѝ страна е парализирана, изгубила е голяма част от двигателните си функции. Говорът ѝ също е засегнат, но лекарите смятат, че може да се възвърне. Ако изобщо оцелее, ще трябва да я храня с лъжичка, щом се прибере от болницата. И почти със сигурност няма да може да ходи.

— Господи, Артър. Толкова съжалявам.

— Смятат, че се дължало на шока от смъртта на баща ми. — Това ме накара да се почувствам още по-зле, но той просто сви рамене. — А ти как си?

— Още имам главоболие. Другата седмица ще ми махат гипса.

— Тъкмо навреме за заминаването за Глазгоу, а? — В гласа му имаше кисела нотка.

— Не дойде да ме посетиш в болницата.

Не го изрекох като въпрос, но и двамата знаехме, че питам „защо“.

— Бях зает — махна с ръка той. — Трябваше да уреждам погребението. Знаеш ли колко формалности има покрай една смърт? Не, разбира се, че не знаеш. Нали беше още малък, когато вашите умряха. Други са се разправяли с цялата тая гадост.

— Обвиняваш мен за смъртта на баща си, нали? — откъсна се от езика ми, преди да се усетя. Бях подразнен от неговата заядливост.

Той ми хвърли толкова странен поглед, че за миг се обърках.

— Гигс казва, че не помниш много ясно случката от Скалата.

— Какво има да помня? Просто паднах. Не знам точно как, сигурно е било нещо глупаво. А баща ти се изкатери до онзи корниз и ме спаси. Ако това ме прави виновен за смъртта му — добре, съжалявам. Никога не съм съжалявал толкова за нещо през живота си. Той беше страхотен човек. Седеше до мен на ръба и ме успокояваше, казваше ми, че всичко ще е наред. И наистина стана така, но не и за него. Винаги ще му бъда благодарен, Артър. Винаги. Не само за това, но и защото ми даде шанс да се развивам. За всички онези часове, отделени за обучението ми. Никога нямаше да взема изпитите без него. — Думите просто се изливаха от мен, отприщвайки цялата ми мъка и вина.

Той продължи да ме гледа по същия странен начин, сякаш претегляше доколко следва да ми вярва. Накрая като че ли стигна до решение и цялото напрежение и гняв отведнъж се изцедиха от него като гной от пробит цирей.

— Не те обвинявам, Фин. Наистина. Просто… — Очите му се наляха със сълзи. — Просто е трудно да се справиш със смъртта на баща си. А ето, сега и това. — Той си пое дъх на пресекулки и разпери ръце, преди да ги пусне отново да паднат край бедрата му.

Изпитах такава жал към него, че направих нещо, което не бях правил преди. Нещо немислимо за големите корави мъжаги от остров Луис. Пристъпих напред и го прегърнах. Долових първоначалната изненада и краткото вцепенение, преди той също да отвърне на прегръдката ми. Усетих четината на небръснатото му лице върху врата си и риданията, разтърсващи тялото му.

В края на септември Маршели и аз заминахме за Глазгоу поотделно и се срещнахме в бар „Кърлърс“ на Байърс Роуд. Всеки от нас вече се бе отбил до апартамента на Хайбъро Роуд, за да си остави багажа, но още имаше проблеми за разрешаване. Аз трябваше да се изправя пред чувствата си към нея — или по-скоро пред тяхната липса. Не можех да си го обясня тогава, не мога да си го обясня и сега. Бях отървал кожата след премеждието на Скер, но както тя самата отбеляза толкова години по-късно, част от мен бе умряла. И Маршели някак бе свързана с тази част. Трябваше да се възстановя, да се изградя наново и не бях сигурен доколко тя се вписва в този процес. За нея, от друга страна, нещата бяха прости — искам ли аз да бъдем заедно, или не? Тук трябва да призная малодушието си. Не ме бива особено в прекъсването на връзки. Когато има възможност разривът да бъде бърз и чист, аз започвам да се колебая, боя се да не причиня болка. В крайна сметка, разбира се, всичко се обърква и хората се нараняват още повече. С една дума, тогава не намерих куража да ѝ кажа, че между нас всичко е приключено.

Вместо това пийнахме, а после отидохме да вечеряме китайско на Аштън Лейн. С храната си поръчахме вино и завършихме с по няколко брендита. Докато стигнем апартамента, се бяхме наквасили порядъчно. Стаята ни беше голяма, навремето вероятно служила за гостна. Имаше високи тавани, гипсови корнизи и елегантна газова камина. Еркерните прозорци с витражи гледаха към опасаната с дървета улица отвън. По коридора се стигаше до обща баня и просторна обща кухня с голяма маса за хранене и телевизор. Когато влязохме, оттам се носеше музика, съпроводена от гласовете на съквартирантите ни, но в момента не ни беше до общуване с тях. Отидохме право в спалнята си и заключихме вратата. Светлината от уличните лампи се процеждаше през листата на дърветата и образуваше петнисти сенки на пода. Дори не си направихме труда да спуснем завесите, преди да разтворим сгъваемия диван и да свалим трескаво дрехите си. Пет пари не давахме, че някой може да ни види от жилищата на отсрещната страна на улицата. Коктейлът от хормони и алкохол ни тласна директно към кратък бурен секс.

Сякаш бе изминала цяла вечност от последния път, когато се бяхме любили на плажа в Порт ъв Нес. Тази първа нощ в Глазгоу удовлетвори физическата ни нужда, но след като всичко приключи, аз просто легнах по гръб и забих поглед в тавана, наблюдавайки как се местят сенките на разклащаните от вятъра клони. Усещането не беше като преди — беше ме оставило празен, със съзнанието, че всичко е свършило и че е само въпрос на време да се изправим пред този факт.

Понякога, когато не искаш да поемеш отговорността, започваш да нагласяш нещата така, че обстоятелствата или пък другата страна да излязат виновни за прекъсването на връзката. Същото се получи и при мен през първия семестър в университета в Глазгоу. Гледайки сега назад, сам не знам кой е бил човекът, населявал моето тяло през седмиците, докато есента бавно преминаваше в зима. Той бе опърничаво копеле, мрачно и заядливо. Пиеше прекалено и пушеше твърде много трева. Правеше любов с Маршели, когато му скимне, а през останалото време се държеше с нея като с парцал. Срамувам се да кажа, че съм го познавал или че по някакъв начин съм бил свързан с него.

Открих много неща за себе си. Открих, че не се интересувам от изкуства, нито от това да взема диплома. Всъщност изобщо не се интересувах от следването. Като си помисля само за всички часове, пропилени за мен от бедния господин Макинес! Толкова време и усилия на вятъра! Открих, че със своя акцент звуча като провинциалист за жителите от вътрешността на Шотландия, и направих всичко възможно да го изгладя. Спрях да говоря келтски дори с Маршели, дори и когато бяхме сами. Открих, че съм привлекателен за нежния пол и че никога няма недостиг на момичета, желаещи да спят с мен. В онези дни СПИН още не се беше развихрил и на неангажиращия секс се гледаше леко. Случваше се да отида на парти с Маршели, а да си тръгна с някоя друга. Щом се приберях в апартамента, я заварвах сама в тъмното. Тя не признаваше, че плаче заради мен, но аз откривах петна от размазан грим върху възглавницата ѝ.

Развръзката настъпи в края на първия семестър. В стаята срещу нас живееха две момичета, едното от които ме харесваше. Показваше го открито, дори когато Маршели беше наоколо, и тя я мразеше заради това. Казваше се Анита. Хубаво момиче, но твърде настъпателно. Подобно на Шийна. А аз никога не съм харесвал това, затова въпреки всичките ѝ аванси се дърпах.

Един ден се върнах по-рано от университета. Вместо да ходя на лекции, бях отскочил до един бар. По-голямата част от стипендията ми за годината вече бе изхарчена, но мен не ме беше грижа. Бях поел твърдо по пътя на самоунищожението. Студът хапеше бузите, а побелялото небе над града вещаеше сняг. Улиците пъстрееха с коледна украса. Родителите ми бяха умрели две седмици преди Коледа и оттогава винаги се потисках на този празник. Леля ми също никога не се опитваше да го направи специален, затова, докато другите деца го предвкусваха с вълнение и нетърпение, аз го очаквах с тих ужас. Сега престорената печалбарска веселост на големия град, лампичките по дърветата и ярко осветените витрини, непрестанно повтарящите се коледни песнички по магазини и заведения само усилваха чувството ми за изолация.

Когато влязох в апартамента, бях леко пийнал и погълнат от самосъжаление. Заварих Анита сама в кухнята. Тъкмо си свиваше джойнт и вдигна поглед към мен, зарадвана да ме види.

— Здрасти, Фин. Тъкмо ми попадна малко страхотна трева. Искаш ли да си дръпнеш?

— Разбира се.

Включих телевизора и не щеш ли, от следобедната програма на Би Би Си 2 прозвуча келтска реч. Беше просто някакво дублирано анимационно филмче, но въпреки това усетих бодване на носталгия.

— Божичко — рече Анита. — Нямам понятие как го разбираш. На мен ми звучи като норвежки, пуснат на бързи обороти.

— Защо не вървиш да си го начукаш? — измърморих на келтски.

— Я, какво беше това? — усмихна се тя.

— Казах, че искам да те чукам.

Анита повдигна игриво вежда.

— Ами Маршели?

— Маршели не е тук.

Тя запали цигарата, всмукна продължително и ми я подаде. Докато изпълвах дробовете си, наблюдавах как пушекът бавно излиза измежду нейните полуотворени устни.

— Правила ли си някога любов по келтски? — подхвърлих.

— По келтски? — засмя се тя. — Какво ще рече?

— Ако беше правила, нямаше да питаш.

Анита стана, взе джойнта от ръката ми и като дръпна от него, долепи уста до моята, за да споделим дима. Гърдите ѝ се притиснаха в мен, а свободната ѝ ръка се плъзна към чатала ми.

— Защо не ми покажеш?

Ако бяхме отишли в нейната стая вместо в моята, нещата можеше и да се развият различно. Но когато човек е пийнал, надрусан и с момичешка ръка между краката, не мисли особено. Леглото не беше оправено още от сутринта. Аз включих газовата камина, после двамата се съблякохме и се мушнахме под същите чаршафи, които Маршели и аз бяхме споделяли предишната нощ. Беше студено, затова се притиснахме един в друг, за да се сгреем, а аз ѝ говорех тихо на келтски.

— Сякаш ми правиш заклинание — промълви Анита.

И в известен смисъл наистина бе така. Аз я омагьосвах с езика на моя баща. И на неговия баща. Убеждавах, омайвах, обещавах неща, които никога нямаше да изпълня. Плъзвах се вътре в нея, за да ѝ дам от семето си. Естествено, тя вземаше хапчета, тъй че то щеше да попадне на ялова земя. Но за момента носеше облекчение. Не на нея, на мен. Отново имах шанса да се превърна за кратко в някогашния Фин Маклауд. Да бъда момчето, говорещо келтски. Да се пресегна към предците си, да бъда с тях. Всъщност предполагам, че просто бях напушен.

Не знам колко време Маршели ни е наблюдавала от прага, но щом усетих присъствието ѝ, вирнах рязко глава. Лицето ѝ бе бяло като тебешир.

— Какво има? — попита Анита. После също я видя.

— Най-добре просто си вземи дрехите и излез — произнесе много тихо Маршели.

Анита ме погледна и аз кимнах. Тогава тя стана от леглото, събра си демонстративно нещата от пода и с вирната брадичка прекоси коридора към своята стая. Маршели затвори вратата след нея и ме погледна с вида на куче, получило ритник от господаря си. Предателство, обида, измамено доверие. Нямаше смисъл да се оправдавам, затова мълчах.

— Никога не съм ти казвала — започна тя, — но единствената причина да кандидатствам за университета бе, защото знаех, че ти ще учиш тук.

Дадох си сметка, че това ще да е било още преди първата ни среща на остров Елън Бег. Спомних си и писмото, в което ме умоляваше да взема нея вместо Айрийн Дейвис на танците за завършване на началното училище, подписано „Момичето от фермата“. И разбрах, че през всички тези години никога не е преставала да ме обича. Нямах повече сили да я гледам в лицето и трябваше да сведа очи. Цялата жестокост и егоизъм на стореното от мен най-сетне ми станаха ясни. Аз бях ограбил надеждата ѝ. Надеждата, че един ден ще ме върне, че ще намери пак стария Фин. Онзи, когото аз също бях изгубил и не разчитах особено да открия.

Исках да ѝ кажа, че съжалявам, че всичко ще бъде наред. Да си послужа с думите, изречени от господин Макинес на онзи скален корниз. Но знаех, че ще излъжа.

Маршели, без да проговори повече, започна да стяга куфара си.

— Къде отиваш?

— У дома. Утре ще хвана влака за Инвърнес, а после автобуса до Улапул.

— А къде ще спиш довечера?

— Не знам. Със сигурност не и в тази къща.

— Маршели…

— Недей, Фин! — прекъсна ме остро тя. После по-меко, с пресипнал глас добави: — Просто недей.

Седях на ръба на леглото, все още гол и потреперващ от студ, и я гледах как си събира багажа. Щом приключи, нахлузи палтото си и извлече куфара в коридора. След секунда чух външната врата да се захлопва подире ѝ.

Отидох до прозореца и я гледах как върви с мъка към ъгъла с Байърс Роуд. Малкото момиче, което в първия учебен ден бе седнало до мен и бе предложило да ми превежда. Същото момиче, които бе откраднало от мен целувка високо сред балите сено в плевнята на фермата Милънейс и бе поело вината за изтърваните в църквата бонбони. След всички тези години най-сетне бях успял да я нараня непоправимо и да я прогоня от живота си. В този момент започнаха да падат едри гъсти снежинки, които я скриха от погледа ми още преди да стигне до светофара на ъгъла.

След този случай се върнах на острова само веднъж, когато леля ми внезапно почина следващия април. Казвам внезапно само защото смъртта ѝ дойде като гръм от ясно небе за мен, но всъщност тя е гаснела бавно и продължително. Ракът в напреднал стадий бил открит още предишното лято, но тя отказала химиотерапията, заявявайки на лекарите, че е живяла дълъг и щастлив живот. Пила най-добрите вина, пушила най-хубавите цигари, спала с най-търсените мъже (както и с няколко жени) и харчила парите им с широки пръсти. Защо да си разваля последните шест месеца? Както се оказало, месеците били по-скоро девет, прекарани в болка и самота, в смразяващия студ на последната ѝ зима.

Взех автобуса до Нес и оттам поех пеша през хълма до Кробост и старата бяла къща край пристанището. Беше ветровит пролетен ден, но в полъха, свистящ през мъртвите треви, имаше мекота, а воднистата слънчева светлина, проникваща на моменти измежду препускащите облаци, сгряваше въздуха.

В къщата още витаеше мразът на зимата, пропит от влага и мирис на дезинфектанти. Пъстрите вази с изсушени цветя, пурпурно боядисаните стени, розовите и оранжевите драперии, всичко това сега бе тъжно и посърнало. Тя им бе вдъхвала живот, а без нея те изглеждаха евтини и безвкусни. Тя бе давала целия облик на този дом и сега в него цареше само огромна пустота.

В камината, където бе запалила последния си огън, още стоеше пепелта — сива и студена. Дълго седях в нейното кресло, вторачен в изстиналото огнище и размишляващ за годините, през които бяхме живели заедно. Удивително колко малко спомени от нея бях съхранил. Какво странно, безрадостно детство бях прекарал.

В моята стая открих старите си играчки, натъпкани в кашони и прибрани в гардероба — тъжно напомняне за едно минало, което копнеех да оставя зад гърба си. Спомних си писмото на Павел до коринтяните: „Когато бях дете, като дете говорех, като дете чувствах, като дете разсъждавах; откак станах мъж, напуснал съм детинското“. Всички тези неделни часове, прекарани в Свободната църква на Кробост, бяха оставили своите следи. Отнесох играчките долу и ги струпах край контейнера за смет. Нямах представа какво да правя с нещата на леля ми. Отидох в спалнята ѝ и отворих гардероба. Дрехите ѝ висяха в мълчаливи редици, с цветове, приглушени от сянката на нейната смърт. Тя бе запазила отдавна отеснели и излезли от мода поли, блузи и панталони, сякаш се бе надявала, че един ден отново ще стане момичето, което е била през шейсетте — младо, стройно и привлекателно, тепърва започващо своя живот.

Не исках да оставам и една нощ в тази къща, но нямаше къде другаде да отида, затова запалих огъня, увих се в едно дебело одеяло и прекарах вечерта на дивана. На моменти се унасях в странни сънища, в които леля ми и господин Макинес танцуваха прегърнати на празен дансинг.

Събудих се от чукане на вратата. Беше се разсъмнало и когато погледнах часовника си, установих, че съм спал близо десет часа. Все още с одеялото на раменете отидох да отворя, примижавайки срещу ярката слънчева светлина. Пред мен стоеше жена на име Мораг — моя втора братовчедка, много по-възрастна от мен. Мисля, че не я бях виждал от погребението на родителите ми.

— Фин, предположих, че трябва да си ти. Видях дима от комина и разбрах, че някой е дошъл. Иначе имам ключ, но ми беше неудобно да вляза. Нали знаеш, че погребението е днес?

Кимнах замаяно и си спомних, че леля ми никога не бе казвала добра дума за нея. Но както се оказа, именно Мораг поради липсата на други близки бе организирала всички подробности около погребението. Поканих я вътре и тя начаса реши и проблема с вещите на починалата. Някои от тях можели да влязат в употреба на семейството ѝ, а други щяла да отнесе в благотворителния магазин в Сторноуей.

— Представяш ли си — рече негодуващо, — някой да вземе и да изхвърли всичките ти играчки. Намерих ги край кофата за боклук и ги сложих в багажника, да не стават зян.

Мина ми през ум, че сега някое друго дете ще може да изгради свои спомени около тях. Надявах се само да бъдат по-щастливи от моите.

В църквата нямаше много хора. Неколцина далечни роднини, две-три бабички, ходещи на всяко погребение, и шепа любопитни съседи, разчитащи навярно да узнаят нещо повече за странната жена, живяла в ексцентрично уединение в бялата къща над пристанището. Едва в края на службата, когато станах и се запътих към изхода с все още звънящи от келтските псалми уши, видях Артър и Маршели да се измъкват от една от най-задните скамейки. Трябва да ме бяха забелязали отпред, но сякаш нарочно не ми се обадиха.

И все пак четвърт час по-късно, когато около дузина души се събрахме пред къщата, за да изпроводим тленните останки на леля ми в последния им път, те отново бяха там. Артър ме поздрави с кимване и ръкостискане, а после двамата се оказахме рамо до рамо при носенето на ковчега. Сигурен съм, че той тежеше повече от положеното в него тяло. Маршели остана сред групата жени, наблюдаващи как мъжете се отдалечават към гробището. Улових погледа ѝ, но само за кратко. Тя побърза да сведе очи, сякаш от скръб. Но като се има предвид, че почти не познаваше покойницата, а още по-малко я харесваше, скръбта надали ще е била заради нея.

Вече крачехме обратно между брулените от атлантическия вятър паметници, оставили гробарите да довършат своето дело, когато Артър ми заговори за първи път.

— Как е в университета? — попита.

— Не чак толкова хубаво, колкото го изкарват.

Той кимна, сякаш разбираше.

— А харесва ли ти Глазгоу?

— Все е по-добре от тук.

Стигнахме портата на гробището и пропуснахме останалите пред себе си. Артър остана да я затвори и аз изчаках заедно с него. Тогава той се обърна и ме изгледа продължително, преди да отвори уста.

— Има нещо, което трябва да знаеш, Фин. — Последва дълбока хърхореща въздишка. — Маршели и аз се оженихме.

Знаех, че нямам право да го съдя, но въпреки това ме обля гореща вълна на ревност и гняв.

— Нима? Поздравления.

Разбира се, той бе наясно, че не го мисля наистина, но какво друго можех да кажа?

— Благодаря — кимна в отговор и двамата тръгнахме през полето да настигнем останалите.

Деветнайсета глава

I

Маршели беше излязла да напълни кофа с торф за горене от купчината пред къщата. Носеше дънки, гумени ботуши и дебел вълнен пуловер. Косата ѝ за разлика от обикновено бе пусната да се развява свободно край лицето. Силният северен вятър ѝ попречи да чуе колата на Фин, приближаваща къщата — миниатюрно деу с цвят на повръщано, което бе наел евтино в града. По цялото крайбрежие морето надигаше редици от гневни бели гребени като вражеска армия, готвеща се за щурм.

— Маршели.

Тя се изправи, сепната от гласа му, разнесъл се зад гърба ѝ, а миг по-късно и от неговото изражение.

— Фин, какво има?

— Трябва да си знаела, че той бие момчето.

Маршели стисна клепачи и пусна кофата. Парчетата торф се разпиляха по земята.

— Опитах се да го спра. Наистина се опитах.

— Трябвало е да се постараеш повече. — Тонът му бе рязък, обвиняващ.

Тя отвори очи, в които сълзите напираха, готови да бликнат навън.

— Нямаш представа на какво е способен той. Отначало, когато Фионлах бе още малък и видях синините, не можах да повярвам. Реших, че е било злополука. Но злополуките не се повтарят до безкрай.

— Защо просто не напусна Артър заедно с детето?

— Исках, повярвай ми. Но той ме заплаши, че ако си тръгнем, ще ни последва навсякъде. Ще ни намери и ще убие Фионлах. — Погледът ѝ отчаяно търсеше разбиране от Фин, но той стоеше като камък.

— Все нещо си можела да направиш!

— Да, направих. Останах тук и се постарах да прекратя побоите. Той никога не му посягаше, ако бях наоколо, затова гледах постоянно да съм наблизо. Да го защитя, да бъде в безопасност. Но това невинаги беше възможно. Бедният Фионлах! — Сълзите вече свободно се стичаха по лицето ѝ. — Той се държеше толкова смело. Никога не плачеше, не се жалваше. Просто търпеше.

Фин откри, че целият се тресе от болка и ярост.

— Господи, Маршели, но защо?

— Нямам представа! — почти му кресна тя. — Сякаш го правеше, за да ми отмъсти за нещо. Каквото и да се е случило на оная проклета скала, то е причината. И двамата не го казвате, но то ви промени до неузнаваемост.

— Ти знаеш какво се случи, Маршели! — Фин вдигна ръце в раздразнен жест, сетне ги остави да паднат отново безпомощно.

— Не, не знам. — Тя поклати глава, сякаш дивейки се на упорството му. — То промени всички ни, Фин, но най-вече Артър. Отначало не му личеше толкова, вероятно го е криел от мен. Но после, след като Фионлах се роди, то започна да излиза от него като отрова.

Телефонът на Фин зазвъня в джоба му с мелодията на „Храбрата Шотландия“. Весела и жизнерадостна, напълно неуместна в дадената ситуация.

— Няма ли да вдигнеш проклетото нещо? — попита Маршели.

— Не.

Никой на острова не знаеше номера му, значи навярно беше някой от Единбург. Той изчака да се включи гласовата поща и изпита облекчение, когато звъненето най-сетне престана.

— И сега какво? — Тя избърса сълзите с опакото на ръката си, оставяйки тъмна следа от торф върху бузата си. Очите ѝ бяха морни, изцедени от живот от годините, прекарани с Артър, от вината заради побоите, които синът ѝ е бил принуден да търпи, побои, които не е могла да предотврати.

— Не знам — отвърна Фин. Телефонът му изписука отново. — Мамка ти — изруга и го извади от джоба си.

Операторът го известяваше, че има ново гласово съобщение. Той натисна нетърпеливо бутона и го долепи до ухото си. Разнесе се глас, толкова отдалечен от събитията, които го занимаваха в момента, че му трябваха няколко секунди да го разпознае.

— Прекалено сме заети, за да си вдигаме телефона, а? Препускаме по дирите на убиеца, предполагам. — Беше патологът, професор Ангъс Уилсън. — Слушай сега, открих нещо, което може да ти помогне. Ще го включа в доклада, естествено, но реших да ти дам малко преднина. Помниш ли онази малка обвивка от таблетка, която открихме в повръщаното по трупа? Е, тя е съдържала форма на стероида кортизон. Нарича се преднизон и се приема през устата. Обикновено се ползва за лечение на болезнени кожни алергии, но е ефективен и при раздразнения на дихателните пътища, затова често го предписват на страдащи от астма. Така че предлагам ти да си отваряш очите на четири за хора с гадни обриви по тялото или за хронични астматици. Наслука, амиго!

Повече съобщения нямаше. Фин изпита определеното усещане, че светът около него се разпада, и се зачуди защо земята още не го е погълнала. Ръката му несъзнателно пъхна телефона обратно в джоба.

— Какво има? — попита Маршели с уплаха в гласа. — Изглеждаш така, сякаш си видял призрак.

Той обаче не я чуваше. Дори не се намираше тук, а в навеса за лодки в Порт ъв Нес. Беше събота вечер и наоколо цареше мрак. Вътре имаше двама мъже. Единият бе Ейнджъл Макричи. Силуетът на другия се придвижи под лунната светлина, падаща през малкото прозорче. Беше Артър. Фин нямаше представа защо са там, но щом Макричи се обърна с гръб, Артър замахна и стовари нещо върху тила му — палка или метална тръба. Едрият мъж се свлече на колене, а после падна по лице. Артър дишаше учестено, възбудено. Приведе се над тялото, за да го обърне по гръб, но то се оказа по-тежко, отколкото бе очаквал. Откъм селото долетяха някакви звуци. Дали не бяха гласове? В гърдите му се надигна паника, стана му трудно да си поема дъх. Стомахът му реагира, сви се конвулсивно и изхвърли съдържанието си през устата. Право върху проснатия на пода Макричи. Артър изрови хапчетата от джоба си, глътна едно и всмукна от инхалатора. Докато чакаше ефектът да настъпи, клечеше облегнат до стената. Дишането му постепенно се нормализира и той се ослуша за звуците, предизвикали пристъпа, но не чу нищо и се върна към задачата си. Обви дебели пръсти около гърлото на жертвата и започна да стиска. Всичко трябваше да приключи час по-скоро.

Фин примижа, за да прогони образите. Когато отвори отново очи, видя пред себе си слисаната Маршели.

— Фин, за бога, кажи нещо!

— Как е напоследък астмата на Артър? — собственият му глас прозвуча немощно и прегракнало в ушите му.

Тя се намръщи.

— В смисъл?

— Просто искам да знам. — Гласът му постепенно укрепваше. — По-зле ли е отпреди?

— Да, по-зле е — отвърна троснато тя, чудейки се защо я занимава с подобни глупави въпроси. — Пристъпите ставаха все по-тежки, докато не му предписаха новото лекарство.

— Преднизон?

Тя наклони учудено глава и нещо помрачи синевата на очите ѝ. Вероятно предчувствие.

— Откъде знаеш?

Той я улови за ръка и я задърпа към къщата.

— Покажи ми.

— Фин, за какво става дума?

— Просто ми покажи, Маршели.

Влязоха в банята и тя отвори огледалния шкаф над мивката. Шишенцето беше на най-горния рафт. Той го грабна и го отвори. Беше почти пълно.

— Защо не го е взел със себе си?

— Не знам, може да има друго.

Фин не искаше дори да мисли за възможния отговор.

— Има ли място, където държи личните си книжа? Такова, до което ти нямаш достъп?

Маршели сбърчи напрегнато чело. Беше ѝ трудно да се концентрира.

— Има едно чекмедже в старото бюро на баща му. Винаги го държи заключено.

— Да вървим.

Бюрото се оказа тикнато под прозореца в бившия кабинет на господин Макинес, заринато със стари вестници и списания, както и с купища платени и неплатени сметки. Фин бе спал тук по-предишната нощ, но дори не го бе забелязал. Тапицираното кресло, което вървеше в комплект с него, не се мяркаше никъде, заменено от обикновен кухненски стол. Той седна на него и отвори лявото чекмедже. В него имаше папка с разделители, пълна с домашни книжа. Пръстите му ги преровиха набързо, но не откриха нищо интересно. След това дръпна дясното чекмедже. То се оказа заключено.

— Имаш ли ключ?

— Не.

— Донеси ми тогава някоя здрава отвертка. Или длето.

Маршели излезе мълчаливо от стаята, за да се върне минута по-късно с масивна отвертка в ръка. Фин я взе, пъхна острието в процепа над ключалката и натисна като с лост, докато дървото не изпука. Езичето изскочи от жлеба и чекмеджето се плъзна назад. Вътре имаше картотека с окачени разноцветни папки — жълти, розови, сини. Той ги прегледа една по една. Удостоверения, инвестиции, писма. Разпечатани статии, свалени от интернет. Фин спря и задиша учестено. Статиите бяха от „Хералд“, „Скотсман“, „Дейли Рекърд“, „Единбург Ивнинг Нюз“, „Глазгоу Ивнинг Таймс“. Всичките с дати от края на май и началото на юни. „Изкормен труп открит на Пийт Уок“. „Единбургският изкормвач“. „Удушен и обезобразен“. „Смърт в сянката на кръста“. „Полицията търси съдействие за убийството от Пийт Уок“. Над две дузини разпечатки, обхващащи триседмичния период на най-бурно отразяване на престъплението, преди новите повишения на местните данъци да превземат заглавията.

Фин стовари юмрук върху плота, при което купчина списания се свлече на пода.

— Няма ли най-сетне да ми кажеш какво става? — В гласа на Маршели се прокрадваше нотка на истерия.

Той отпусна чело върху дланите си и стисна клепачи.

— Артър е убил Ейнджъл Макричи.

В стаята се възцари продължителна тягостна тишина.

— Но защо? — наруши я най-сетне плахо Маршели.

— Това е бил единственият начин да ме върне на острова. — Той перна с длан статиите върху бюрото, разпилявайки листовете във въздуха. — Вестниците бълваха всички подробности около убийството в Единбург, включително факта, че аз водя разследването. Така че ако тук е било извършено престъпление със същия налудничав почерк, близко е било до ума, че на даден етап ще ме призоват. Особено след като жертвата е мой бивш съученик. Вярно, имало е риск и да не стане, но ето че в крайна сметка дойдох.

— О, Фин, направо не мога да повярвам, че те чувам да говориш подобни неща. С каква цел ще иска да те докара тук?

— Искал е да ми каже за Фионлах. Да знам, че той е мой син. — В съзнанието му изникнаха думите на Дона Мъри. Сякаш караше него да плаща за бащините си грехове.

Маршели се отпусна тежко на ръба на леглото.

— И все пак не разбирам.

— Ти каза, че е биел Фионлах, за да си отмъсти на теб, но не е така. През всичките тези години, докато е тормозел бедното момче, той си е представял, че удря и рита мен. И е било важно да узная истината, преди да… — Той замлъкна, твърде уплашен, за да изрече мисълта на глас.

— Преди да какво?

Фин бавно се извърна към нея.

— Артър не се притесняваше да даде ДНК проба на полицията. Знаел е, че докато стане ясно кой е извършителят, вече ще бъде на Скалата. Ще е твърде късно да го спрат.

Маршели се изправи рязко, внезапно осъзнала насоката на думите му.

— Престани, Фин! Престани!

Той поклати глава.

— Затова и не е взел хапчетата си. В крайна сметка за какво са му, след като вече не планира да се лекува?

Отвън вятърът се усилваше. През прозореца се виждаха вълните, стоварващи се с ярост върху скалистия бряг и отстъпващи на талази от бяла пяна. Той погледна часовника си и стана от бюрото. Събра разпечатките обратно в папката и се упъти към вратата.

— Къде отиваш? — улови го за лакътя Маршели.

— Да му попреча да убие нашия син.

Тя прехапа устна и се опита да сподави риданията, заплашващи да я задушат.

— Но защо, Фин? Защо би сторил това?

— Защото по някаква причина иска да ме нарани, Маршели. Да ми причини повече болка, отколкото мога да понеса. Трябва да е знаел, че вече съм загубил един син. — По изражението в очите ѝ си пролича, че тя не знае. — Какъв по-добър начин да ме пречупи от това да убие и другия? — Той се помъчи да се освободи от хватката ѝ, но тя не го пусна.

— Фин, погледни ме. — Той се обърна, прикован от напрежението в гласа ѝ. — Преди да тръгнеш… има нещо, което трябва да знаеш.

II

Дъждът блъскаше по прозорците на оперативната стая, размивайки гледката към покривите над пристанището и замъка Люс, издигащ се на отсрещната страна на залива. В помещението имаше повече от двайсет души и всички, с изключение на Гън и още един-двама, които продължаваха да говорят по телефоните, гледаха към Фин. Старши инспектор Смит бе нервен и зачервен. Беше успял да се изкъпе и преоблече. Косата му отново бе гладко зализана назад с помощта на гел, а от бузите му лъхаше аромат на „Брут“. Централното място в тази стая по право се полагаше на него, но ето че се бе оказал изместен, изтикан в ъгъла. Това не го правеше щастлив човек.

— Добре, да приемем, че този Артър Макинес вероятно е нашият убиец — каза той.

— ДНК анализът ще го потвърди — отвърна Фин.

Смит хвърли неприязнен поглед към разпечатките от статии, пръснати върху най-близкото бюро.

— Значи, смяташ, че е копирал убийството от Пийт Уок с цел да те примами на острова?

— Да.

— И да ти каже, че неговият син всъщност е твой син.

— Да.

— А после да го убие. — Фин кимна и Смит остави фразата да увисне във въздуха, преди да зададе въпроса: — И защо?

— Вече ви казах какво се случи на Скер.

— Баща му е загинал, спасявайки те след падане от скалите. Наистина ли смяташ, че това е достатъчна мотивация, за да извърши две убийства цели осемнайсет години по-късно?

— Не мога да го обясня. — Безсилието на Фин започваше да прелива в гняв. — Знам само, че е тормозел момчето още от малко, а сега, след като ми е казал, че аз съм баща му, ще го убие. Вече веднъж е убил, за да ме докара тук. Пред лицето на доказателствата никой не може да го отрече.

Смит въздъхна и поклати глава.

— Не мога да рискувам живота на служителите си, като ги пратя на някакъв остров на сто километра навътре в Атлантика посред буря.

Гън остави слушалката и се обърна на въртящия се стол.

— Последни данни от бреговата охрана за времето в района на Скер, сър. Вятърът и вълнението продължават да се усилват. — Той хвърли почти извинителен поглед към Фин. — Според тях няма начин да приземим там хеликоптер.

— Ето, сами виждате — рече с видимо облекчение Смит. — Ще трябва да изчакаме, докато бурята отмине.

— Потвърдиха също, че „Пърпъл Айл“ вече се е върнал от Скалата — добави Гън. — Влязъл е в пристанището преди около час.

— Няма да карам хората да тръгнат и по море при тези условия!

Един униформен сержант влезе в стаята.

— Сър. — Лицето му бе като издялано от твърда сурова скала. — Не можем да се свържем с ловците на гуга по радиостанцията.

— Значи, нещо не е наред — намеси се Фин. — Гигс винаги държи открит канал за връзка. Винаги.

Смит погледна към сержанта за потвърждение и той кимна. Водещият разследването въздъхна и сви рамене.

— Дори и така да е, няма как да сторим нищо до утре.

— До утре момчето може да е мъртво! — извиси глас Фин и веднага усети как в стаята се възцарява тишина.

Смит вдигна показалец и докосна с него върха на носа си. Странен, заплашителен жест. Гласът му наподобяваше тихо ръмжене.

— Мисля, че сериозно рискуваш да прекрачиш границата, Маклауд. Или забрави, че вече не си част от случая?

— Разбира се, че съм част от него. Аз съм в самия му шибан център! — И като се обърна, блъсна люлеещите се врати и излезе в коридора.

Докато стигне края на Чърч Стрийт и свие наляво по Кромуел Стрийт, вече бе напълно подгизнал. Якето с качулка предпазваше главата и горната част на тялото му, но панталонът му беше залепнал за бедрата, а лицето му се вкочанясваше под напора на ледения дъжд. Той потърси заслон пред входа на боядисано в зелено магазинче за сувенири. От витрината, сякаш в израз съчувствие, любопитно го наблюдаваха трийсетсантиметрови копия на шахматните фигури от остров Луис. Фин извади мобилния си телефон и набра номера на участъка, намиращ се на две преки разстояние.

— Искам да говоря с Джордж Гън — каза, когато отсреща вдигнаха.

— За кого да му предам?

— Просто ме свържете.

Кратка пауза.

— Един момент.

— Сержант Гън — чу се в слушалката след малко.

— Джордж, аз съм. Удобно ли е да говориш?

Секунда тишина.

— Не особено.

— Добре тогава, само слушай. Искам да те помоля за една услуга. Голяма услуга.

III

Траулерът се издигаше и спадаше заедно с вълните във вътрешното пристанище. Въжетата, с които бе привързан, скърцаха жалостиво, а по предната му палуба с трополене се търкаляше червена пластмасова кофа. Котвената верига стържеше и дрънчеше, а всяка част от такелажа вибрираше и свистеше на вятъра. Дъждът шибаше прозорците на рубката, а Падриг Макбийн седеше на шкиперското място. Седалката бе толкова протрита от годините употреба, че тапицерията ѝ се бе разкъсала на няколко места и ленти тиксо с мъка удържаха дебелия дунапренен пълнеж, явно твърдо решен да излезе навън. Падриг бе поставил единия си крак върху щурвала и замислено пушеше фас от саморъчно свита цигара. Беше млад за шкипер, едва прехвърлил трийсетте. „Пърпъл Айл“ бе принадлежал на баща му — именно той навремето бе откарал Фин до Скалата. В продължение на три десетилетия старият Макбийн бе превозвал ловците на гуга, а след неговата смърт синовете му бяха продължили традицията. По-малкият, Дънкан, служеше като първи помощник на борда. Имаше само още един член на екипажа, млад момък на име Арчи. Останал без работа, той бе постъпил на траулера за шестмесечен стаж. Оттогава бяха изминали две години, а той още стажуваше.

— Страховита история ми разказвате, господин Маклауд — рече Падриг с бавния, провлачен говор на човек, роден и отрасъл в Нес. — Трябва да призная, че никога не съм харесвал особено тоя Артър Макинес. А синът му е кротко момче. — Той дръпна за пореден път от фаса. — Но по пътя натам не видях нищо нередно помежду им.

— Ще ме откарате ли? — попита търпеливо Фин. Знаеше, че иска твърде много.

Падриг сведе глава и погледна навън през прозореца на рубката.

— Бурята здраво се е развилняла, сър.

— Плавал си и в по-лошо време.

— Да, вярно е. Но никога по свой избор.

— Говорим за живота на момчето, Падриг.

— А аз трябва да мисля за траулера и за животите, които ще рискувам, ако тръгна.

Фин не каза нищо. Даваше си сметка, че решението е на кантар. Вече бе помолил, нямаше какво повече да стори. Падриг смукна последния сантиметър от цигарата, но тя вече беше угаснала.

— Не мога да накарам момчетата да тръгнат. — Фин усети как сетното пламъче на надеждата му помръква. — Но ще им поставя въпроса. Ако те кажат „да“, ще ви откарам.

Надеждата в сърцето му отново плахо припламна.

Той последва младия шкипер през камбуза. От закачалка на стената висяха жълти мушами. В мивката бяха струпани немити съдове, плаващи в мазна вода, която отразяваше ярката светлина на голата електрическа крушка. Върху газовия котлон имаше чайник, къкрещ под редица нащърбени порцеланови чаши, окачени на кукички. По тясна стълбичка се спуснаха към жилищното помещение на кърмата. Тук имаше шест койки и триъгълна маса с пейки от всяка страна, заемащи почти цялото налично пространство. Дънкан и Арчи седяха пред чаши чай, пушеха и гледаха размазаната картина на малкия телевизор, монтиран високо върху стената в единия ъгъл. Вървеше някакво риалити шоу и жена на средна възраст тъкмо напускаше гневно студиото, отпаднала от играта. Падриг изключи телевизора и с един поглед спря протестите на присъстващите. Въпреки крехката му възраст в държанието му имаше нещо, вдъхващо респект. Със спокоен и тих глас в поклащащите се ръждиви недра на стария траулер той им предаде молбата на Фин. Двамата членове на екипажа го слушаха мълчаливо в своите раздърпани пуловери и скъсани дънки. Ръцете им бяха напукани и почернели от машинно масло, а бледите изнурени лица, запечатали в себе си поколения бедност и мизерия на острова, час по час поглеждаха към Фин. Тези момчета едва свързваха двата края. Целият им живот — хранене, спане, ходене по нужда — протичаше на подобния на гримирана стара проститутка съд. Двайсет и четири часа на ден, по пет, а понякога и шест дни в седмицата. Постоянно рискуваха кожите си, за да могат да водят това жалко съществуване. Щом Падриг свърши, настана кратка тишина, сетне Арчи се обади:

— Е, поне няма да харчим пари за кръчма, нали?

IV

Вече минаваше седем, когато напуснаха пристанището, заобиколиха Къди Пойнт и излязоха в залива, пресрещнати от бурния вятър, нахлуващ откъм пролива Минч. Докато подминат Гоут Айлънд и навлязат в дълбоки води, вълните вече се надигаха заплашително около тях. Падриг държеше щурвала, а смръщеното му съсредоточено лице бе обагрено в зелено от флуоресцентната светлина на очуканите радарни екрани, които трептяха и бипкаха по арматурното табло. Още не се бе смрачило напълно, но видимостта беше практически нулева и той трябваше да управлява, осланяйки се изцяло на приборите и инстинкта си.

— Да, временцето си го бива. Тук сме още в подветрената страна на острова. Оставим ли веднъж зад гърба си Бът ъв Луис, ще стане по-лошо.

Фин не можеше да си представи нищо по-лошо от това. Вече на два пъти бе успял да повърне и учтиво отказа пържените яйца с наденица, които Арчи по някакъв начин бе успял да забърка в неудържимо люлеещия се камбуз.

— За колко време ще стигнем? — обърна се към Падриг.

Шкиперът сви рамене.

— Снощи пътувахме осем часа. Сега може да отнеме девет или повече. Трябва да минем право през бурята, но се надявам призори да сме там.

Фин си припомни как преди осемнайсет години също бяха заобиколили Бът ъв Луис и светещата точка на фара се бе изгубила в далечината. Как, оставили зад себе си сигурността на сушата, бяха навлезли в безбрежната пустош на Северния Атлантик, предпазвани само от няколкото тона ръждиво желязо на траулера и от уменията на неговия шкипер. Тогава се бе почувствал уплашен, самотен, невероятно уязвим. Но никое от тези чувства не го бе подготвило за яростта, с която предстоеше океанът да се нахвърли срещу тях, щом заобиколяха най-северния връх на острова. И сега отново дизеловият двигател боботеше в мрака, а те водеха наглед непосилна битка с водните стени, надигащи се от всички страни като черни, увенчани със сняг планини, за да се стоварят с грохот върху палубата и носа. Фин се държеше за каквото му попадне и се чудеше как Падриг успява да запазва спокойствие. А също и как е възможно да издържат още седем или осем часа в този ад, без да загубят разсъдъка си.

— Малко преди баща ми да умре — повиши глас Падриг, за да надвика шума на моторите и воя на бурята, — купи друг траулер, за да смени „Пърпъл Айл“. — Той кимна и се усмихна сам на себе си, приковал поглед в приборите на таблото и тъмнината отвъд предното стъкло. — Нарече го „Желязната лейди“ и похарчи куп време и пари, за да го направи точно такъв, какъвто искаше. Де да беше и с лодките толкова лесно, колкото с жените. — Усмивката му помръкна. — Канеше се да продаде тази стара хубавица, щом му се удаде възможност, но така и не успя. Рак на черния дроб. Отиде си за няколко седмици и аз трябваше да поема всичко след него. — Той извади с една ръка смачкана цигара от тенекиена кутийка с надпис „Вирджински тютюн“ и я запали. — Изгубих „Желязната лейди“ още първия път, щом я изкарах в открито море. Пробойна в машинното отделение. Докато я открием, в трюма вече влизаше повече вода, отколкото можехме да изпомпаме. Казах на останалите да пускат спасителната лодка, а аз направих всичко по силите си да я спася. Бях затънал до шията, преди да се откажа, и едва не отидох на дъното заедно с нея. — Той изпусна дим от ноздрите си и течението в рубката бързо го отнесе. — Все пак извадихме късмет. Времето беше хубаво, а наблизо имаше друг кораб, който да ни спаси. Гледах с очите си как траулерът потъва. Заедно с всички надежди и мечти, които баща ми бе вложил в него. И единственото, което си мислех, бе как ще кажа на чичовците си. Но се оказа, че напразно съм се тревожил. Те само се радваха, че съм се отървал жив и здрав. „Лодката е просто куп желязо и дърво, синко — рече един от тях. — Няма друга душа освен душата на онзи, който я кара.“ — Падриг дръпна силно от цигарата. — И все пак всеки път, щом мина през мястото, където тя потъна, ме побиват тръпки. Знам, че е там и лежи на дъното. Заедно с всички мечти на баща ми, погребани завинаги като него самия.

— Току-що минахме през него, нали? — попита Фин, доловил напрежението у младия шкипер.

— Да, господин Маклауд, тъкмо това направихме. — Той го погледна крадешком. — Между другото, препоръчвам ви да слезете долу и да полегнете. Знае ли човек, може и да успеете да дремнете някой и друг час.

Дънкан влезе при брат си в рубката, а Фин отиде да легне на същата койка, която бе заемал при първото си пътуване осемнайсет години по-рано. Не очакваше да заспи, знаеше само, че ще разполага с достатъчно време да прехвърля отново и отново в съзнанието си всички онези въпроси, които го терзаеха. Въпроси, които щяха да намерят своя отговор едва на Скер. Всъщност дори и за това нямаше гаранция. Артър и Фионлах можеше вече да са мъртви, а той дори да не подозира. Тогава щеше да му остане единствено вината, че не е прозрял истината по-рано. Ето защо се учуди, когато Арчи го разтърси за рамото.

— Почти стигнахме, господин Маклауд.

Фин се измъкна изпод завивките сепнат и объркан и започна да трие очите си с длани. Глухото равномерно боботене на двигателите сякаш се бе превърнало в част от самия него, пулсиращо в главата му, разтърсващо всяка частица от тялото му. Траулерът се мяташе бясно върху вълните и той едва успя да изкачи стълбичката до камбуза, без да падне. Дънкан беше уловил съсредоточено щурвала, а Падриг седеше до него и се взираше мрачно напред в тъмнината. Щом видя отражението на Фин в стъклото, се обърна с думите:

— От час насам се мъча да се свържа с тях по радиостанцията, господин Маклауд, но се чуват само статичен шум и пращене. Това никак не ми харесва. Не е в стила на Гигс.

— Още колко време остава?

— Десетина минути, може и по-малко.

Фин се взря през илюминатора, но не видя нищо.

— Къде е проклетият фар? — Падриг щракна някакъв ключ и всички прожектори на „Пърпъл Айл“ пронизаха едновременно нощта. Стометровата скала, на която Фин едва не бе изгубил живота си, изникна почти мигновено пред тях, черна и лъскава, нашарена с бели ивици гуано. — Ляво на борд, по дяволите! — кресна той на брат си. Дънкан завъртя рязко щурвала и „Пърпъл Айл“ се наклони застрашително, посрещайки странично вълните, които блъскаха корпуса му. — Как може фарът да не свети!

— Мили боже! — възкликна неволно Фин, улавяйки рамката на вратата, за да се удържи на крака. — Снощи светеше ли?

— Разбира се! Можеше да го видиш от километри.

Дънкан овладя траулера, насочвайки отново носа срещу вятъра, и те започнаха да порят вълните към южния край на Скалата, докато не се озоваха в заслона на пролива между двата полуострова. Тук вятърът бе осезаемо по-тих, но вълните продължаваха да издигат и спускат триметровите си гърбици, разбивайки се на бяла пяна пред входовете на пещерите, на мястото, където обикновено се разтоварваха запасите.

Падриг поклати глава.

— Няма начин да стигнете с лодка дотам, господин Маклауд.

— Не съм дошъл чак дотук — викна Фин през рева на двигателите, — за да стоя в проклетия траулер, докато онзи човек убива сина ми!

— Ако доближа достатъчно, за да спуснем лодката, имаме реални шансове да се разбием в скалите.

— Видях веднъж как по време на буря баща ти вкара „Пърпъл Айл“ на заден ход до кея в Порт ъв Нес. В дните, когато ловците на гуга още акостираха там.

— Значи, помните случая, а? — очите на Падриг заблестяха.

— Всеки го помни. Тогава бях още момче, но хората продължиха да говорят за него с години.

— Нямаше страх този човек. Наумеше ли си, че може да направи нещо, правеше го и толкоз. Разправяха, че имал нерви от стомана, но според мен изобщо нямаше нерви.

— Но как е успял?

— Първо пуснал котва, а после обърнал кърмата към брега. Преценил, че ако стане напечено, ще превключи предавките, ще започне да обира котвената верига и тя ще го придърпа обратно в морето.

— Е, колко от куража на своя баща си наследил, Падриг?

Другият го изгледа напрегнато и продължително.

— Добре тогава. Но влезете ли веднъж в проклетата лодка, ще разчитате само на себе си, господин Маклауд. Повече нищо няма да мога да сторя за вас.

Фин не помнеше някога да е изпитвал по-голям страх. Насред чудовищното море, стоварващо се с грохот върху скалите навред около тях, те изглеждаха незначителни като прашинка. Суров сблъсък с бушуващите стихии, над които нямаха никакъв контрол. И все пак се бяха добрали до това късче земя, изгубено сред океана. Оставаха само още стотина метра, с които да се справят. Дънкан спусна привързаната с въже лодка плътно зад кърмата, докато Падриг малко по малко освобождаваше веригата на спуснатата котва. Проливът бавно се стесняваше от двете им страни, бреговете вече изглеждаха опасно близо. Траулерът се мяташе ту на една, ту на друга страна, издигаше се и спадаше, а до слуха им достигаха плясъкът и гъргоренето на водата в пещерите, чиито гърла зееха, сякаш се канеха да ги погълнат.

Падриг даде знак, че не смее да доближи повече, и Дънкан кимна на Фин. Часът бе настъпил. Дъждът шибаше почти хоризонтално в лицето му, докато се спускаше с вкочанени от студа пръсти по металната стълба. Импрегнираните дрехи все още пазеха тялото му сухо, но той знаеше, че това няма да продължи много. Спасителната жилетка му изглеждаше смехотворно жалка. Паднеше ли във водата, тя вероятно щеше да го удържи на повърхността точно толкова дълго, колкото морето да успее да го разбие в скалите. Надуваемата лодка под него подскачаше като обезумяла. Фин си пое дъх, сякаш се канеше да се гмурне, и се пусна от „Пърпъл Айл“. Дъното на лодката поддаде под тежестта му и той трескаво затърси с ръце въжето, опасващо бордовете, за да се залови за него, но не напипа нищо освен гладка и мокра напомпана гума. Усети, че се плъзва встрани, пропада в бездната, и стисна зъби, готвейки се за сблъсъка с водата. Но в последния момент триенето на грапавото найлоново въже опари дланта на дясната му ръка и той обви пръсти около него. Лодката отново се озова отдолу и този път, вкопчен здраво за двата ѝ борда, той започна да се издига и спуска заедно с нея.

Някъде високо над себе си видя пребледнялото лице на Дънкан. Той викаше нещо, но вятърът отнасяше думите му. Фин припълзя към кърмата и спусна извънбордовия мотор. Отвори дросела и дръпна въжето на стартера. Един, два, три, четири пъти. Нищо. Едва на петия път се разнесе сподавен звук и неохотно боботене. Той бясно даде газ, за да не угасне отново. Това бе мигът на истината. Прикрепен само с тънка пъпна връв за кораба-майка, трябваше да се впусне напред в неизвестното.

Фин завъртя носа напряко на вълните, по посока на брега, и малкият оранжев съд се понесе с удивителна скорост. В светлините на прожекторите от траулера можеше да види зейналото черно устие на пещерата пред себе си и да чуе катедралните звуци, носещи се дълбоко от недрата на острова. Белият прибой кипеше навред около него и лодката, грабната от поредната вълна, се понесе към фатален сблъсък. Фин зави и даде на заден ход, стисвайки в ужас очи, преди да усети, че морето го засмуква обратно навътре. Дори не смееше да погледне към траулера. Ревът в ушите му бе оглушителен.

За пореден път се извърна с лице към скалите, които ту се издигаха над нивото на борда, ту се спускаха отново, сякаш го преценяваха, чакаха го стаени в засада. Стоя така близо минута, събирайки разпилените останки от куража си. Всичко опираше до избора на точния момент. Не можеше да си позволи още веднъж да бъде запокитен напред. Силата на водата бе далеч по-голяма от тази на крехкия му извънбордов мотор, значи, трябваше да изчака, докато тя започне да отстъпва, и тогава между две вълни да достигне целта. Какво по-лесно от това! Той почти се изсмя на опитите си да разсъждава рационално. Истината бе, че ако имаше Бог, то животът му сега бе напълно и изцяло в негови ръце. Пое си няколко пъти дълбоко дъх, докато чакаше, и щом бушуващата пяна започна да отстъпва към него, даде пълен напред. Отворът на пещерата отново се разкри над него и за известно време му се струваше, че не се движи изобщо, а само виси сред мъглата от солени пръски. После внезапно плавателният съд се стрелна с главоломна скорост напред. Фин се опита да завърти руля, но перките на мотора бяха извън водата, порейки с писък въздуха, който не им оказваше никаква съпротива. Целият остров Скер сякаш се хвърли насреща му. Той нададе вик на отчаяно предизвикателство и ето че морето, уловило лодката в своята длан, изведнъж го изтръгна от нея и го запокити срещу скалите със сила, от която въздухът напусна дробовете му. Устата му се изпълни с кръв, а острите назъбени ръбове се впиха в плътта му. Лодката бе изчезнала и той се озова залепен върху гранита от напора на водата. После почти незабавно налягането, което го поддържаше, изчезна и морето започна да го завлича назад по гладката повърхност, полирана в продължение на милиони години. Фин затърси нещо, за което да се улови, но зеленият пояс от водорасли, облепил подножието на Скер, се изплъзваше като тиня между пръстите му. Отзад бе единствено студената тъмна бездна, откъдето той знаеше, че връщане няма.

И тогава го усети — студения допир на метал, помръдването на вградената в камъка халка. Вкопчи се в нея със силата на отчаянието, почти изваждайки рамото си от ставата. Морето продължи да го тегли и подмята, докато накрая, макар и неохотно, го пусна. Няколко секунди той лежа неподвижно като странно създание от дълбините, изхвърлено на брега. Най-сетне, придържайки се за халката на пристана, успя на четири крака да се придвижи напред. Следващата вълна се устреми хищно подире му, но преди да го достигне, той вече бе стъпил на първия перваз — същия, върху който Ейнджъл им бе сварил чай в деня на пристигането преди осемнайсет години. Беше успял. Намираше се на твърда земя, в безопасност от морето. И единственото, което то можеше да стори, бе да плюе гневно в лицето му.

Едва сега си даде сметка, че дъждът е спрял. В облачната пелена, забулила черното небе, се бяха разтворили огромни пролуки, през които над острова се лееха ярки и неочаквани ивици лунна светлина. Сред пътека от разтопено сребро „Пърпъл Айл“ се отдалечаваше към безопасността на залива, подмятан от гневящите се заради изпуснатата жертва вълни.

Фин откачи прикрепеното към колана си фенерче с надеждата, че то все още работи. Лъчът блесна в лицето му и той го размаха по посока на траулера, за да извести екипажа, че е оцелял. После опря гръб в скалата и като придърпа колене към гърдите си, остана така няколко минути, докато възвърне дишането и самообладанието си. Трябваше да събере цялата си воля за изкачването до върха. Часовникът на ръката му показваше четири сутринта. След по-малко от два часа щеше да започне да се развиделява. Той се боеше да мисли какво ще му донесе новият ден.

Изправи се с олюляване на крака и насочи фенерчето нагоре по склона. Там, осветен от разпокъсаната лунна светлина, личеше дъсченият улей, по който ловците на гуга изтегляха припасите до върха. Значи, все още съществуваше след всички тези години. Фин проследи с лъча начупените му очертания и видя въжето, ползвано от тях, да се вие сред хаоса от скали. Изкатери се до него и го дръпна силно с ръка. Беше закрепено здраво в другия край. Уви го около кръста си и воден от него, започна дългото изкачване, като на най-стръмните места се придърпваше нагоре с него. Периодично спираше, обираше хлабината и отново го омотаваше около кръста си като предпазна мярка в случай на падане.

Отне му повече от двайсет минути да достигне билото. Там се освободи от въжето и запъхтяно погледна надолу, блъскан от вилнеещия вятър. Далеч под него в залива се виждаха примигващите светлини на „Пърпъл Айл“. Когато се обърна, почти пълната луна изплува иззад облаците и разля сиянието си над целия Скер. В най-високата точка на острова се виждаше ниският квадратен силует на фара, а на стотина метра от него, отвъд безпорядъка от разпръснати камъни и птичи гнезда, се гушеха тъмните очертания на старата черна къща. В нея не се забелязваше нито светлина, нито друг признак на живот, но мирисът на торфен дим, достигащ до ноздрите му, ясно говореше, че вътре има някой.

V

Малките на буревестниците повръщаха върху обувките му, докато с препъване си проправяше път сред скалите, преобръщайки гнезда и пръскайки пищящи разтревожени птици в нощта. Платнището, провесено пред входа на къщата, бе затиснато с едри камъни. Той го дръпна рязко встрани и влезе вътре.

В средата на помещението можеше да види още тлеещата жар от догарящия торф, а също да подуши възкиселия дъх на човешка пот, надделяващ над мириса на дима. Той обходи стените с фенерчето. По каменните пейки лежаха спящи фигури, някои от които вече се размърдваха. Лъчът му попадна върху бледо сънено лице. Беше Гигс. Мъжът заслони очите си с ръка срещу светлината.

— Артър? Ти ли си? Къде се губиш, по дяволите?

— Не е Артър. — Фин пусна платнището да падне отново зад гърба му. — Аз съм Фин Маклауд.

— Господи — обади се друг. — Как попадна тук?

Вече всички бяха будни. Неколцина се надигнаха и спуснаха нозе на пода. Не беше трудно да ги преброи — бяха общо десетима.

— Къде са Артър и Фионлах?

Някой запали газена лампа и на нейната призрачна светлина лицата се откроиха малко по-ясно в задимения въздух. Всички го гледаха така, сякаш бе изскочил от отвъдното.

— Не знаем — каза Гигс. — Светна втора лампа, а към жаравата в огнището бяха добавени нови чимове торф. — Снощи работихме до тъмно, опъвахме въжетата и макарите. Артър и Фионлах се отделиха от групата и всички решихме, че са се прибрали тук. Но когато се върнахме, от тях нямаше и следа, а радиостанцията беше разбита.

— И не знаете къде са? — попита недоверчиво Фин. — На острова не е пълно с места, където да се скрият, а и не биха издържали дълго навън в това време.

— Допуснахме, че са слезли в пещерите — рече един от мъжете. — Но нямаме понятие защо. Може би ти ще ни кажеш?

— Как успя да се добереш дотук, Фин? — намеси се Астерикс. — Последно като те видях вчера, нямаше крила.

— Падриг ме докара.

— В това време? — Плуто се взря във Фин през сумрака. Той бе участвал и в онзи лов, преди осемнайсет години. — Вие да не сте се побъркали?

Нетърпението на Фин започваше да прераства в паника.

— Мисля, че Артър ще убие Фионлах. Трябва да ги открия.

Той дръпна платнището и подаде глава навън в бурята. Гигс прекоси помещението с три крачки и го сграбчи за ръката.

— Не ставай глупак, човече! Навън е тъмно като в рог. Ще се пребиеш, преди да си ги открил. Никой няма да ходи никъде, докато не се развидели. Защо не седнеш и не ни разправиш какво става?

Огънят вече се беше разгорял и ловците насядаха около него, а Астерикс напълни чайника и го постави над пламъците. Някои бяха метнали одеяла върху раменете си, други нахлупиха изпомачкани шапки. Запалиха се цигари, насищайки с дим бездруго спарения въздух. Настана особена, напрегната тишина. Тяхното търпеливо мълчание вдъхна известна увереност на Фин и той се опита да разхлаби мускулите си, вдървени от събитията през изминалата нощ. Струваше му се леко нереално, че изобщо е тук.

Чайникът кипна и Астерикс напълни чашите. Тенекиените кутии със захар и мляко на прах преминаха от ръка на ръка. Фин направи чая си гъст и сладък и отпи на големи глътки белезникавата, подобна на сироп течност. Вкусът ѝ не бе нищо особено, но топлината и захарта го посъживиха. Виждайки, че всички го гледат в очакване, изпита странното усещане за дежа вю. Естествено, като младеж бе седял около огъня в същия този заслон в продължение на две седмици, но в случая ставаше дума за друго, за нещо, подобно на сън. Облак на мрачно предчувствие започна да забулва мислите му. Да, беше седял тук и преди, но не по начина, по който си спомняше.

— И така — наруши тишината Гигс, — защо Артър ще убива сина си?

— Преди две вечери той ми каза, че Фионлах всъщност е мой син. — Звукът на вятъра навън наподобяваше далечно стенание. Въздухът в черната къща бе мъртвешки застинал, дори пушекът в него висеше неподвижно. — И по някаква причина — Фин поклати глава, — нямам представа каква, явно ме мрази безгранично. — Той си пое дълбоко дъх и продължи: — Артър е убил Ейнджъл. Направил го е като имитация на друго убийство, което разследвах в Единбург, за да ме докара на острова. Сигурен съм, че е искал да узная, че Фионлах е мой син, а после да го убие, за да ме накара да страдам.

Мъжете наоколо се размърдаха неспокойно. Направи му впечатление, че неколцина от тях си размениха многозначителни погледи.

— Значи, не можеш да се сетиш за никаква причина Артър да те мрази толкова много? — попита Гигс.

— Не, освен че вероятно ме вини за смъртта на баща си. — Внезапно му мина през ум, че може би и други от присъстващите мислят същото. — Но вие знаете, че аз не бях виновен. Беше просто злополука.

Гигс обаче продължаваше да го гледа втренчено и неразбиращо.

— Значи, наистина не помниш, така ли?

Фин усети, че започва да диша плитко и учестено. Страхът обвиваше сърцето му с дълги студени пръсти.

— Какво да помня?

— Знаеш ли, тогава така и не разбрах дали се дължи на удара по главата — сътресението и тъй нататък, или на нещо по-дълбоко. Нещо в мозъка ти. Психически механизъм, заключил спомена. — Страхът вече изпълваше всяко кътче от съзнанието на Фин. Като че ли някой бе отворил стара рана, за да измъкне отвътре късче от шрапнел, причинявайки му непоносима болка. Идваше му да изкрещи на Гигс да спре. За каквото и да ставаше дума, той не искаше да го знае. Гигс потърка небръснатата си челюст. — Отначало, като дойдох да те видя в болницата, помислих, че се преструваш. Но сега вече съм сигурен, че не е било така. Че наистина си забравил. Което може би е добре, а може би не. В крайна сметка само ти си знаеш.

— За бога, Гигс, за какво говориш? — Чашата се тресеше в ръката на Фин. Нещо неописуемо витаеше в задимения въздух над главите им.

— Помниш ли вечерта, когато те намерих пиян край пътя? И бръщолевеше, че не искаш да идваш на Скалата?

— Просто бях уплашен.

— Уплашен, да, но от какво? Щом те заведох у нас да се изсушиш, ти ми разказа нещо, което ти причиняваше ужасна болка. Седеше на стола пред камината и плачеше като бебе. Със сълзи на страх и унижение, каквито никога не съм виждал мъж да пролива.

Фин го гледаше със зяпнала уста. Гигс явно говореше за някой друг. Не за него. Той не бе плакал в онази нощ. Беше само пиян и толкова.

Гигс мрачно обходи с взор лицата край огъня.

— Някои от вас бяха на Скалата онази година и знаят за какво говоря. Но други не бяха и заради тях ще повторя същото, което казах тогава. Каквото и да се случи тук, каквото и да стане между нас, си остава тук. На острова. Може да бъде в главите ни, но никога да не излиза от устата. И ако някой от вас дори го намекне пред друга жива душа, ще отговаря първо пред мен, а после пред създателя си.

Нито един от седящите наоколо не се усъмни в думите му.

Пламъците поглъщаха торфените чимове и сенките на събраните мъже танцуваха по стените като мълчаливи свидетели на клетвата за мълчание. Тъмнината отвън сякаш притискаше стените на черната къща плътно около тях. Очите, обърнати към Фин, виждаха едно същество, изгубено в транс, треперещо в сумрака, с безкръвно, пребледняло като платно лице.

— Този човек беше самият дявол — рече Гигс.

— Кой? — смръщи чело Фин.

— Макинес. Бащата на Артър. Извършвал е невъобразими неща с вас двамата като момчета. В своя кабинет. През всичките онези години на преподаване зад заключената врата. Първо с Артър, а после и с теб. Тормоз, какъвто никое дете не бива да преживява. — Той спря да си поеме дъх, почти задушен от тишината. — За това ми разправи ти онази нощ, Фин. Двамата с Артър не сте си признавали, нито сте говорили за него. Но всеки от вас е знаел какво се случва, на какво е подложен другият. Помежду ви е имало негласен обет да го пазите в тайна. Затова си бил толкова щастлив онова лято. Защото всичко е щяло да приключи. Ти си щял да напуснеш острова и никога повече да не видиш Макинес. Да сложиш край веднъж и завинаги. Дотогава си мълчал, неспособен да понесеш срама и унижението да споделиш пред някого стореното с теб. Но вече всичко е щяло да остане зад гърба ти. Можел си да го забравиш и да продължиш напред.

— И тогава той ни е съобщил, че отиваме на Скер. — Гласът на Фин бе едва доловим шепот.

Чертите на Гигс останаха сурови, изсечени в сенките.

— Изведнъж насред облекчението си узнал, че те чакат две седмици тук заедно с него. Под един покрив с човека, съсипал младостта ти. А Бог знае, че тук бягане няма. Живеем натъпкани един до друг, като сардели. Дори да не е можел да те докосне с пръст, пак е трябвало да го търпиш по двайсет и четири часа на ден. За теб това е било немислимо. Не те винях тогава за чувствата ти, не те виня и сега.

Макар очите на Фин да бяха затворени, той проглеждаше за първи път от осемнайсет години насам. Чувството, че нещо му убягва, че се крие точно отвъд ръба на периферното зрение, което го бе преследвало през целия му съзнателен живот, бе изчезнало. Шокът на откровението причиняваше физическа божа. Тялото му бе вдървено от напрежение. Как изобщо е могъл да забрави? Цялото му съзнание сега бе изпълнено с отприщилите се спомени, подобни на ярки картини от кошмар в мига след събуждането. Те преминаваха зад ретините му като накъсани кадри от старо семейно видео, изпълваха празнотата в него с горчива жлъч. Можеше да подуши мириса на прах от книгите в кабинета на господин Макинес, застоялата воня на тютюн и алкохол в горещия му дъх върху лицето си. Да усети допира на сухите му студени ръце, каращ го да потреперва дори и сега. Пред него отново изникна образът на странния, невероятно висок мъж, преследвал сънищата му след смъртта на Роби, като предвестник на завръщащ се спомен. Мълчаливата фигура, стояща в ъгъла на стаята с приведена под тавана глава и дълги висящи от ръкавите ръце. Сега най-сетне можеше да го разпознае. Това беше господин Макинес. С неговата дълга разчорлена над ушите коса и кухи мъртвешки очи. Как не се бе досетил по-рано?

Той отвори клепачи и усети как по бузите му се стичат едри парещи сълзи. Изправи се с олюляване, отиде до вратата и дръпна платнището встрани. Там падна на колене и повърна под дъжда. Нови и нови конвулсии сгърчваха стомаха му, докато накрая вече не можеше да си поеме дъх.

Грижовни ръце го изправиха на крака и го вкараха в топлото помещение. Загърнаха го с одеяло и го сложиха да седне, хлипащ, обратно на мястото си край огъня. Треперенето му беше неудържимо, като в треска, а челото му лъщеше от пот.

— Не знам колко си спомняш сега, Фин — разнесе се гласът на Гигс, — но в онази нощ, след като ми разказа, отначало бях толкова гневен, че исках да го убия. Като си помисля само, че е могъл да причини нещо подобно на деца! На собствения си син! — Той изпусна хриплива въздишка. — После реших да отида в полицията. Да повдигна обвинение. Но ти ме умоляваше да не го правя. Не искаше никой да узнава. Никога. И тогава си дадох сметка, че единственият начин да се справим с това, е тук. На Скалата. Помежду си. Така, че никой друг да не разбере.

Фин кимна. Нямаше нужда да му разправят останалото. Мъглата се бе вдигнала от всички години, изминали оттогава, и той си спомняше случилото се ясно като бял ден. Как мъжете се бяха събрали около огъня първата вечер и как Гигс, оставяйки своята Библия на масата след молитвата, бе потресъл всички, отправяйки на бащата на Артър обвинение за неговите грехове. Зловещата тишина, отрицанието. И Гигс, произнасящ своята пледоария като адвокат от Върховния съд, заплашващ, тресящ юмрук, призоваващ божия гняв, хвърлящ в лицето му фактите, разкрити от Фин, докато накрая обвиняемият не се бе пропукал. Тогава всичко бе изтекло от него като отрова, тласкана от страха и срама. Той не можел да обясни защо го е сторил. Не искал да се получава така. Страшно съжалявал. Щял да се реваншира на момчетата, и на двете. Старият Макинес направо се бе разпаднал пред тях.

Фин помнеше също погледа, отправен му от Артър над огнището. Болката, че приятелят му го е предал, престъпил е обета за мълчание. Сринал е единственото, позволяващо на семейство Макинес да продължи да съществува. Отрицанието. Ако отричаш нещо, то все едно не съществува. Едва сега той за първи път разбираше, че майката на Артър също трябва да е знаела. И е живеела в отрицание. Но след изповедта на Фин това вече е било невъзможно. А всяка алтернатива е била немислима.

Гигс обходи с очи ужасените лица наоколо, озарени от отблясъците на огъня.

— В онази нощ — продължи — ние извършихме своя съд над него. Съд на равни. И го намерихме виновен. Прогонихме го от черната къща. Наказанието му бе да живее вън, на скалата, през двете седмици, докато сме тук. Щяхме да му оставяме храна край каменните пирамиди и да го вземем обратно с нас, щом ловът приключи. И той никога повече нямаше да посегне на момчетата.

Това обясняваше защо господин Макинес отсъстваше от спомените на Фин за престоя на Скалата. Сега в паметта му изникнаха мимолетни образи на призрачната, прегърбена от тежестта на позора фигура, изскачаща от подземните пещери, за да прибере оставената ѝ храна. Гигс навярно бе усетил враждебността на Артър след разкритията за баща му, затова нарочно бе разпределил младежите в различни групи.

— Господин Макинес наистина ли падна от скалата? — попита Фин. — В деня на злополуката, след като ме върза с въжето?

Гигс поклати тъжно глава.

— Не знам, Фин. Наистина не знам. Тъкмо се чудехме как да стигнем до теб, когато някой го забеляза да се катери отдолу. Вероятно е дочул суматохата от пещерите, където се е криел, и е решил да подири изкупление. И в известен смисъл наистина успя. Спаси ти живота. Но дали е паднал, или сам е скочил, можем само да предполагаме.

— Значи не е бил бутнат?

Гигс наклони съвсем леко глава встрани.

— От кого?

— От мен.

Навън бурята бе поотслабнала, но вятърът още се носеше с писък и вой през всички скални проломи и пукнатини, клисури и пещери, през всички каменни пирамиди, оставени от поколенията ловци на гуга, идвали тук преди.

— Ти беше поне на петнайсет метра във въздуха, когато той полетя, Фин — рече Гигс. — Ако някой го е бутнал, може да е била само божията десница.

Двайсета глава

I

Някой го викаше по име. „Фин! Фин Маклауд!“ Силно и ясно, но отдалеч, някъде отвъд мъглата. Той се надигна от дълбините на съзнанието си като от мрака на морското дъно, проби повърхността и примигна болезнено от заслепилата го светлина. Наоколо се движеха сенки и силуети. Някой бе дръпнал платнището от входа и първите жълтеникави лъчи на изгряващото слънце проникваха в помещението. Заедно с вятъра, който завихряше последните струи дим от догарящия огън.

Когато Гигс бе казал, че трябва да опитат да подремнат до сутринта, това му се бе сторило абсурдно. И все пак сега дори не можеше да си спомни как се е свил върху каменната скамейка в ъгъла. Някакъв защитен механизъм просто бе спрял да работи. Вероятно същият, заключил болезнените преживявания от младостта му в продължение на цели осемнайсет години.

— Фин Маклауд! — извика отново гласът, но този път слухът му долови астматично хриптене в него.

Артър. Страхът го прониза като ледено острие. Скочи и се втурна към вратата, разбутвайки телата пред себе си. Гигс и още неколцина други вече бяха навън. Той заслони очите си с длан и забеляза в далечния край на носа, отвъд фара, две човешки фигури, очертани на фона на утринното небе. То бе почти ясно, само с няколко перести розови облака и изпълнено с хиляди рибояди, които пляскаха с огромни криле и с писъци изразяваха презрението си към пъплещите по земята хора.

До Артър и Фионлах имаше поне двеста метра, но Фин можеше да види въжето, омотано около врата на младежа. Ръцете му бяха вързани зад гърба и той се поклащаше в опасна близост до ръба на скалата, удържан да не падне в пропастта само от опънатото въже, което Артър държеше.

Фин се завтече към двете самотни фигури през хаоса от мокри и хлъзгави камъни. Артър го наблюдаваше със странна скована усмивка на лице.

— Знаех си, че си ти — извика, щом разстоянието помежду им намаля. — Видяхме траулера да пристига през нощта, а после и теб как се опитваш да стигнеш брега с шибаната надуваема лодка. Беше истинска лудост. Но ти стискахме палци, нали така, момче? — Той дръпна края на въжето. — Получи се дори по-добре, отколкото се надявах. Така ще можеш лично да наблюдаваш представлението. Как синчето ти полита от ръба на скалата. Хайде, Маклауд. Ела по-близо! Предполагам, че ДНК тестовете вече са излезли?

Фин вече се намираше на петнайсетина метра от тях и почти можеше да подуши във вятъра страха на младежа. Полицаят спря запъхтяно и се вторачи в някогашния си съученик със смесица от потрес и омраза.

— За тестовете не знам, Артър, но си повърнал едно от хапчетата си. Преднизон. Предписва се на астматици. Няма кой друг да е бил.

— Боже, как не се сетих за това — изсмя се другият. — Щях да го направя нарочно.

Фин приближаваше все повече, като се стараеше да не прекъсва разговора.

— Ти си убил Ейнджъл Макричи само за да ме докараш тук.

— Браво на теб, отличник! Винаги си бил твърде умен и цял живот си патиш от това.

— Но защо точно Макричи?

— А защо не? Той беше едно обикновено говно. Кой щеше да заплаче за него?

Фин си помисли за сълзите в очите на Калъм, някогашното момче, осакатено от Ейнджъл.

— А и във всички случаи той си го просеше. — Усмивката на Артър изчезна от устните му. — Нали беше тук преди осемнайсет години и чу всичко за историята с баща ми. Не минаваше и ден, без да ми я напомни, да ме заплаши с публично унижение. — Лицето му се сгърчи от ярост и омраза. — А ти спомни ли си вече? Гигс опресни ли ти паметта?

Фин кимна.

— Чудесно. Радвам се, че е така. Цялата тая идиотщина с амнезията. Дълго време си мислех, че се преструваш, докато накрая не ми просветна, че е истина. Че си успял да избягаш от острова, от миналото, от всичко. А аз оставах тук, с болна майка на ръце, която да храня през тръбичка. Женен за единствената жена, която някога съм обичал, но захвърлена от Фин Маклауд и с неговото копеле в корема. Със спомена за всичко, което баща ми ни причини. И с позора от това, че един куп хора също го знаят. Заради теб. Докато ти си развяваше байрака, където ти скимне. Господи! — Той отметна глава назад и устреми гневен взор към небето. — Но вече край, Фин. Ще видиш сина си да умира на същите тези скали, където някога по твоя вина загина баща ми.

— Предполагам, знаеш, че детето ми бе блъснато от кола?

— Прочетох го във вестника, мой човек. И направо си умрях от кеф. Най-сетне малко гадост да полепне и по твоята тефлонова кожа. Всъщност точно тогава цялата идея се избистри в главата ми. Че имам шанс да проваля и твоя живот, както ти провали моя.

Вече ги деляха не повече от три метра и Фин ясно виждаше лудостта в очите му, както и ужаса в очите на Фионлах.

— Спри там, където си — рече рязко Артър.

— Ако искаше да си доставиш удоволствие да ме гледаш как страдам за сина си — каза Фин, — трябваше да дойдеш миналия месец в спешното отделение на Единбургската кралска болница. Момченцето ми беше само на осем, а аз бях до него, когато почина. — В изражението на Артър трепна мимолетна искрица съчувствие. — Тогава щеше да останеш спокоен, че животът ми е съсипан завинаги от загубата на детето ми. Но не и днес.

— Как така? — смръщи вежди Артър.

— Ще ми е много жал да видя младия Фионлах да си отива, но това няма да е смърт на мое дете.

Недоумението на Артър прерастваше в гняв.

— Какви, по дяволите, ги дрънкаш, Маклауд?

— Просто изтъквам факта, че Фионлах не е мой син. Маршели го е казала само за да те подразни. Един вид глупаво отмъщение, задето е трябвало да се задоволи с теб вместо с мен. За да не си мислиш, че си я спечелил твърде лесно. — Той направи няколко предпазливи крачки напред. — Фионлах е твое дете, Артър. Винаги е бил и винаги ще бъде. — Той видя шокираното изражение върху лицето на младежа, но неумолимо продължи: — Толкова години да го пребиваш от бой, да си изкарваш на него яда към мен. И през цялото време си малтретирал собствената си плът и кръв. Точно както правеше приживе баща ти.

И последните следи на увереност и самообладание се изпариха от лицето на Артър. Личеше си, че е изправен пред истина, която не може да понесе.

— Това са глупости! Лъжеш!

— Нима? Помисли си добре. Помниш ли колко пъти Маршели се е опитвала да си върне думите обратно? Да те увери, че го е казала само за да те нарани? — Фин направи още две крачки.

— Не! — Артър извърна бавно глава и погледна момчето, което бе удрял и ритал в продължение на седемнайсет пъклени години. Чертите му се сгърчиха в болезнена гримаса. — Не, тя ми е казала истината, а после е разбрала, че е сгрешила. Но истината не може да се върне обратно, ти поне го знаеш, Фин.

— Излъгала е, за да те нарани, Артър. Ти си този, който е искал да е истина. Да имаш някой, на когото да си отмъщаваш за моето отсъствие. Жертвено агне. Боксова круша за цялата омраза, която си таял към мен.

— Нее! — нададе зверски вой Артър, карайки всяко косъмче по гърба и ръцете на Фин да настръхне.

После пусна въжето и полицаят бързо пристъпи напред, за да дръпне момчето от ръба на скалата. Усети как цялото му мършаво тяло се тресе, но не знаеше дали от студ, или от страх. После Фин протегна ръка към някогашния си приятел.

— Хайде, Артър. Не е нужно всичко да свършва по този начин.

Но другият го гледаше с насълзени невиждащи очи.

— Твърде късно е. Няма връщане назад. — В помътнения му взор се четеше цялата трагедия на неговия живот, всеки нюанс на болка, всяко завъртане на ножа, който в крайна сметка бе забил в самия себе си. — Съжалявам. — Гласът му бе едва доловим шепот, отнесен от вятъра, далечно ехо от извинението на собствения му баща към Фин осемнайсет години по-рано. — Толкова съжалявам.

За един кратък миг погледите им се срещнаха, после той се обърна и без да продума повече, полетя в бездната, а рибоядите се вдигнаха наоколо като огнени ангели, готови да отнесат душата му в ада.

Фин освободи Фионлах от въжето и го поведе назад през скалите към черната къща. Няколко мъже дойдоха да ги пресрещнат и наметнаха младежа с одеяла. Той още не бе проговорил, но състоянието му ясно си личеше по изпитото пепеляво лице. На сто метра под тях, в тесния проток, екипажът на „Пърпъл Айл“ наблюдаваше ставащото от палубата, а някъде от югозапад вятърът носеше шум от вертолетни перки.

Хеликоптерът се спусна към площадката за кацане до фара, разгонвайки безбройни ята морски птици — и той самият като голяма червено-бяла птица, изпълваща с рев небесата. На борда отстрани ясно личеше надписът „Брегова охрана“, изписан с черни букви. Вратата се плъзна назад и от търбуха му се изсипаха униформени и цивилни полицаи. Ловците на гуга ги наблюдаваха как с препъване си проправят път през мокрите, осеяни с гнезда скали. Старши инспектор Смит водеше групата с развят зад гърба шлифер и разчорлен перчем въпреки обилното количество гел. Най-сетне успя да се добере до Фин и застана нестабилно пред него.

— Къде е Макинес?

— Закъсняхте, сър. Вече е мъртъв.

Смит наклони глава встрани и му хвърли изпълнен с подозрение поглед.

— И как точно умря?

— Скочи от скалата — отвърна Фин и като видя недоверчиво присвитите му устни, добави: — Всички присъстващи го видяха.

Застаналият встрани Гигс кимна мълчаливо. Каквото и да се напишеше в полицейския доклад, то винаги щеше да бъде само половината от истината. Цялата истина никога нямаше да напусне Скалата. Щеше да остане завинаги тук, нашепвана от вятъра сред птиците и суровите назъбени скали. Съхранена в умовете и сърцата на мъжете, присъствали на събитията в този ден. А когато и те си отидеха от този свят, щеше да я знае само Бог.

II

Роторите на вертолета пръснаха концентрични кръгове над студените стоманеносиви води на Лох Туат. После той се наклони рязко и изви на изток, за да се приземи върху бетонната площадка зад сградата на летищния терминал. Там вече се бяха събрали няколко полицейски автомобила и една линейка, а сините им проблясващи светлини се смесваха с оскъдното сияние на утрото, процеждащо се през пролуките в облаците.

Фин за сетен път погледна младежа, седнал увит в одеяла до вратата. Изражението му бе останало безстрастно през целия полет. Каквито и чувства да се вихреха в душата му, той не им даваше външен израз. Самият Фин се чувстваше изпразнен. Куха обвивка, лишена от всичко, изпълвало я някога със съдържание. През илюминатора видя Маршели, чакаща ги край линейката. До нея неловко стоеше Джордж Гън. Тя бе облечена в дълго черно палто, дънки и ботуши. Изглеждаше съвсем крехка до масивната фигура на Гън, а косите ѝ се ветрееха във въздушната струя от хеликоптера. Приличаше на онова малко момиченце, седнало до Фин в първия учебен ден, с тази разлика, че не излъчваше неговата упорита решимост. Лицето ѝ бе бледо и сковано от вестта за смъртта на Артър, вече предадена по радиото на сушата.

В дъното на кабината в мрачно мълчание седяха Гигс и Плуто. Те бяха дошли по настояване на Смит, който искаше да вземе от тях официални показания в участъка на Сторноуей. Останалите стягаха багажа на острова, готвейки се за обратното пътуване с „Пърпъл Айл“. Без плячка в трюма. За първи път от векове насам тази година на остров Луис нямаше да бъде изядена нито една гуга.

Докато воят от перките стихваше, Маршели се взираше трескаво в лицата на слизащите по стълбичката мъже. Щом зърна Фионлах, се затича и го стисна в прегръдките си така, сякаш нямаше намерение никога да го пуска. Фин застана край тях, наблюдавайки ги в безпомощна неувереност. Гън приближи, пъхна в ръката му откъснат от бележник лист и внимателно постави ръка върху рамото на Маршели.

— Трябва да отведем момчето в болницата за преглед, госпожо Макинес.

Тя неохотно пусна сина си, улови лицето му в длани и се взря в очите му, търсейки в тях може би знак, че не я мрази чак толкова много.

— Как си, Фионлах? Кажи нещо, моля те.

Но вместо към нея, той се обърна към Фин.

— Вярно ли е? Онова, което каза на баща ми на скалата?

Маршели изгледа сепнато Фин.

— Какво? Какво си му казал?

Той стискаше парчето хартия, дадено му от Гън, боейки се да надзърне какво пише в него.

— Че Фионлах е негов син.

— А така ли е?

Гърдите на младежа се повдигаха учестено от напиращия в тях гняв, сякаш смяташе, че двамата споделят някаква тайна, която не желаят да му разкрият.

— Ти беше само на няколко седмици, Фионлах — заговори първа Маршели. — Плачеше по цяла нощ. А аз имах следродилна депресия и всякаква друга депресия, за която можеш да се сетиш. — Сините ѝ очи стрелнаха за кратко Фин, сетне се зареяха встрани, връщайки се към далечното минало. — Веднъж с Артър се скарахме много лошо. Вече не помня за какво, но аз исках да го нараня. — Тя погледна отново към сина си и челото ѝ се проряза от бръчка на горчива вина. — И използвах теб. Казах му, че съм забременяла от Фин, а не от него. Думите просто сами изскочиха от устата ми. Как можех да си представя докъде ще доведат? Че един ден всичко ще свърши така? После, естествено, ми идеше да си отхапя езика. Хиляди пъти го уверявах, че съм го казала само колкото да го ядосам, но той така и не ми повярва. — Пръстите ѝ нежно погладиха бузата на младежа. — И ето че ти бе принуден да живееш с последствията.

— Значи, това е истината. Той е баща ми. — Очите на младежа се наляха с горчиви сълзи на разочарование.

Маршели се поколеба.

— Истината ли, Фионлах? Истината е, че не знам. Просто не знам. След като Фин и аз се разделихме в Глазгоу, се прибрах на острова съсипана и нещастна. И паднах право в обятията на Артър. Който само чакаше да ми даде утехата, от която се нуждаех. — Тя въздъхна и поклати глава. — Никога не съм била сигурна от кого от двамата съм забременяла.

Фионлах примигна по посока на проблясващите сини светлини и стисна челюсти, събирайки решимост да бъде твърд в този несигурен свят.

— Е, значи, никога няма да сме сигурни.

— Можем да разберем — рече плахо Маршели.

— Не! — почти извика момчето. — Не искам да разбирам! Така поне никога няма да е нужно да мисля за него като за баща.

Фин разгъна листчето хартия в ръката си и със свито гърло сведе поглед към него.

— Вече е твърде късно, Фионлах.

— Какво искаш да кажеш? — промълви ужасено момчето.

Последва кратка тишина, нарушена единствено от пропукващите звуци на радиостанциите в полицейските коли.

— Снощи помолих сержант Гън да се обади в лабораторията, където обработват резултатите от ДНК пробите и да сравнят твоята с тази на Артър. — Фионлах и Маршели застинаха в очакване, изпълнено с всички страхове и надежди на два човешки живота. Фин сгъна листчето и го прибра в джоба си. — Обичаш ли да гледаш футбол, Фионлах? — Младежът смръщи неразбиращо вежди. — Защото, ако обичаш, мога да взема билети за следващия мач на националния отбор в Глазгоу. Нали това правят бащите и синовете? Ходят заедно на мач.

Благодарности

Бих искал да отправя сърдечни благодарности към хората, отделили щедро от своето време и допринесли с опита си за създаването на тази книга. В частност искам да изразя признателност към патолога доктор Стивън К. Кампман от Сан Диего, Калифорния; Дерек (Плуто) Мъри, келтски актьор и водещ; сержант Джордж Мъри от северния участък в Сторноуей, остров Луис; Джон „Додс“ Макфарлън, Ангъс „Боби“ Морисън и Ангъс „Анджи“ Гън, ловци на гуга от Нес, остров Луис; Калъм „Пъгуош“ Мъри и Мърдо „Бийг“ Мъри, шкипер и първи помощник на „Хедър Айл“ от Сторноуей, остров Луис; Доналд Макричи, учител по математика и география от училището в Лайънел, Нес, остров Луис; Евелин Кул, келтска актриса и водеща; доктор Брайън Мичи, общопрактикуващ лекар, изпълняващ ролята на полицейски патолог в Сторноуей, остров Луис; Ан Комън Ехдрейт от Историческото дружество на Нес, остров Луис. Дължа благодарности и поздравления също на Джон Бийти за неговата книга „Сула, ловците на морски птици от остров Луис“, която ми предостави великолепни фотографски и писмени свидетелства за ежегодното пътешествие до остров Сула Скер, предприемано от мъжете на Нес за улова на две хиляди гуги. Специални благодарности също на хората от остров Луис за тяхната щедрост и топлота по време на петте години, прекарани от мен на острова в снимачна дейност и подготовка на тази книга.

Информация за текста

Сканиране, разпознаване и корекция: filthy, 2017 г.

1

На шотландския остров Луис, където се развива действието, се спазва традицията на Сабат — седмия ден за почивка, отбелязван в неделя. — Б.пр.

2

Единбургският фестивал е събирателно име за няколко прояви, провеждани в града основно през август. — Б.пр.

3

Ангел (англ.). — Б.пр.

4

Годишно отбелязване на 5 ноември в чест на т.нар. Барутен заговор срещу крал Джеймс I през 1605 г. — Б.пр.

5

Решетки от метални греди или пръти, монтирани над изкоп в земята. Разстоянията помежду им позволяват преминаване на хора и автомобили, но спират добитъка и овцете. — Б.пр.

6

Ето, готово (фр.). — Б.пр.

Content

Питър Мей
Черната къща
(книга 1 от "Трилогия за остров Луис")

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Благодарности

Информация за текста

1