Брандън Сандърсън

Легион: На една ръка разстояние

(книга 2 от "Легион")

За Грег Криър,

който беше първият човек — освен мен — който прочете моя книга.

Благодаря, задето ме насърчаваше, приятелю!

Тази творба е художествено произведение.

Описаните имена, персонажи, места и случки са продукт на въображението на автора. Всички изказвания, случки, описания, информация и материали от всякакъв друг вид, съдържащи се в произведението, са само и единствено с цел забавление и не трябва да се разчита на тяхната точност, нито да бъдат правени опити да бъдат възпроизведени, тъй като това може да доведе до наранявания.

Част 1

1.

— Какво ли иска? — попита Айви, докато обикаляше около масата със скръстени ръце.

Днес бе вдигнала русата си коса на стегнат кок, прикрепен с няколко опасни на вид игли.

Направих безуспешен опит да я игнорирам.

— Брак по сметка, може би? — попита Тобиас.

Високият, чернокож мъж с изискана осанка вече си бе придърпал стол до масата, за да може да седне до мен. Носеше един от любимите си ежедневни костюми без вратовръзка и се вписваше идеално в атмосферата на ресторанта — кристални полилеи, тиха мелодия на пиано.

— Много жени имат очи за богатството на Стивън, но не и за способностите му.

— Дъщеря на магнат от бизнеса с недвижими имоти — махна с ръка Айви. — Червива е с пари.

След това се наведе до масата, впери поглед в сътрапезничката ми и добави:

— Сигурно дори не са ѝ направили впечатление сумите, които е платила за носа и бюста си.

Усмихнах се пресилено и се заставих да върна вниманието си към придружителката си. Вече бях свикнал с Айви и Тобиас. Разчитах на тях.

Но е доста трудно да се отпуснеш и да се насладиш на срещата си, ако халюцинациите ти също присъстват.

— Та… — започна Силвия, дамата ми. — Малкълм спомена, че си нещо като детектив?

След това ми се усмихна плахо. С младата жена, зашеметяваща в тясната си черна рокля и с блестящите си диаманти, ме бе запознал един общ приятел, който се безпокоеше за мен излишно много. Запитах се колко информация за мен бе прочела, преди да се съгласи да дойде на срещата.

— Детектив? — повторих. — Да. Би могло да се каже.

— Вече го казах! — отговори Силвия с леко писклив смях.

Айви подбели очи и отказа да седне на стола, който Тобиас ѝ придърпа до масата.

— Но, честно казано — продължих аз, — думата „детектив“ сигурно те оставя с грешно впечатление. Просто помагам на хората с по-специфични задачи, с които самите те не могат да се справят.

— Като Батман! — възкликна тя.

Тобиас изплю струйка лимонада и опръска масата — макар че Силвия, разбира се, нямаше как да го види.

— Не… съвсем като него — отговорих.

— Просто се шегувах — каза Силвия и отпи отново от виното си. Вече бе напреднала доста с чашите като за човек, който едва е започнал да вечеря. — С какви задачи им помагаш? Математически задачи? Или свързани с работата им? Или с личните им проблеми?

— Да. И трите. Че и повече.

— Това… не ми звучи особено специфично — заяви Силвия.

Имаше право.

— Трудно е за обяснение. Специалист съм, но в много различни области.

— Като какви например?

— Всякакви. Зависи от проблема.

— Крие нещо — намеси се Айви, все още скръстила ръце. — Казвам ти, Стив. Иска нещо.

— С всички е така — отвърнах.

— Какво? — намръщи се Силвия, докато келнерът с платнена салфетка, преметната през ръката, отсервираше чиниите ни.

— Нищо — отговорих аз.

Силвия се размърда на стола, после отпи още веднъж от чашата си.

— Говореше на тях, нали?

— Значи все пак си осведомена за това.

— Добре е да внимава човек. Има какви ли не психопати на света.

— Уверявам те, че всичко е под контрол. Виждам неща, но съм напълно наясно кое е истинско и кое — не.

— Внимавай, Стивън — предупреди ме Тобиас. — Навлизаш в опасна територия като за първа среща. Защо не обсъдите архитектурата вместо това?

Улових се, че почуквам с вилицата в ръба на чинията, и спрях.

— Тази сграда е проектирана от Рентън Макей — продължи Тобиас с типичния си тих, успокояващ тон. — Забележи колко отворено е помещението — подвижни елементи и геометрични шарки, които се разгръщат нагоре. Могат да преподреждат интериора всяка година, като по този начин го превръщат в заведение, което е наполовина ресторант и наполовина — инсталационно изкуство.

— Особеностите на психологията ми не са толкова вълнуващи — казах аз. — За разлика от тази сграда. Знаеше ли, че е проектирана от Рентън Макей? Който…

— Значи ти се явяват някакви неща — прекъсна ме Силвия. — Като видения?

Въздъхнах.

— Нищо толкова грандиозно. Виждам хора, които всъщност ги няма.

— Като главния герой — намеси се тя. — От онзи филм.

— Да. Нещо такова. Само че той беше луд, а аз не съм.

— О, да — обади се Айви. — Страхотен начин да я предразположиш — да ѝ обясниш надълго и нашироко как изобщо не си луд.

— Ти не си ли терапевт? — сопнах ѝ се. — По-малко саркастични изказвания, ако обичаш.

Доста трудна задача като за Айви. Сарказмът ѝ беше като майчин език — макар че владееше свободно и „горчиво разочарование“ и „небрежно снизхождение“. Но беше и добър приятел. Е — въображаем приятел.

Просто се настройваше враждебно, когато около мен се появеше нова жена. Поне откакто Сандра ни изостави.

Силвия се бе втренчила в мен със сковано изражение. Чак сега осъзнах, че съм се обърнал към Айви на глас. Когато забеляза, че я гледам, тя разцъфна в усмивка, фалшива като червена боя за коса номер 6. Вътрешно трепнах от неудобство. Въпреки твърденията на Айви, тя беше доста привлекателна — и въпреки че животът ми бе изпълнен с доста оживление, често ме мъчеше самота.

— Значи… — започна Силвия и замлъкна. Пристигнаха ордьоврите — изискани рулца от марулеви листа за нея и непретенциозно ястие с пилешко за мен. — Значи току-що говореше на един от тях, така ли? От въображаемите хора?

Явно смяташе, че въпросът ѝ е проява на учтивост. Вероятно в книгите по етикеция за млади дами имаше глава, посветена на правилния начин да водиш разговор за психическите болести на кавалера си.

— Да — отговорих. — Това беше една от тях. Айви.

— Тоест… дама?

— Жена — поправих я аз. — Като дама се държи само понякога.

Айви изпръхтя в отговор.

— Забележително зряло изказване, Стивън.

— Колко от личностите ти са жени? — попита Силвия, която още не беше започнала да се храни.

— Не са личности — казах. — Не са част от мен. Нямам дисоциативно разстройство. По-скоро мога да се определя като шизофреник.

Това е въпрос, по който психолозите все още не са постигнали съгласие. Въпреки халюцинациите ми, не се вписвам в профила на шизофренията. Не се вписвам в никой профил. Но какво значение има? Оправям се прекрасно, независимо от това. През по-голямата част от времето.

Усмихнах се на Силвия, която все още не бе докоснала ястието си.

— Не е кой знае какво. Аспектите ми вероятно са плод на самотно детство, прекарано почти без чуждо присъствие.

— Добре — похвали ме Тобиас. — А сега отклони разговора от ексцентричностите си и насочи темата към нея.

— Да — съгласи се Айви. — Разбери какво крие.

— Имаш ли братя или сестри? — попитах Силвия.

Тя се поколеба, след което най-после хвана сребърната вилица. Гледката на прибор за хранене в нечия ръка никога не ме бе изпълвала с такова облекчение преди.

— Две сестри — отвърна тя. — И двете са по-големи. Мария е консултант в една фирма за маркетинг. Джорджия живее на Каймановите острови. Адвокат е…

Продължи да говори, а аз си поотдъхнах. Тобиас вдигна чашата си с лимонада към мен, за да ме поздрави. Катастрофата беше предотвратена.

— Все някога ще трябва да ѝ разкажеш повече — намеси се Айви. — Не е нещо, пред което да може просто да си затвори очите.

— Да — съгласих се аз тихо. — Но засега нека се съсредоточим върху усилията да оцелея след първата среща.

— Моля? — впери поглед в нас Силвия, разколебана насред разказа си.

— Нищо — успокоих я.

— Тъкмо говореше за баща си — помогна ми Тобиас. — Банкер. Вече оттеглил се от бизнеса.

— Колко време се е занимавал с банкиране? — попитах аз Силвия, доволен, че поне един от нас е внимавал.

— Четирийсет и осем години! Все го увещавахме, че няма нужда да продължава…

Усмихнах се и започнах да режа пилешките котлети, докато тя разказваше.

— Периметърът е чист — долетя глас иззад гърба ми.

Обърнах се стреснато. Джей Си бе застанал зад стола ми, облечен в келнерска униформа и понесъл поднос с мръсни чинии. Мускулест, гъвкав и с квадратна челюст, Джей Си е един наистина хладнокръвен тип. Или поне така твърди. Аз си тълкувам думите му в смисъл, че е зиморничав.

Той, разбира се, също беше халюцинация. Самият той, чиниите, които носеше, пистолетът, затъкнат дискретно под бялата престилка, която беше надянал… Халюцинации до последната. И все пак, той неведнъж бе спасявал живота ми.

Това, обаче, не означаваше, че се радвам да го видя.

— Какво правиш тук? — изсъсках.

— Следя за наемни убийци — обясни Джей Си.

— На среща съм!

— Което означава, че си разсеян — заяви той. — Което те прави лесна мишена.

— Казах ти да си останеш у дома!

— Да, знам. Наемните убийци сигурно също са го разбрали. Затова трябваше да дойда — обясни той и ме сръга с лакът, който може и да беше въображаем, но усетих като съвсем истински. — Доста засукана дама, кльощав. Добра работа!

— Половината е от пластмаса — сухо отбеляза Айви.

— Същото се отнася и за колата ми — каза Джей Си. — И все пак изглежда страхотно.

Ухили се на Айви, след което се наведе към мен.

— Дали случайно не би могъл… — започна той и кимна към Айви, след което вдигна ръце към гърдите си, сякаш хваща нещо.

— Джей Си — обади се тя с леден тон. — Да не би да помоли Стив да си ме представи с по-голям бюст току-що?

Джей Си сви рамене.

— Ти — продължи тя — си най-отвратителното нищожество на планетата. Наистина. Направо имаш повод за гордост. Никой не е успявал да измисли нещо по-гнусно досега — ама никога.

Двамата имаха връзка, която ту изтляваше, ту пламваше отново. Явно в момента отново бяха в период на взаимна враждебност. Не знаех какво да мисля по въпроса — за пръв път ми се случваше двама от аспектите ми да развият романтични чувства един към друг.

Любопитен беше и фактът, че Джей Си беше напълно неспособен да уточни с думи желанието си да си представя Айви с различно тяло. Не обичаше да говори направо за факта, че е халюцинация. Ставаше му неприятно.

Сега той обхождаше помещението с поглед. Въпреки явните си недостатъци, Джей Си беше бдителен и много го биваше като телохранител. Правеха му впечатление неща, които аз не забелязвах. Може би беше хубаво, че е решил да се присъедини към нас.

— Какво? — попитах го. — Нещо не е наред ли?

— Просто го гони параноята — заяви Айви. — Помниш ли как реши, че пощальонът е терорист?

Джей Си спря да се оглежда и насочи вниманието си върху жената, седнала на три маси от нас. Бе тъмнокожа, носеше хубав костюм с панталон и се обърна към прозореца в мига, в който я забелязах. Навън обаче беше тъмно, а стъклото бе обърнато така, че отразяваше нашата част от салона. Може би продължаваше да ни наблюдава.

— Отивам да проверя — съобщи Джей Си и се отдалечи от масата ни.

— Стивън… — обади се Тобиас.

Обърнах се обратно към масата и видях как Силвия ме е зяпнала с широко отворени очи, хванала вилицата с отпуснати пръсти, сякаш беше забравила за нея.

Насилих се да се засмея.

— Извинявай! Разсеях се за момент.

— От какво?

— Нищо. Тъкмо казваше нещо за майка си…

— Какво те разсея?

— Един от аспектите — отговорих неохотно.

— От халюцинациите, искаш да кажеш.

— Да. Оставих го у дома. Дошъл е по собствено желание.

Силвия се втренчи неподвижно в чинията си.

— Много интересно. Разкажи ми повече.

Отново се опитваше да бъде любезна. Наведох се напред.

— Не е това, което си мислиш, Силвия. Аспектите ми са просто части от мен — като съдове, в които съхранявам знания за различни неща. Като… спомени, които се разхождат наоколо.

— Не ти се връзва — отбеляза Айви. — Дишането ѝ е учестено, стиснала е пръсти… Стив, тя знае за теб повече, отколкото смяташ. Не се държи, сякаш е шокирана, а сякаш са я пратили на среща с Джак Изкормвача и сега се опитва да не се паникьосва.

Кимнах.

— Няма защо да се безпокоиш — не бях ли казал това вече? — Всеки от аспектите ми ми помага по някакъв начин. Те…

— Ами онзи, който тъкмо пристигна? — попита Силвия, като вдигна глава и ме погледна в очите. — Онзи, който дойде, въпреки че не го очакваше?

— Излъжи — посъветва ме Тобиас.

— Излъжи — присъедини се и Айви. — Кажи, че е балерина или нещо подобно.

— Джей Си — казах аз вместо това, — е бивш Военноморски тюлен. Помага ми с тези неща.

— С кои неща?

— С охраната ми. Грижи се за безопасността ми в ситуации, в които е възможно да съм изложен на опасност.

— Заповядва ли ти да убиваш хора?

— Никога. Е, добре де, понякога… Но обикновено се шегува.

Айви изстена.

Силвия се изправи.

— Извини ме. Трябва да отида да се освежа.

— Разбира се.

Тя взе шала и чантата си и си тръгна.

— Ще се върне ли? — попитах Айви.

— Шегуваш ли се? Току-що ѝ обясни, че някакъв невидим мъж, който те подстрекава да убиваш хора, се е присъединил към нас против твоето желание.

— Не беше от най-успешните ти реплики — съгласи се Тобиас.

Айви въздъхна и седна на стола на Силвия.

— Е, пак е по-добре от последния път. Тази издържа… колко? Половин час?

— Двадесет минути — уточни Тобиас, като хвърли поглед на старинния часовник в ресторанта.

— Ще трябва да решим този проблем някак — прошепнах аз. — Не можем да изпадаме в такова състояние всеки път, когато на хоризонта се появи изглед за романтична връзка.

— Не беше нужно да казваш онова за Джей Си — отбеляза Айви. — Можеше да си измислиш нещо. А ти взе, че ѝ каза истината. Плашещата, неудобна и изпълнена с Джей Си истина.

Взех напитката си — лимонада в изискана чаша за вино. Завъртях я в ръка.

— Животът ми е фалшив, Айви. Фалшиви приятели. Фалшиви разговори. През дните, когато Уилсън е в почивка, често ми се случва да не разменя дума и с един истински човек. Просто не искам да започвам връзка с лъжи.

Тримата останахме да седим, потънали в мълчание, докато Джей Си не се върна с леко подтичване, като заобиколи ловко един истински сервитьор по пътя си.

— Какво? — попита той, като хвърли поглед на Айви. — Офейка ли вече?

Вдигнах чашата си към него.

— Не се обвинявай, Стивън — положи Тобиас ръка на рамото ми. — Сандра не е жена, която се забравя лесно, но белезите ти рано или късно ще зараснат.

— Белезите не зарастват, Тобиас — възразих аз. — Точно затова са белези.

Отново завъртях чашата, загледан в проблясъците светлина, които играеха по леда.

— Да, хубаво, както и да е — каза Джей Си. — Емоции и метафори и тем подобни. А сега слушай: имаме проблем.

Погледнах го.

— Онази жена, която видяхме преди малко — уточни той, като посочи нататък. — Тя…

Джей Си млъкна. Мястото на жената беше празно. Чинията още бе наполовина пълна.

— Време е да си вървим, а? — попитах аз.

— Да — потвърди Джей Си. — Веднага.

2.

— Зен Ригби — обясни Джей Си, докато се изнасяхме от ресторанта колкото можехме по-бързо. — Частна охрана — като в нейния случай това е просто изискан израз за „убиец на каишка“. Списъкът с лица, които е очистила, е по-дълъг от психологическата ти епикриза, кльощав. Но никога не успяват да докажат вината ѝ. Бива я.

— Почакай — обади се Айви от другата ми страна. — Твърдиш, че в ресторанта наистина се е появил наемен убиец?

— Така изглежда — отговорих аз.

Джей Си знаеше само онова, което и аз, така че нещата, които току-що ни бе казал, трябва да бяха извлечени от дълбините на собствената ми памет. От време на време преглеждах списъци с шпиони, агенти и наемни убийци във връзка с изпълнението на някои задачи.

— Страхотно — отбеляза Айви, без да поглежда към Джей Си. — Сега вече ще стане напълно непоносим.

На излизане от ресторанта прегледах списъка с резервациите по настояване на Джей Си. Един поглед бе достатъчен да го запаметя и да дам на аспектите си достъп до информацията.

— Каръл Уестминстър — отбеляза Джей Си едно от имената. — Използвала е тази самоличност и преди. Със сигурност е била Зен.

Зачакахме отпред — колата ни още беше в паркинга на ресторанта. Гумите на колите сякаш шумоляха по измокрения от дъжда асфалт. Времето притъпяваше обичайните силни миризми на града и вместо да мирише на неумит бездомник, сега той ухаеше на прясно изкъпан бездомник. Пиколото поиска билета ми за паркинга, но аз не му обърнах внимание и започнах да пиша на Уилсън съобщение да изкара колата.

— Каза, че е на каишка — обърнах се към Джей Си, докато изпращах съобщението. — За кого работи?

— Не съм сигурен — отговори той. — Последно чух, че си е намерила нов стопанин. Зен не е от убийците, които работят на парче. Фирмите, с които си има работа, я наемат дългосрочно — използват я да върши черната им работа, да решава проблемите им със съмнителни от законова гледна точка средства.

Дълбоко в себе си знаех всичко това, но Джей Си все пак трябваше да ми го каже. Не съм луд, а разпределен. За съжаление, аспектите ми… е, те самите понякога не са особено стабилни. Тобиас бе застанал леко встрани и мърмореше как Стан — гласът, който чуваше понякога — не го е предупредил за дъжда. Айви подчертано избягваше да поглежда към проядените от червеи дупчици, осеяли близкия стълб. Нима положението бе така тежко и в началото?

— Може да е просто съвпадение — обърна се към мен Тобиас, като поклати глава и отклони вниманието си от небето. — Наемните убийци също ходят на ресторант.

— Предполагам, че е възможно — съгласи се Джей Си. — Но ако е съвпадение, би било доста досадно.

— Сърбят те ръцете да застреляш някого? — попита го Айви.

— Е, да, естествено. Но не е там работата. Мразя съвпаденията. Животът става много по-простичък, когато приемеш, че всички се опитват да те убият.

Уилсън отговори на съобщението ми: „Обади се ваш стар приятел. Иска да поговорите. В колата е. Съгласен ли сте?“

„Кой?“, изпратих аз отговор.

„Йол Чей.“

Намръщих се. Йол? Наемничката негов човек ли беше? „Добре“, написах.

„След няколко минути ще сме там“, съобщи Уилсън.

— Ей — посочи Джей Си. — Я виж.

Силвия тъкмо се качваше в една кола заедно с мъж, облечен в костюм. Глен, репортер от „Свят“. Затвори вратата след Силвия, хвърли ми поглед, сви рамене и докосна с пръсти старомодната си федора, преди да влезе от другата страна.

— Знаех си, че иска нещо! — възкликна Айви. — Било е постановка! На бас, че е записвала с някакво устройство през цялото време.

Простенах. „Свят“ беше от най-лошия вид таблоиди — този, който публикуваше достатъчно истини, примесени с лъжите, така че хората му имаха доверие донякъде. През по-голямата част от живота си бях успял да избегна вниманието на масовите медии, но напоследък вестниците и новинарските сайтове ме бяха взели на мушка.

Джей Си поклати глава раздразнено и се отправи с бърза крачка да огледа периметъра, докато чакахме колата.

— Предупредих те, че нещо не е наред — скръсти Айви ръце, докато двамата чакахме под навеса, по който барабаняха дъждовните капки.

— Знам.

— Обикновено си по-подозрителен. Безпокоя се, че развиваш някаква наивност по отношение на жените.

— Ще го имам предвид.

— А Джей Си отново започва да прави, каквото си иска. Да дойде по собствена инициатива, след като ти изрично му заръча да си остане вкъщи? Така и не обсъдихме случилото се в Израел.

— Разрешихме случая. Това е всичко, което се случи.

— Джей Си стреля с пистолета ти, Стив. Той — един от аспектите ти — стреля по истински хора.

— Той само движеше ръката ми — поправих я аз. — Аз натисках спусъка.

— Това е размиване на границите помежду ни, което не се е случвало досега — погледна ме тя право в очите. — И отново се опитваш да откриеш къде е Сандра. Мисля, че умишлено саботира тази среща, за да имаш извинение да избягваш такива неща в бъдеще.

— Вадиш си прибързани заключения.

— Дано е така — отговори тя. — Бяхме постигнали равновесие, Стив, бяхме се сработили. Не искам отново да се тревожа, че някой аспект може да изчезне.

Лимузината най-после спря до тротоара. На волана беше Уилсън, икономът ми. Вече беше късно, а шофьорът, когото наемах обикновено, работеше на осемчасови смени.

— Кой седи отзад? — попита Джей Си, докато подтичваше към нас и се опитваше да различи фигурата зад тъмните стъкла на прозорците.

— Йол Чей — отговорих.

— Хм — потри брадичка той.

— Мислиш ли, че има нещо общо?

— Бих заложил живота ти на това.

Великолепно. Е, ако не друго, срещите с Йол поне винаги протичаха интересно. Пиколото на ресторанта ми отвори вратата на лимузината. Понечих да вляза, но Джей Си опря длан на гърдите ми, за да ме спре, извади пистолета си и надникна вътре.

Хвърлих поглед на Айви и подбелих очи, но тя не ме гледаше. Вместо това наблюдаваше Джей Си с разнежена усмивка. Какъв, по дяволите, им беше случаят на тези двамата?

Джей Си се отдръпна, свали ръка и кимна. Йол Чей се бе настанил удобно на задната седалка. Носеше снежнобял костюм, сребриста папийонка и лъснат чифт обувки, модел „Оксфорд“, в бяло и черно. Бе завършил ансамбъла с чифт черни очила, инкрустирани с диаманти по рамката — извънредно странен тоалет като за петдесетгодишен бизнесмен от корейски произход. Като за Йол, обаче, това беше направо консервативно.

— Стив! — възкликна той и протегна юмрук, за да го чукна с моя. Говореше с доста тежък корейски акцент; произнесе името като „Стий-въ“. — Как си, лудо куче?

— Зарязан — отговорих аз и оставих аспектите да се качат първи, за да не затвори пиколото вратата под носа им. — Срещата ми не продължи и час.

— Какво? Какъв им е проблемът на днешните жени?

— Не знам — казах и седнах на мястото си, докато аспектите ми се настаняваха наоколо. — Май им се иска връзка с мъж, който да не им напомня на сериен убиец.

— Скука — заяви Йол. — Кой не би искал връзка с теб? Виж се каква находка си! Едно тяло, четиридесет души. Безкрайно разнообразие.

Не схващаше съвсем ясно как стояха нещата с аспектите ми, но му бях простил. Самият аз не винаги схващах какво се случва.

Оставих го да ми сипе чаша лимонада. Проблемът, който му помогнах да разреши преди няколко години, се бе оказал един от най-забавните и най-малко натоварващи проекти, с които се бях захващал някога — дори като вземем под внимание факта, че ми се бе наложило да се науча да свиря на саксофон.

— Колко са днес? — попита той и кимна към купето пред нас.

— Само трима.

— Агентчето тук ли е?

— Не съм от ЦРУ — озъби се Джей Си. — От Специалните служби съм, задръстеняко.

— Дразня ли го? — продължи Йол и се ухили под кичозните си очила.

— Може да се каже — отвърнах.

Усмивката му стана още по-широка. После извади телефона си и натисна няколко копчета.

— Джей Си, току-що дарих десет бона от твое име на кампанията на Брейди[1] за предотвратяване на насилието с огнестрелни оръжия. Просто исках да те осведомя.

Джей Си изръмжа. Наистина — буквално изръмжа.

Облегнах се на седалката, загледан в Йол, докато лимузината си проправяше път през улиците. Отзад ни следваше втора, в която се возеха хората му. Явно бе дал на Уилсън някакви специални указания, тъй като не се движехме към имението ми.

— Приемаш аспектите ми много сериозно, Йол — отбелязах. — С повечето други хора не е така. Защо?

— За теб те не са преструвка, нали така? — запита той, удобно излегнат назад.

— Да.

— Е, значи и за мен не са.

От телефона му се разнесе някакъв звук като от подсвирване на птица.

— Всъщност, това е орел — обясни Тобиас. — Повечето хора се изненадват, като чуят гласа му, понеже американските медии използват зова на червеноопашатия ястреб, когато показват орли. Не смятат, че орелът звучи достатъчно внушително. И така, символът на нацията ни е всъщност до голяма степен една фабрикация…

А Йол си беше сложил такъв рингтон. Интересно. Той натисна копчето и заговори на корейски.

— Нужно ли е да го търпим тоя смешник? — осведоми се Джей Си.

— На мен ми допада — обади се Айви, която бе седнала до Йол. — Пък и сам каза, че сигурно има нещо общо с наемницата.

— Е, хубаво — съгласи се Джей Си. — Лесно можем да измъкнем истината от него по стария метод на юмручната школа.

Той сви пестник и го удари в другата си длан.

— Ужасен си — каза Айви.

— Какво? Толкова е странен, че може и да му хареса.

— Проблеми? — попитах аз Йол.

— Новини за последния ми албум.

— Добри новини ли?

Йол сви рамене. Бе издал общо пет музикални албума. И петте се бяха провалили с гръм и трясък. Но щом вече си натрупал 1,2 милиарда долара благодарение на острите си инвестиционни инстинкти, дребните детайли като катастрофалните продажби на рап-албумите ти не те спират да пускаш нови.

— И така… — започна той. — Имам проблем, за който вероятно ще се нуждая от помощ.

— Най-после! — възкликна Джей Си. — И дано да няма нищо общо с принуждаването на невинни хора да слушат отвратителната му музика.

Позамисли се малко и добави:

— Всъщност, ако ни потрябва някаква нова форма на мъчение…

— Задачата има ли нещо общо с една жена на име Зен? — попитах.

— Кой? — смръщи вежди Йол.

— Професионален наемен убиец — отговорих. — Наблюдаваше ме, докато вечерях.

— Може просто да ти е хвърлила око като на кавалер — заяви Йол ведро.

Вдигнах една вежда.

— Проблемът ни — продължи той — вероятно ще включва известна доза опасност, а съперниците ни са хора, които не биха се посвенили да наемат такива… индивиди. Но не работи за мен, това мога да ти обещая.

— Та този проект… Интересен ли е? — попитах.

Йол се ухили.

— Трябва да откриеш един труп.

— Оооо… — проточи Джей Си.

— Далеч не смятам, че си заслужава — намеси се Тобиас.

— Има и друго — добави Айви, която изучаваше лицето на Йол внимателно.

— Каква е уловката? — попитах го аз.

— Не е важен трупът — обясни Йол и се приведе напред. — Важно е онова, което той знае.

3.

— „Иновация и информация инкорпорейтид“ — прочете Джей Си табелата пред бизнес сградата, докато минавахме през охраняваната порта. — Даже и на мен веднага ми става ясно колко тъпо е това име.

Поколеба се за миг.

— Тъпо име е, нали?

— Дружеството е основано от инженери, управлявано от инженери и, за съжаление, кръстено от инженери — заяви Йол. — Обърни внимание, Стив, че това, за което искам да те помоля, е доста по-значително от обикновена услуга между приятели. Ако се погрижиш за това, ще си изплатил дълга си към мен с лихвите.

— Ако наемницата наистина има нещо общо с това, Йол — отговорих неохотно, — това няма да е достатъчно. Няма да рискувам живота си, само за да бъдем квит.

— А за богатство?

— Вече имам пари — напомних му.

— Не пари, а богатство. Пълна финансова независимост.

Това ме накара да се замисля. Наистина имах пари, но делюзиите ми се нуждаеха от много пространство и средства. Многото стаи в имението ми, множеството билети за самолет всеки път, когато пътувах, по няколко коли и шофьори всеки път, когато трябваше да ида някъде… Вероятно можех да купя по-малка къща и да принудя аспектите си да живеят в мазето, или в бараки на двора. Проблемът беше, че когато бяха недоволни — когато илюзията за съвместния ни живот започнеше да се разпада, — нещата започваха… да отиват на зле.

Най-после успявах да се справя с това. Не знаех какъв точно изкривен принцип на психологията ме правеше такъв, какъвто бях, сега се владеех много по-добре, отколкото в началото. И предпочитах да си остане така.

— Ти самият изложен ли си на опасност?

— Не зная — отговори Йол. — Може би.

След това ми подаде един пощенски плик.

— Пари? — попитах.

— Дялове в „ИЗ“ — поясни той. — Купих компанията преди шест месеца. Проектите, върху които работят, са истинска революция в своята област. Документите в плика ти дават десет процента от дяловете. Вече са попълнени и подписани. Независимо дали приемеш да изпълниш задачата, или не, твои са. Такса „консултация“, един вид.

Потрих плика между пръстите си.

— Ако не реша проблема ти, дяловете и без това ще загубят стойността си, нали?

Той се ухили.

— Правилно. Но ако успееш, тя ще възлиза на десетки милиони. Може би стотици.

— По дяволите — възкликна Джей Си.

— Мери си приказките — удари го Айви по рамото.

Ако продължаваха в същия дух, се очертаваше или да вдигнат катаклизмичен скандал, или да започнат да се натискат. Никога не можех да позная кое от двете.

Погледнах към Тобиас, който бе седнал точно срещу мен. Той се наведе, сплете пръсти и ме погледна право в очите.

— Можем да направим много с такова състояние — рече. — Може би най-после ще си осигурим достатъчно средства да я намерим.

Сандра знаеше много за мен — за начина, по който мислех. Разбираше аспектите. Та нали тя ме беше научила как изобщо да се оправям с тях. Бе ме запленила.

А след това бе изчезнала. Сякаш за миг.

— Фотоапаратът — напомних аз.

— Фотоапаратът не работи — обори ме той. — Арно каза, че може да му отнеме цели години да разгадае механизма.

Отново прокарах пръсти по плика.

— Тя активно се съпротивлява на усилията ти да я откриеш, Стивън — каза Тобиас. — Не можеш да го отречеш. Сандра не иска да бъде открита. Ще са ни необходими много ресурси, за да се доберем до нея — свободата да не поемаме нови случаи за известно време, пари, с които да смажем колелата, където е необходимо…

Хвърлих поглед на Айви, която поклати глава. Между нея и Тобиас имаше разногласия относно Сандра — но Айви вече беше изказала мнението си.

Насочих вниманието си обратно към Йол.

— Предполагам, че ще трябва да се съглася, преди да получа повече информация за технологиите, които разработвате?

Той разпери ръце.

— Имам ти доверие, Стив. Парите са твои. Иди и ги изслушай. Това е всичко, за което те моля. След това можеш да кажеш съгласен ли си, или не.

— Добре — отговорих и прибрах пощенския плик в джоба си. — Да чуем какво имат да кажат.

4.

„ИЗ“ беше една от онези „нови“ фирми за технологии — онези, които обзавеждаха като детски градини, със стени с ярки цветове и барбарони във всеки ъгъл. Йол извади няколко сладоледени сандвича от един фризер и подхвърли по един на всеки от бодигардовете си. Направих жест, че отказвам и прибрах ръце зад гърба си, но той взе една опаковка и я размаха в празното пространство помежду ни.

— Защо не — съгласи се Айви и протегна ръка.

Посочих къде е и Йол метна сладоледа нататък. Което беше проблем. Онези, които са свикнали да работят с мен, вече знаят, че трябва просто да симулират движението и да оставят ума ми да попълни празните места. Йол, обаче, наистина хвърли опаковката, с което „счупи“ тази ми способност за момент.

Сладоледът се раздвои. Айви хвана единия и се отдръпна от пътя на другия — истинския, — който се удари в стената и падна на пода.

— Нямах нужда от два — каза тя и подбели очи.

После прескочи падналия сладолед и отвори своя, но явно ѝ беше неприятно. Всеки път, когато способността ми да балансирам въображаемия си свят с истинския откажеше за момент, навлизахме в опасна територия.

Продължихме нататък покрай множество конферентни зали със стъклени стени. Повечето бяха празни, както можеше да се очаква по това време, но всяка маса беше отрупана с малки пластмасови блокчета и различни конструкции, построени с тях. Явно бизнес срещите в „ИЗ“ се съчетаваха с игри с „Лего“ за разнообразие.

— Рецепционистката на входа е нова — отбеляза Айви. — Не можа да намери баджовете за посетители веднага.

— Или това — обади се Тобиас, — или посетителите са рядкост тук.

— Нивото на охрана е безобразно — изръмжа Джей Си.

Обърнах се към него, леко намръщен.

— Вратите се отварят само с карти. Това е доста добро ниво на сигурност.

Джей Си изпръхтя подигравателно.

— Карти? Моля ти се. Погледни всички тези прозорци. Весели цветове, приветливи килимчета… и онова там люлка ли е? Всичко тук крещи „Задръж вратата отворена за онзи зад теб“. Картите са безполезни. Поне повечето компютри са обърнати встрани от прозорците.

Можех да си представя каква е атмосферата тук през деня — ведра и закачлива, с големи купи сладкиши тук-там и остроумни цитати, изписани на стените. Обстановка, внимателно замислена така, че да кара креативните хора да се чувстват у дома си. Като естествен резерват за технологични ентусиасти. Лекият аромат, който още се носеше във въздуха, подсказваше, че в офиса има и кухня — вероятно безплатна, — която да държи инженерите доволни и охранени, а също така и на територията на бизнес сградата. Защо да се прибираш у дома, когато можеш да хапнеш с останалите в шест? И понеже и без това си си тук, защо не свършиш още малко работа…

Но сега впечатлението за игривост и ентусиазъм се губеше. Подминавахме инженери, вглъбени в работа въпреки късния час, но те се бяха привели неподвижно и мълчаливо пред компютрите си. Хвърляха ни по един поглед, след което се сгърбваха още по-надолу и не се обръщаха повече. Масата за джага и аркадните игри стояха изоставени в залата за отдих. Мястото оставяше усещането, че оживлението и приятелската, непосредствена атмосфера би трябвало да го изпълват до късно вечерта. Вместо това, обаче, се чуваше само приглушен шепот и по някой звън откъм електронните игри.

Айви погледна към мен. Като видя, че всичко това е направило впечатление и на мен, сякаш се окуражи и направи жест да ме подкани да проуча обстановката още малко. „Какво би могло да значи всичко това?“

— Инженерите знаят — обърнах се към Йол. — Имало е някакъв пробив в мерките за сигурност, и те са наясно с това. Тревожат се, че фирмата е в опасност.

— Да — съгласи се Йол. — Не биваше да оставяме мълвата да се разпространи.

— А защо стана така?

— Нали ги знаеш модерните компютърджии — отговори Йол иззад блестящите си очила. — Свобода на информацията, участие на персонала във вземането на общи решения и прочее глупости. Мениджърите проведоха събрание, за да обяснят какво се е случило, и поканиха всички без проклетите чистачки.

— Без ругатни — намеси се Айви.

— Айви те моли да не псуваш — предадох аз.

— Псувал ли съм? — попита Йол, искрено объркан.

— Айви си пада малко пуританка — поясних. — Йол, за каква технология става въпрос изобщо? Върху какво работят?

Йол спря до една от конферентните зали — по-дискретна, с един-единствен малък прозорец на вратата, — в която чакаха няколко мъже и жени.

— Ще оставя на тях да ти обяснят.

Един от бодигардовете му ми отвори да вляза.

5.

— Всяка клетка в тялото ви съдържа седемстотин и петдесет мегабайта информация — каза инженерът. — Или, за по-нагледно, един от пръстите ви съдържа същото количество данни, колкото целия интернет. Тези данни, разбира се, се повтарят и са до голяма степен без пряко приложение, но така или иначе, органичните клетки разполагат с огромно пространство за съхранение на информация.

Казваше се Гарвас и беше приветлив на вид мъж, облечен в риза с чифт черни очила, закачени на джобчето. Не може да се каже, че беше дебел, но бе закръглен по начина, характерен за хората, свикнали да работят в офис. Докато говореше, строеше динозавър от кубчетата „Лего“, пръснати по масата. Йол пък беше излязъл да говори по телефона.

— Имате ли представа за какъв потенциал става дума тук? — продължи Гарвас и прикрепи главата към тялото на динозавъра. — С течение на времето, технологиите стават все по-малки на размер, а на хората им омръзва да мъкнат неудобни, едри лаптопи, телефони и таблети. Целта ни е да намерим начин да ги направим ненужни, като ги заместим с части от самото тяло.

Хвърлих бърз поглед към аспектите ми. Айви и Тобиас седяха на масата до мен. Джей Си стоеше прав до вратата и се прозяваше.

— Човешкото тяло е невероятно ефективна машина — намеси се друг инженер — кльощав мъж, явно изпълнен с ентусиазъм към темата, на име Ларами. Кубчетата пред него оформяха все по-висока и по-висока кула. — Изобилие от пространство за съхранение на данни, самовъзобновяващи се клетки, собствен генератор на енергия. Освен това има дълъг срок на живот — поне според днешните стандарти на производство.

— Значи превръщате човешки тела в компютри — изясних си аз.

— Те вече са компютри — поправи ме Гарвас. — Ние само добавяме няколко нови функции.

— Представете си го — заговори третият инженер, слаба жена с издължено лице на име Лорали. — Какво би станало, ако вместо да носите със себе си лаптоп, можехте да използвате органичния компютър, който вече е вграден във вас? Палецът ви се превръща в база данни. Очите ви са монитор. И няма нужда от тежка батерия — достатъчно е просто да изядете още един сандвич сутринта.

— Това — изкоментира Джей Си — е ненормално.

— Склонен съм да се съглася — отвърнах.

— Какво? — попита Гарвас.

— Просто израз — казах. — Значи палецът ви е база данни. Тоест като… какво… флашпамет?

— Щеше да каже „палец-памет“ — каза Ларами. — Трябва да се отучим да използваме палците за пример.

— Но звучи толкова добре! — възкликна Лорали.

— Така или иначе, органът си остава същият на вид — завърши Гарвас и вдигна палеца си.

— Вече сте се подложили на процедурата? — попитах. — Изпробвате я върху самите себе си?

— Ненормалници — обади се Джей Си, като се размърда неспокойно. — Накрая ще стане зомби нашествие. Отсега го виждам.

— Проведохме някои опити, на много начален етап — каза Гарвас. — Повечето от онова, което току-що ви разказахме, е една мечта, крайна цел. Засега работим изключително върху аспекта със съхранението на информация, и вече напреднахме доста. Можем да запаметяваме данни в органични клетки, и то — трайно. Тялото я възпроизвежда в новите клетки. Палецът ми вече е и бекъп за лаптопа ми. И както виждате, няма странични ефекти.

— Съхраняваме всичко в ДНК-то на мускулите — обясни Ларами въодушевено. — Генетичният ви материал и без това е пълен с тонове странична, допълнителна информация. Имитираме този принцип — всичко, което е необходимо, е да прибавим един допълнителен компонент от данни, снабден с маркировка, която дава на тялото да разбере, че просто не бива да му обръща внимание. Като редове коментари към кода на някоя програма.

— Извинете — намеси се Джей Си, — но не говоря зубърски. Какво каза той?

— Когато вписваш „коментари“ в някоя програма — обясни му Айви, — редовете са там, но програмата ги игнорира, докато работи. По този начин можеш да оставяш съобщения до другите програмисти относно кода.

— Аха — заяви Джей Си. — Врели-некипели. Питай го за зомбитата.

— Стив — обърна се към мен Айви, като подчертано подмина забележката на Джей Си, — тези хора говорят сериозно и са много надъхани. Очите им светват всеки път, когато заговорят. Но има и друго. Говорят честно, но наистина ги е страх.

— Твърдите, че процедурата е напълно безопасна, така ли? — попитах инженерите.

— Разбира се — отговори Гарвас. — Хората правят същото с бактериите от години насам.

— Проблемът не е съхранението на информация — намеси се Лорали, — а в достъпа до нея. Да, можем да запаметим всичко това в клетките, но записването и четенето са много трудни. Трябва да инжектираме информацията физически, за да я внедрим, а за да стигнем до нея отново, трябва да я извадим.

— Един от останалите членове на екипа, Панос Махерас, работеше върху прототип на система за вкарване на информацията с помощта на вирус — каза Гарвас. — Вирусът е натоварен с генетична информация и се разпространява сред клетките, след което я снажда към вече съществуващото ДНК.

— О, просто прекрасно — обади се Айви.

Направих изразителна гримаса.

— Съвършено безопасно е — настоя Гарвас леко нервно. — Вирусът на Панос имаше вградени механизми, които да предотвратят евентуалното му превъзпроизвеждане. Опитите, които проведохме, са силно ограничени, и внимавахме много. Забележете, освен това, че вирусът беше само един от методите, които проучвахме.

— Светът скоро ще се промени — каза Ларами развълнувано. — След време ще бъдем способни да вписваме информация в генетичния твърд диск на всеки човешки организъм и да използваме собствените си хормони, за да…

Вдигнах длан, за да го прекъсна.

— На какво е способен вирусът, който сте създали, в момента?

— В най-лошия случай ли? — попита Лорали.

— Не съм дошъл да си говорим за еднорози и цветенца.

— В най-лошия случай — отговори тя, като хвърли поглед към останалите, — може да бъде използван да внедри огромни количества безполезни данни в ДНК-то на хората — или да изреже части от собственото им ДНК.

— Значи… зомбита? — обади се пак Джей Си.

Айви направи физиономия.

— При нормални обстоятелства бих го нарекла „идиот“, но… Да, това ми звучи точно като зомбита.

„Само не пак“, помислих си.

— Мразя зомбита.

Инженерите ме изгледаха объркано.

— Зомбита ли? — попита Лорали.

— Натам отиват нещата, нали? — попитах. — Превърнали сте хората в зомбита по погрешка?

— Уау — възкликна Гарвас. — Това би било толкова по-готино от онова, което направихме в действителност.

Другите двама впериха поглед в него, но той сви рамене.

— Господин Лийдс — каза Ларами, като насочи отново вниманието си към мен. — Това не е научна фантастика. Отстраняването на части от нечие ДНК не превръща човека в зомби. Просто създава анормална клетка. Но такава, каквато, според изследванията ни, има склонност да се размножава неконтролируемо.

— Не зомбита — произнесох аз и усетих, че изстивам. — А рак. Създали сте вирус, който причинява рак.

Гарвас трепна.

— Може да се каже?

— Това беше нежелан ефект, който е напълно отстраним — каза Ларами, — и е опасен, само ако умишлено бъде злоупотребено с него. А защо му е на някого да прави такова нещо?

Всички го изгледахме.

— Хайде да го застреляме — обади се пръв Джей Си.

— Слава Богу — намеси се и Тобиас. — Не беше предлагал да застреляме някого от цял час, Джей Си. Бях започнал да се притеснявам.

— Не, слушайте какво — упорстваше Джей Си. — Ако застреляме господин Гениален-но-малоумен, ще преподадем на останалите изключително важен житейски урок. А именно, че трябва много да внимаваш да не се превърнеш в луд учен като от филмчетата заради собствената си тъпотия.

Въздъхнах, без да обръщам внимание на аспектите.

— Казахте, че вирусът е бил създаден от мъж на име Панос, нали така? Искам да говоря с него.

— Не можете — отговори Гарвас. — Той е… малко нещо мъртъв.

— Каква изненада — каза Тобиас, а Айви отрони въздишка и опря пръсти в слепоочията си.

— Какво? — обърнах се към нея аз.

— Йол спомена, че е замесен някакъв труп — обясни тя. — А тяхната фирма се занимава със съхранение на информация в човешки клетки, та…

Погледнах отново Гарвас.

— Носел го е в себе си, нали? Начина да бъде създаден вирусът? Съхранявал е информацията в собственото си тяло.

— Да — потвърди Гарвас. — И някой открадна трупа.

6.

— Сякаш се борят за наградата „Най-лоша охрана на годината“ — подметна Джей Си, докато вървяхме към офиса на Панос, починалия учен.

— Доколкото знаем — каза Лорали, — смъртта на Панос е била напълно естествена. Всички бяхме съкрушени от новината за падането му. Беше ни близък приятел. Но на никого не му мина през ум, че може да е нещо повече от нещастен случай на ски пистата.

— Да — обади се отново Джей Си, който вървеше пред другите двама аспекти, — защото да умре заради злополука учен, който се занимава със свръхопасен вирус, никак не е подозрително.

— Понякога, Джей Си, злополуките все пак се случват — възрази Тобиас. — Ако някой е искал да се добере до тайните му, не смятам, че да го убие и да открадне тялото му ще бъде предпочитаният му метод на действие.

— Сигурни ли сте, че е мъртъв? — попитах Гарвас, който вървеше от другата ми страна. — Може да се касае за измама. За някакъв опит за шпионаж, може би.

— Доста сигурни — отговори той. — Видях трупа. Вратовете на живите хора не се… ъ-ъ… извиват под такъв ъгъл.

— Ще трябва да съгласуваме информацията с втори източник — каза Джей Си. — Доклад на следователя от моргата, и снимки, ако има такива.

Кимнах разсеяно.

— Ако проследим събитията по възможно най-простия им ход на развитие — заговори Айви, — това звучи много логично. Панос умира. Някой открива, че в клетките му е скрита информация. И задигат тялото. Не казвам, че не е възможно да се е случило друго, но смятам, че твърденията им са правдоподобни.

— Кога е изчезнало тялото? — попитах.

— Вчера — отвърна Лорали. — Тоест два дни след инцидента. Погребението бе насрочено за днес.

Спряхме в коридора до една стена, на която бяха нарисувани множество весели мехурчета, и Гарвас отвори вратата с картата си.

— Има ли заподозрени? — запитах го.

— Не — каза той. — Или по-скоро — твърде много. Около областта, в която работим, се вдига доста шум напоследък, и си съперничим с много фирми, които се занимават с биотехника. Зад кражбата би могъл да стои всеки от по-безскрупулните ни конкуренти.

След това отвори вратата пред мен, а аз я хванах и я задържах — явно за негово объркване. Ако не го бях направил, обаче, сигурно щеше да се опита да влезе едновременно с някой от аспектите ми. Инженерите влязоха един по един. След тях минаха и аспектите ми, а накрая ги последвах и самият аз. Къде се беше запилял Йол?

— Би трябвало лесно да открием кой го е направил — обърна се към мен Джей Си. — Трябва само да разберем кой е наел убийцата да ни наблюдава. Това, което не разбирам, е защо всички са толкова разтревожени. Добре, изобретили са машина за рак по погрешка. Голяма работа. Аз вече си имам такава — каза той, като вдигна един мобилен телефон.

— Имаш мобилен? — попита Айви с досада.

— Естествено — отговори той. — Всички имат.

— А кой ще те търси? Дядо Коледа?

Джей Си прибра телефона и стисна устни. Айви гледаше да заобикаля факта, че никой от тях не е истински човек, но дълбоко в себе си явно се беше примирила с това — за разлика от Джей Си. Докато вървяхме по следващия коридор, Айви изостана, за да се изравни с него, и започна да го успокоява, сякаш се бе сконфузила, задето бе привлякла внимание към обстоятелството, че той е халюцинация.

Този по-нов район на сградата приличаше по-малко на детска градина и повече на зъболекарски кабинет — с отделни стаи, подредени по коридора с бежови стени и саксии изкуствени цветя. Когато стигнахме до офиса на Панос, Гарвас извади нова карта.

— Защо не се обърнахте към правителството за подкрепа? — попитах го.

— Щяха да се опитат да превърнат вируса в оръжие и нищо повече.

— Не — казах аз, като опрях длан на рамото му. — Съмнявам се. Такова оръжие не би имало никакво тактическо приложение по време на война. И да причинят рак на вражеската армия, би отнело месеци, за да има някакъв ефект, и дори тогава ползата ще е съвсем малка. Такова оръжие може да бъде използвано само като заплаха срещу цивилното население.

— Изобщо не е предназначено да бъде оръжие.

— А барутът е трябвало да се използва само за фойерверки — напомних аз.

— Споменах, че търсим и други методи да записваме информация в клетките си, нали? — каза Гарвас. — Които не включват вируса.

Кимнах.

— Нека просто кажем, че започнахме тези проекти, защото някои от нас бяха обезпокоени от идеята с вируса. Работата по проекта на Панос бе преустановена и започнахме опити да постигнем същото с аминокиселини.

— И все пак трябваше да се обърнете към правителството.

— А какво мислите, че щяха да направят те? — погледна ме Гарвас право в очите. — Да ни потупат по гърба? Да ни благодарят? Знаете ли какво се случва с лабораториите, които изобретяват такива неща? Изчезват. Или ги присвояват властите, или ги разпускат. Работата ни тук е важна… е, и доходоносна. Не искаме да ни затварят. Не искаме да се превръщаме в обект на някое разследване. Искаме просто да се отървем от проблема.

Той отвори вратата и пред нас се разкри малък, подреден офис. Стените бяха украсени с набор от снимки на писатели от научнофантастичния жанр, с еднакви рамки и автограф върху всяка.

— Влизайте — подканих аспектите си, като дадох на Гарвас знак да чака отвън.

Тримата влязоха в офиса и започнаха да разглеждат предметите на бюрото и по стените.

— Бил е от гръцки произход — отбеляза Айви, докато разглеждаше книгите, подредени до стената, и няколко снимки. — Второ поколение, бих казала, но все пак е говорел езика.

— Какво? — попита Джей Си. — Панос не е ли име на чер…

— Внимавай — предупреди го Айви.

— На цветнокож?

— Не — намеси се Тобиас, който тъкмо се навеждаше към бюрото. — Стивън, малко помощ, ако обичаш?

Отидох при него и преместих документите на плота така, че той да може да ги разгледа по-добре.

— Фактура от местната лаборатория за 3D принтиране и производство на фина техника… Брошура за конференция на тема „Линукс“… Списание „Направи си сам“… Човекът е обичал да проектира и произвежда сам.

— Говори като на глупав човек, ако обичаш — каза Джей Си.

— Има субкултура, съставена от технофили и други креативно настроени хора, която се развива паралелно — или може би като следствие от — движението за програмиране с отворен код. Ценят високо сътрудничеството и личния принос към различните приложения на новите технологии — обясни Тобиас.

— Запазил е всеки бадж от конференциите, които е посещавал — посочи Айви една купчинка. — И автографите върху им не са от знаменитости, а — както предполагам — от хората, на чиито лекции е присъствал. Някои ми звучат познато.

— Виждате ли гумения триъгълник на пода? — попита Джей Си. — И протритото място на килима. Често е подлагал триъгълника като клин под вратата, за да я държи да не се затваря, защото така се заключва автоматично. Обичал е офисът му да е достъпен за останалите — да спират да си приказват.

Потупах с пръст няколкото лепенки на плота на бюрото. „Подкрепете отворения код“, „Информация на една ръка разстояние“, „Думите трябва да бъдат безплатни“.

Тобиас ме накара да седна на компютъра. Не беше защитен с парола. Джей Си вдигна вежда.

Последните сайтове, който Панос бе посещавал, бяха форуми, където бе писал въодушевени, но любезни коментари в различни дискусии на тема информация и технологии.

— Бил е ентусиаст — казах, докато преглеждах имейлите му, — и доста разговорчив. Хората искрено са го харесвали. Често е ходил по конференции, посветени на различни научни теми, и въпреки че в началото е било трудно да го накараш да заговори за тях, ако успееш да го накараш да се отпусне, е бил способен да говори с часове. И е имал навик непрекъснато да се заиграва или майстори нещо. Кубчетата „Лего“ са били негова идея, нали?

Гарвас пристъпи до мен.

— Как…

— Вярвал е в онова, с което се занимавате — продължих аз, загледан в един от постовете на Панос във форум, посветен на „Линукс“. — Но не му е допадала корпоративната организация, нали?

— Също като много други, и той смяташе, че инвеститорите са досадна, но неизбежна част от работата, която обичаме — отговори Гарвас и се поколеба. — Не ни е предал, господин Лийдс, ако за това питате. Не би ни предал.

— Съгласен съм — отвърнах и се завъртях на стола. — Ако човек като този изобщо пожелае да направи такова нещо, просто би публикувал цялата информация в интернет. Намирам за доста невероятно да я продаде на някоя зла корпорация, вместо да я разпространи безплатно.

Гарвас се успокои.

— Трябва ми списък с имената на бизнес конкурентите ви — казах. — И докладът на следователя от моргата, с приложени снимки на трупа. Искам и подробности относно местожителството на Панос, семейството му и всички приятели извън този офис, за които знаете.

— Значи… сте съгласен да ни помогнете?

— Ще открия трупа, Гарвас — отговорих аз и се изправих. — Но първо ще отида да удуша работодателя ви.

7.

Заварих Йол да седи сам в столовата, заобиколен от чисти, бели маси и столове в зелено, червено и жълто. На всяка от масите бе поставен по един буркан пълен с лимони.

Помещението — празно, но украсено във весели цветове — сякаш… бе затаило дъх. Сякаш чакаше нещо. Махнах с ръка към аспектите си в знак да изчакат навън, след което влязох да се разбера с Йол насаме. Бе свалил кичозните очила; без тях почти приличаше на обикновен бизнесмен. Дали ги носеше, за да се преструва на звезда, или за да крие от хората този проницателен поглед — така уверен и хитър?

— Сви ми номер — казах аз и седнах на мястото до него. — Майсторски и напълно безсрамен номер.

Той не отговори.

— Ако се разчуе за това — продължих аз — и „ИЗ“ отиде по дяволите, ще бъда въвлечен в мазалото като един от собствениците на компанията.

Усетих се, че чакам Айви да ме поправи за ругатнята, колкото и слаба да беше. Но тя беше останала отвън.

— Можеш просто да кажеш истината — възрази Йол. — Няма да е чак толкова трудно да докажеш, че си получил дяловете си едва днес.

— Няма да стане. Аз съм готова сензация, Йол. Ексцентрична личност. Пресата няма да ме остави да се измъкна така лесно. Ако се разбере, че имам каквото и да било общо с това, никакви възражения няма да предотвратят обсъждането ми надълго и нашироко във всички таблоиди — и ти го знаеш. Даде ми дяловете, именно за да оплетеш и мен в кълчищата, копеле такова.

Йол въздъхна. Изглеждаше много по-възрастен, когато очите му се виждаха.

— Може би просто исках да се почувстваш, както аз — каза той. — Нямах и представа за фиаското с рака, когато купих компанията. Стовариха всичко на главата ми преди две седмици.

— Йол, трябва да говориш с властите. Това е прекалено голям залък както за мен, така и за теб.

— Знам. Така и ще направя. От ФБР казаха, че ще изпратят служители от Центъра за контрол и превенция на заболяванията тази вечер. Ще поставят инженерите под карантина; сигурно и мен. Още не съм казал на друг. Но, Стивън, правителството греши. Гледат на нещата от напълно грешна гледна точка. Важна тук не е болестта, а информацията.

— Трупът — кимнах аз. — Как са могли да допуснат такова нещо от „ИЗ“? Не им ли е минало през ума, че той е буквално ходещ твърд диск?

— Тялото трябва да бъде кремирано — каза Йол. — Така постановява споразумението, което е подписал. Смятали са, че никога няма да се наложи. Но дори да не беше така, информацията пак щеше да бъде трудна за намиране. Всички тук са длъжни да шифроват данните, които съхраняват в клетките си. Чувал ли си за шифъра на Върнам?

— Да — отговорих. — Система на шифроване на случаен принцип, за чието декодиране е необходим уникален ключ. Твърдят, че е неразгадаема.

— От математическа гледна точка е единственият неразгадаем вид шифър — съгласи се Йол. — Не е особено практичен за всекидневна употреба, но практичността все още не е била сред приоритетите на компанията. Политиката ѝ държи на това шифроване — преди да внедрят данните в организма си, служителите са били длъжни да я засекретят с уникален шифър. За да я разчетеш, ти е необходим този единствен по рода си ключ. А ние, за съжаление, не разполагаме с онзи, който Панос е направил.

— Ако приемем, че изобщо е спазил политиката на компанията и е шифровал данните.

Йол направи физиономия.

— Забелязал си, значи?

— Мъртвият ни приятел не е бил от типа, който внимава особено за сигурността.

— Е, да се надяваме, че го е направил — защото ако е така, хората, у които е трупът му, няма да могат да разчетат информацията. Тогава всичко ще е наред.

— Освен ако не открият ключа.

Йол бутна една дебела папка към мен.

— Именно. Накарах ги да принтират това за теб, преди да дойда.

— Какво е?

— Историята на Панос в интернет. Всичко, което е правил през последните няколко месеца — всеки изпратен имейл, всеки пост във форумите. Не успяхме да открием нищо съществено в тях, но реших, че трябва да получиш копие за всеки случай.

— Вече си приел, че ще ти помогна.

— Каза на Гарвас, че…

— Казах му, че ще открия трупа. Не съм уверен, че ще ти го върна, когато го направя.

— Няма проблем — отговори Йол, стана и извади слънчевите очила от джоба си. — Ние вече разполагаме с данните, Стивън. Просто не искаме да попаднат в грешни ръце. Нима не си съгласен?

— Подозирам, че твоите ръце са грешните ръце — отговорих. Поколебах се за секунда. — Ти ли го уби, Йол?

— Панос ли? Не. Доколкото разбирам, наистина е било злополука.

Замълчах, вгледан внимателно в лицето му. Той отвърна на погледа ми за миг, след което си сложи очилата. Дали можех да му имам доверие? Преди смятах така. Йол потупа с пръст по папката и каза:

— Ще следя Гарвас и екипът му да ти осигуряват достъп до всичко, което поискаш.

— Ако компанията беше само твоя, сигурно щях да те оставя да изгориш.

— Знам това. Но има и други, които са в опасност.

По дяволите. Прав беше. Станах.

— Имаш телефона ми — каза той. — Сигурно няма да ме пускат да излизам, но ще мога да говоря. Ти, обаче, трябва да се ометеш оттук по-бързо, преди властите да са пристигнали.

— Хубаво — отговорих и се отправих към вратата.

— Не е достатъчно да откриеш ключа за шифъра — обърна се Йол след мен. — Не знаем колко копия от него има — ако Панос изобщо е използвал такъв. Открий трупа, Стивън, и го изгори. Това ми се иска да бях направил с цялата сграда още преди седмици.

Отворих вратата, излязох и махнах на Айви, Тобиас и Джей Си. Насочих се към изхода, а те ме последваха.

— Джей Си — обърнах се аз към него, — използвай онзи твой телефон и се обади на останалите аспекти. Прати ги в Бялата стая. Имаме работа за вършене.

Част 2

8.

Имам много аспекти. Четиридесет и седем, ако трябва да бъда точен. Последен се беше появил Арно. Обикновено не се нуждая от всички тях — напротив, да си представям повече от четирима-петима едновременно е доста изтощително и не мога да го правя задълго. Това ограничение е едно от нещата, което кара психолозите ми да точат лиги. Пациент с психоза, който намира за по-уморително да създава фантасмагории, отколкото да живее в истинския свят?

От време на време поемам проект, който изисква повече усилия от обикновено, и се нуждая от вниманието на по-голям брой аспекти. Затова създадох Бялата стая. Голите стени, подът и таванът са боядисани в равномерен матовобял цвят; гладки, хладни повърхности без каквото и да било върху им освен лампите на тавана. В това звукоизолирано и спокойно помещение няма какво да ме разсейва — нищо, което да отклонява вниманието ми от дузините въображаеми хора, които тъкмо се стичаха през двойната врата.

Не избирам съзнателно как да изглеждат аспектите ми, но подсъзнанието ми явно обича разнообразието. Луа, самоанецът, беше едър, мускулест мъж с широка усмивка. Носеше здрави, свободни панталони и елек, отрупан с джобове — облекло, подходящо за човек, свикнал да оцелява в природата. Ми Уон, корейката, беше нашият хирург и лекар. Нгози, която се занимаваше с криминалистика, бе близо два метра висока цветнокожа жена, а Флип беше нисък, дебел и се уморяваше лесно.

Идваха все още и още, и още. Присъединили се бяха към мен постепенно, случай по случай, в зависимост от уменията, които ми се налагаше да усвоя — нова и нова информация, която трябваше да натъпча някак във вече пренаселения си с различни специализации мозък. Държаха се точно като истински хора и разговаряха непринудено на няколко различни езика. Одри изглеждаше леко дезориентирано — явно допреди малко бе спала. Клайв и Оуън се бяха облекли като за голф, а Клайв носеше и чанта със стикове на рамо. Сега разбирах, че Оуън най-после го е придумал да се захване с този спорт. Калиани, нагиздена в яркочервено копринено сари със златиста украса, подбели очи, когато Джей Си я нарече „Ахмед“ по стар обичай, но на него му личеше, че започва да се привързва към нея. Беше трудно да не се привържеш към Калиани.

— Господин Стив! — обърна се към мен тя. — Как мина срещата ви? Забавно, надявам се?

— Беше стъпка напред — отговорих аз и се огледах. — Виждала ли си Армандо?

— О! Господин Стив — възкликна дребничката индийка и ме хвана за ръката. — Някои от нас се опитаха да го склонят да слезе. Но отказа. Казва, че е в гладна стачка, докато не му бъде върнат престола.

Трепнах от неприятно чувство. Армандо се влошаваше. Застаналата наблизо Айви ме изгледа остро.

— Господин Стив — продължи Калиани, — трябваше да поканите и съпруга ми, Раул.

— Вече съм ти обяснявал това, Калиани — съпругът ти не е мой аспект.

— Но той може да ни бъде много полезен — възрази тя. — Нали е фотограф, а Армандо отказва да ни помага напоследък…

— Ще помисля по въпроса — казах аз и тя явно остана доволна от този отговор.

Калиани беше нова и все още не схващаше напълно как стоят нещата. Не можех да създавам аспекти по желание и, въпреки че много от тях ми споменаваха едно или друго за живота си — семействата си, приятелите и хобитата си, — никога не виждах каквото и да било от това. И по-добре. Да следя четиридесет и седем халюцинации беше достатъчно трудно само по себе си. Ако се налагаше да си представям и семействата им до трето коляно, можеше направо да полудея.

Тобиас прочисти гърло в опит да привлече вниманието на тълпата. Усилието му се оказа напразно пред бърборещата сбирка аспекти; присъствието на всички на едно и също място едновременно беше ново преживяване и за тях, и явно им доставяше удоволствие. Затова Джей Си извади пистолета си и стреля веднъж във въздуха.

Стаята мигом притихна, след което се изпълни със стонове и оплаквания, докато аспектите триеха ушите си с длани. Тобиас отстъпи встрани от тънката струйка прах, която се посипа от горе.

Изгледах Джей Си ядосано.

— Нали разбираш, че сега ще трябва да си представям дупка в тавана всеки път, когато идваме тук, умнико?

Джей Си сви леко рамене и прибра оръжието в кобура. Поне имаше благоприличието да си придаде засрамено изражение.

Тобиас ме потупа по ръката и ме успокои:

— Аз ще я поправя.

След това се обърна към вече утихналата тълпа:

— Бил е откраднат един труп. Наеха ни да го открием.

Айви си проправяше път между аспектите и им раздаваше листа хартия.

— Всички детайли са посочени тук — продължи Тобиас.

Въпреки че всички знаеха същото, каквото и аз, понякога беше по-добре за всички ни да имитираме стандартния процес за разпространяване на информация.

— Важно е да проумеете, че от задачата ни зависят животи. Може би — много — каза той. — Имаме нужда от план, и то — бързо. Захващайте се на работа.

Айви приключи с раздаването на листовете и застана до мен. Подаде ми последния комплект.

— Вече съм наясно с всичко — казах.

— Тези листа са различни — обясни Айви. — Тук пише всичко, което знаеш за конкурентните фирми на „ИЗ“.

Хвърлих им бегъл поглед и се изненадах колко много беше написано. Прекарал бях пътя в размисъл относно нещата, които Йол ми беше разказал, и не бях прочел нищо от папката, която ми даде — проверих само имената на трите фирми, които той смяташе за най-вероятни извършители на кражбата. Е, информацията за всяка компания явно бе скътана някъде дълбоко в ума ми. Прелистих страниците замислено. Не бях проучвал нищо в сферата на биотехниката, откакто Игнасио… си отиде. И мислех, че натрупаните знания са изчезнали заедно с него.

— Благодаря — обърнах се към Айви.

— За нищо.

Аспектите ми се бяха пръснали из Бялата стая — всеки бе започнал да работи по своя си начин. Калиани седна на пода до стената и извади един яркочервен маркер. Дилън се разхождаше наоколо замислено. Луа се присламчи към най-близкостоящия до него и подхвана разговор. Повечето записваха идеите си, като използваха стените вместо бели дъски. Някои чертаеха скици, други подреждаха всичко в линейна последователност, трети пишеха списъци и зачертаваха неща от тях.

Прочетох листовете, които Айви ми беше дала, за да опресня паметта си, след което се заех с материалите, получени от Йол. Те включваха доклада на следователката и снимки на мъртвеца — който действително изглеждаше много мъртъв. Лиза бе попълнила доклада лично. За съжаление, можеше да се наложи да я посетя.

След като приключих с четенето, минах бавно през стаята, за да проверя какво прави всеки аспект. Тобиас вървеше редом с мен. Някои размишляваха дали Йол иска да ни изиграе. Други, като Айви, например, се опитваха да навържат всичко, което знаехме за Панос и да проумеят къде би било най-вероятно да скрие ключа към шифъра. Имаше и такива, които работеха върху проблема с вируса.

След една обиколка из стаята се облегнах на стената и взех голямата купчина документи, които Йол ми беше дал — онази, която съдържаше уеб историята и имейлите на Панос от последните няколко месеца. Беше дебела, но този път нямаше нужда да се съсредоточавам съзнателно върху онова, което четях. Исках само да го изчета възможно най-бързо, за да имат възможност аспектите да работят с информацията вътре.

Все пак ми отне повече от час. Когато се изправих и се протегнах, голяма част от белите стени на стаята вече бяха изпълнени с теории, идеи и — в случая на Маринда — шарки, подобни на едри цветя, и една забележително детайлна скица на дракон. Хванах ръце зад гърба си и направих още една обиколка на помещението — насърчавах онези, на които им беше омръзнало, задавах въпроси относно написаното, прекъснах един-два спора.

Пътем минах и покрай Одри, която записваше коментарите си в празното пространство пред себе си с пръст вместо молив.

Спрях и повдигнах вежда.

— Позволяваш си някои волности, както виждам.

Одри сви рамене. Имаше дълга черна коса, хубаво лице и сама се описваше като „закръглена където трябва“. Като за експерт по графология имаше ужасен почерк.

— На стената вече нямаше място — отговори.

— Сигурно — отговорих аз, загледан в думите, които се носеха пред нея. Миг по-късно във въздуха се появи стъклено табло, така че вече изглеждаше, че е писала върху него от самото начало. Усещах как вече ме наляга главоболие.

— О, колко забавно — скръсти ръце тя.

— Така трябва да бъде, Одри. Има си правила.

— Които ти измисли.

— И които всички спазваме — напомних ѝ, — за наше собствено добро.

Смръщих вежди към онова, което бе написала, и добавих:

— Биохимични уравнения? Откога се интересуваш от такива неща?

Тя сви рамене.

— Реших, че някой трябва да понатрупа знания по въпроса. А и имах време, понеже ти твърдо отказа да ми извъобразиш домашен любимец.

Положих пръсти на стъкленото табло, загледан в ситно изписаните ѝ бележки. Опитвала се беше да разбере какъв метод е приложил Панос, за да създаде вируса. Но в диаграмите ѝ имаше много празноти — сякаш някой бе изрязал части от теорията. Останалото бяха доста елементарни наблюдения, които едва надвишаваха нивото на елементарната химия.

— Няма да стане, Одри — казах. — Просто вече не можем да правим така.

— Не е ли все пак останало под някаква форма там, вътре?

— Не. Изчезнало е.

— Но…

— Няма го — прекъснах я твърдо.

— Ама че странна птица си.

— Аз съм най-нормалният в тази стая.

— Технически погледнато — възрази тя, — ти си и най-лудият.

Игнорирах коментара ѝ и се наведох към таблото, за да разгледам бележките, които бе нахвърляла по някои други теми.

— Търсиш някаква система в нещата, които Панос е публикувал в интернет?

— Помислих си, че може да е скрил някакви послания в постовете си — обясни тя.

Кимнах. Докато се занимавах с графологичен анализ — и по този начин създадох Одри, — се бях отклонил леко към сферата на криптографията. Двете дисциплини често ставаха обект на проучванията на едни и същи научни кръгове, и някои от книгите, които прочетох, описваха начини за кодиране на съобщения с помощта на умишлени промени в ръкописа — като например пресичане на малката чертичка на някои седмици под различен ъгъл, за да бъде предадена тайно някаква информация.

Това означаваше, че Одри имаше някакъв опит и в областта на криптографията. Със сигурност повече от останалите от нас.

— Това би могло да ни бъде от полза — потупах аз с пръст по стъклото.

— Определено би било от по-голяма полза — отбеляза тя, — ако аз… тоест ти имаше някакви истински познания по криптография. Ще намериш ли време да прочетеш още няколко книги?

— Просто искаш да участваш в повече мисии — отвърнах и се изправих от мястото си.

— Шегуваш ли се? Хората стрелят по теб по време на тези мисии.

— Само от време на време.

— Достатъчно често. Не съм чак толкова свикнала с мисълта, че съм въображаема, че да ми е безразлично да те видя мъртъв. Ти си буквално целият ми свят, Стивски — каза тя и направи кратка пауза. — Въпреки че, ако трябва да бъда честна, винаги съм се питала какво би станало, ако вземеш доза LSD…

— Ще видя какво мога да направя по въпроса с криптографията — обещах. — Продължавай с анализа на постовете му във форумите. Не се занимавай повече с опити да проумееш химията.

Тя въздъхна, но започна да трие уравненията с ръкава си. Отдалечих се, извадих телефона си и потърсих книги на тема криптография. Ако продължах да се образовам по въпроса, щях ли да създам друг аспект? Или способностите щяха да се пренесат върху Одри, както тя предполагаше? Бих казал, че е вероятно по-скоро първото, но Одри беше един от най-добре развитите ми аспекти и често постигаше неща, които ме изненадваха.

Тобиас се присъедини към мен, докато разглеждах достъпните в момента електронни книги.

— Какво ново? — попитах го.

— Според всеобщото съгласие, технологията е приложима и заплахата е истинска — макар че Ми Уон иска да помисли малко повече върху ефектите от вкарването на допълнителни нишки ДНК в човешките мускули. Джей Си каза, че трябва да се уверим лично в твърдението, че „ИЗ“ е под карантина и че федералните служби наистина са се намесили. Това ще ни помогне да разберем доколко честен е бил с нас господин Чей.

— Добра идея. Как се казваше онази наша позната от Министерството на вътрешната сигурност?

— Елзи — припомни ми Тобиас. — Помогна ѝ да намери котката си.

Да, котката. Не всичките ми задачи са свързани с терористични групировки или спасението на света от опасност. Някои са доста по-прости и тривиални. Като намирането на телепортираща се котка, например.

— Обади ѝ се — помолих го разсеяно. — Виж дали ще потвърди онова, което Йол каза за властите.

Тобиас спря до мен.

— Да ѝ се обадя?

Вдигнах поглед от екрана и се изчервих.

— Извинявай. Разсеях се. Тъкмо говорих с Одри.

Понякога присъствието ѝ ме изваждаше от равновесие.

— А, скъпата ни Одри — отговори Тобиас. — Искрено смятам, че тя е вид компенсаторен механизъм на психиката ти — начин да поизпуснеш малко парата, един вид. Гениалните умове са склонни на странности. Самият Никола Тесла е изпитвал странна и напълно необоснована неприязън към перлите. Отпращал е всеки посетител, който е носел такива, и се говори, че…

Той продължи да разказва, а аз се отпуснах под успокояващата интонация на гласа му и избрах един том, посветен на криптографията за напреднали. В крайна сметка, Тобиас се върна на темата за откритията на аспектите.

— И с това стигаме до следващата стъпка, която трябва да предприемем. Предложението на Оуън ми изглежда най-подходящо, пък и Айви няма да може да направи пълен психологически анализ, ако не разберем повече за обекта. Препоръчително е да започнем с посещение на семейството му. А Нгози има нужда от още подробности от следователката, затова после може да отидем до моргата.

— Всичко в обратен ред — отговорих. — Сега е… Колко, три през нощта?

— Шест сутринта.

— Вече? — изненадах се аз.

Не се чувствах особено уморен. Началото на новата мисия и загадката, която трябваше да разплета, ме държаха нащрек.

— Е, и все пак. Предпочитам посещението ми в толкова ранен час да бъде в моргата, вместо при семейството на Панос. Лиза започва работа в… колко, седем часа?

— В осем.

Имах да убия малко време.

— Имаме ли заподозрени сред списъка корпорации вече?

— Джей Си има няколко идеи. Иска да говори с теб.

Намерих го облегнат до стената близо до Айви; не спираше да говори и да я разсейва. Хванах го за рамото и го дръпнах настрани.

— Тобиас каза, че имаш да ми кажеш нещо.

— Наемничката — рече той. — Зен Ригби.

— Да, и?

Нямаше как да е научил нещо ново за нея — знаеше само онова, което аз знаех, а този запас от информация вече го бяхме изчерпали.

— Замислих се, кльощав — отговори той. — И се запитах: защо се появи, когато беше отишъл на среща?

— Защото работодателите ѝ са били наясно, че Йол най-вероятно ще се обърне към мен.

— Да, но да започнат да те шпионират толкова рано? Трупът е у тях, нали?

— Така предполагаме.

— Не може да има друга причина да ти сложат опашка, освен за да следят дали няма да намериш ключа за шифъра. Нямало е защо да те наблюдават, преди Йол да пристигне. Така са се издали, без да искат, разбираш ли? Трябвало е да изчакат, докато те повикат от „ИЗ“.

Обмислих идеята за момент. Обичахме да се занасяме с Джей Си, но истината беше, че той бе от най-полезните ми аспекти. Много от тях прекарваха времето си в мечти посред бял ден и витиевати размишления. А Джей Си ме пазеше жив.

— Наистина звучи странно — съгласих се. — Но какво означава това?

— Означава, че не разполагаме с всички факти — обясни той. — Зен може да се е опитвала да ни сложи записващо устройство, например — надявала се е, че ще отидем в „ИЗ“ и така ще ѝ разкрием повече информация.

Изгледах го остро.

— Май е време за смяна на гардероба?

— Добро начало — съгласи се той. — Но има куп други причини, които биха могли да обяснят защо се появи така рано. Може би всъщност работи за трета фирма, която знае, че в „ИЗ“ има нещо гнило, но още не е сигурна какво. Може и въобще да няма нищо общо със случая.

— Но ти не вярваш да е последното.

— Така е — потвърди Джей Си. — Но действай внимателно, бива ли? Зен е опасна. Засичали сме се един-два пъти по време на мисии за секретните служби. Оставя след себе си диря от трупове — къде агенти, къде невинни хора, случили на неподходящото време и място.

Кимнах.

— Ще ти трябва и собствено оръжие — продължи той. — Разбираш, че ако се стигне до пряк сблъсък, няма да мога да я застрелям.

— Ще ти е неудобно, задето вече се познавате? — предоставих му аз удобно извинение.

Не обичах да му навирам в очите директно какво всъщност представлява — вместо това предпочитах да му измислям различни оправдания защо никога не можеше да влезе в контакт с хората, които срещахме, въпреки че ми беше бодигард.

Като изключим онзи път, в който беше направил именно това.

— Не — отвърна той. — Не мога да я застрелям, защото всъщност няма да съм там.

Сепнах се. Наистина ли току-що…?

— Джей Си, това е голяма крачка за теб — казах.

— О, не. Напълно ми е ясно. Онзи Арно, доста е умен.

— Арно? — огледах се аз из стаята в търсене на слабия, оплешивяващ французин — последното ни попълнение.

— Да — потвърди Джей Си и опря длан на рамото ми. — Виждаш ли, той има теория. Че ние не сме фигменти, или каквито там изчанчени термини си решил да използваш в момента. Каза… е, някакви сложни научни приказки бяха. Така или иначе, всичко означаваше, че със сигурност съм истински. Просто не съм тук.

— Така ли?

Не бях сигурен какво да мисля за това.

— Аха — отвърна Джей Си. — Трябва да го чуеш. Ей, кубе!

Арно посочи към себе си въпросително и забърза към нас, щом Джей Си му махна. Когато дребният французин пристигна, той го прегърна през рамото, сякаш бяха най-добри приятели — жест, който явно накара Арно да се почувства доста неудобно. Беше малко като да видиш котка, която се преструва на пръв другар на някоя мишка.

— Слушаме те — подкани Джей Си.

— Слушате какво? За какво става дума? — попита Арно със звучния си френски акцент — като масло, топящо се по препечената кожа на крехко пиле.

— Сещаш се — отговори Джей Си. — Онези неща, които ми разправи за нас?

Арно бутна очилата нагоре по носа си.

— Ами, хм, виждате ли, квантовата физика се занимава с различните видове възможности. Според една от теориите ѝ, измеренията са безкрайни и всичко, което може да се случи, се е случило. Логично може да се предположи, че ако това е така, то всеки от нас, аспектите, е съществувал в някое измерение или възможен ход на събитията като истински човек. Любопитна мисъл, не смяташ ли, Етиен?

— Интересно, наистина — съгласих се. — И…

— Значи съм истински — вметна Джей Си. — Умникът току-що каза така.

— Не, не — възпротиви се Арно. — По-скоро изтъкнах вероятността на някакво друго място и в някакво друго време да съществува човек, който съответства на…

Джей Си го избута настрани, прехвърли ръка през рамената ми и ме обърна встрани от него.

— Всичко ми е ясно, кльощав. Ние сме от друго място, нали разбираш? А когато имаш нужда от помощ, ти протягаш ръка и ни докарваш тук. Като някакъв магьосник на физиката.

— Магьосник… на физиката?

— Мда. А аз не съм Тюлен. Трябва просто да го приема — каза той и замълча за момент. — Аз съм междупространствен времеви рейнджър.

Вдигнах поглед към него, готов да се разсмея.

Но той явно говореше напълно сериозно.

— Джей Си. Това е не по-малко нелепо от теорията на Оуън с призраците.

— Изобщо не е — заинати се той. — Спомни си за мисията в Йерусалим. Какво стана накрая?

Поколебах се. Бях обграден, ръцете ми трепереха и държах пистолет, който едва знаех как да използвам. Тогава Джей Си ме беше хванал за ръката и я беше насочил в поредица от движения така, че да обезвредя враговете до последния.

— Уча се бързо — казах. — Физика, математика, езици… Трябва само да прекарам известно време в четене, и вече съм специалист — чрез някой аспект. Може би със стрелбата е същото. Научих повече за нея, упражнявах се малко на стрелбището, и станах достатъчно добър. Но това е способност, която се използва по различен начин — нали не можеш да ми помогнеш с обяснения, — затова си представих, че ме насочваш наистина. Не е кой знае колко различно от онова, което Калиани прави, когато ме напътства по време на разговор на друг език.

— Доста измислено звучи — възрази Джей Си. — Защо не е ставало така с нито едно от другите умения, които си усвоил?

Не знаех.

— Времеви рейнджър съм си — настоя той отново.

— Ако това беше вярно — а не е, — не те ли ядосва мисълта, че те откъсвам от другия ти живот и принуждавам квантовия ти призрак да стои тук?

— Не — сви рамене Джей Си. — Такава ми е работата. Това е задачата, с която доброволно се нагърбва всеки времеви рейнджър. Трябва да защитаваме вселената, а засега това означава да защитавам теб, доколкото успея.

— О, за Бога…

— Ей — прекъсна ме той. — Нали бързаше? Трябва да тръгваш вече.

— Не можем да направим кой знае какво толкова рано през нощта — отговорих, но му позволих да отклони разговора от темата. После махнах на Тобиас да дойде. — Тобиас, наглеждай останалите да продължат да работят. Отивам да се изкъпя и да почета малко. След това поемаме по задачи.

— Разбрано — отзова се Тобиас. — А кои ще бъдем, по-точно?

— Стандартният екип. Ти, Айви, Джей Си и… — огледах помещението. — Ще видим кой друг.

Тобиас ме изгледа с любопитство.

— Бъдете готови за тръгване от гаража в седем и половина.

9.

Конвертирах книгата за криптография в аудиофайл, увеличих звука и забързах скоростта пет пъти. Дългият душ ми подейства успокояващо. Не тормозех ума си с проблема — само учех.

Когато влязох в спалнята си, все още по хавлия, установих, че Уилсън вече ми е приготвил закуска — включително голяма чаша лимонада. Изпратих му съобщение и го помолих да накара шофьора да приготви джипа — беше доста по-дискретен от лимузината — за тръгване в седем и половина.

Довърших книгата, докато се хранех, след което се обадих на Елзи, познатата ми в Министерство на вътрешната сигурност. За съжаление, я събудих, но все пак се съгласи да проучи въпроса. После се обадих на следователката — включи се гласовата поща, но все пак ѝ оставих съобщение, — и тъкмо когато затворих, получих съобщение от Елзи. „ИЗ“ наистина беше поставена под карантина — от Центъра за контрол и превенция на заболяванията провеждаха изследвания, ФБР също се бяха намесили.

Малко по-късно влязох в гаража, облечен и поне малко освежен, тъкмо навреме за тръгване. Вътре заварих Уилсън — очилат, оплешивяващ и с квадратно лице, — който тъкмо махаше някаква прашинка от шофьорската шапка. После си я сложи.

— Момент — спрях го. — Томас не е ли на смяна тази сутрин?

— За съжаление, той няма да дойде на работа днес. Или изобщо, както заяви в съобщението си тази сутрин.

— О, не. Какво се е случило?

— Не си ли спомняте как му обяснихте, че сте сатанист, сър?

— Два процента сатанист — поправих го аз. — А и Хавие е доста прогресивен като за поклонник на дявола. Никога не ме е карал да принасям в жертва друго, освен въображаеми кокошки.

— Да. Е…

Въздъхнах. Поредният напуснал член на прислугата.

— Можем да повикаме някой шофьор само за днес. Снощи те освободих доста късно. Няма нужда да започваш работа толкова рано.

— Нямам нищо против — успокои ме Уилсън. — Някой трябва да следи да се пазите, сър. Спахте ли изобщо?

— Ами…

— Разбирам. А вечеряхте ли снощи, преди да се появите в таблоидите?

— Вече надушиха историята, така ли?

— В днешния брой на „Свят“, както и на сайта на „Коментараджийницата“ тази сутрин — придружена от експозе от самата госпожица Бианка. Значи сте пропуснал вечерята, както и обяда вчера — нали не искахте да си разваляте апетита за вечерята.

По-скоро не исках да повърна от нерви преди срещата.

— Нищо чудно, че закуската ми се услади така, тогава — отбелязах аз и протегнах ръка към дръжката на врата на джипа.

Уилсън опря длан на рамото ми.

— Не се вдълбочавайте толкова в спасяването на света, сър, че да забравите да се грижите за самия себе си — каза той и ме потупа по ръката, след което се качи на шофьорското място.

Вътре ме чакаше целият екип — всички, освен Одри, която нахлу в гаража, облечена в пуловер и с шал. След като изчетох книгата, не се беше появил нов аспект; знанието се бе прехвърлило върху Одри, както бе очаквала тя самата. Радвах се — всеки нов аспект означаваше допълнително напрежение, и предпочитах старите да учат новите неща. Но участието ѝ в мисиите често се оказваше своего рода предизвикателство.

— Одри — обърнах се към нея аз и ѝ отворих вратата. — Вече наближава юни. Шал?

— Е — усмихна се тя закачливо, — каква полза има да си въображаем, ако не можеш да игнорираш времето?

След което заметна шала над едното си рамо с театрално движение и се качи в колата, като сръга Джей Си с лакът пътем.

— Ако те застрелям, жено — изръмжа той към нея, — ще боли. Куршумите ми засягат и междупространствените феномени.

— А моите могат да завиват зад ъгъла — отвърна тя. — И от тях никнат цветя.

Накрая се настани между Айви и Тобиас, без да си слага колана. Интересен проект се очертаваше.

Излязохме на улицата. Вече беше сутрин, слънцето грееше ярко в небето, а задръстванията започваха да утежняват трафика значително. Седях, загледан през прозореца и унесен в мисли, докато не забелязах, че Джей Си рови в чантата на Айви.

— Ъ-ъ… — обадих се.

— Не се обръщай — каза Джей Си и отблъсна ръката на Айви, когато тя се опита да си вземе чантата.

Извади джобното ѝ огледалце и го вдигна, за да погледне с него над рамото си, през задния прозорец, без да се показва в профил.

— Да — заяви той. — Вероятно ни следят.

— Вероятно? — попита Айви.

— Трудно е да се каже със сигурност — обясни той и обърна огледалцето леко. — Колата няма номер отпред.

— Мислиш ли, че е тя? — попитах. — Наемничката?

— Пак повтарям — няма как да се каже със сигурност.

— А може и да има как — намеси се Одри и потупа с пръст по челото си, сякаш да напомни за многото нови знания вътре. — Искаш ли да опитаме един хак, Стивски?

— Хак ли? — попита Айви. — За мисията?

— Не, за една видеоигра — подбели очи Одри. — Ето. Ще ти напиша какво да правиш.

Проследих с любопитство как надраска списък инструкции и ми ги подаде. Хартията беше въображаема — не че ѝ личеше. Взех листчето и хвърлих поглед на написаното. После се обърнах към Одри.

— Довери ми се — успокои ме тя.

— Прочетох ти само една книга.

— Беше достатъчно.

Вгледах се в нея за секунда, след което свих рамене и извадих телефона си. Струваше си да опитам. Набрах телефона на „Ф.И.Г.“, ресторанта, в който бях вечерял — е, или поне си бях поръчал храна — снощи. За щастие, сутрешната смяна вече беше на работа.

— Ало? — вдигна непознат глас.

Последвах указанията на Одри.

— Да, здравейте. Съпругата ми вечеря при вас снощи, но възникна спешен случай и ѝ се наложи да си тръгне, преди да приключи с храната си. В бързината даже е платила с кредитната си карта от работа, вместо с тази за лични разходи. Питах се дали ще е възможно да разменим картите.

— Добре — отговори жената на телефона. — Как се казва?

— Каръл Уестминстър — използвах аз псевдонима, под който Зен бе направила резервацията си.

Минаха няколко минути. Надявах се фактурите от снощи да са им под ръка. И наистина, след известно шумолене от другата страна на линията, жената заговори пак:

— Добре. Кой е издателят на другата карта?

— Коя е използвала снощи?

— Карта на „КийТръст“ — отговори тя, вече подозрително. — Номерът завършва на 3409.

— О! — възкликнах аз. — Значи все пак е използвала правилната карта. Благодаря за помощта.

— Няма проблеми — каза тя с лека нотка на досада и затвори.

Записах цифрите в джобното си тефтерче.

— На това ли му викаш „хак“? — обади се Джей Си. — Каква полза от цялата работа?

— Почакай и ще видиш — заяви Одри.

Вече набирах телефона на банковия отдел, който се занимаваше с борба с измамите с кредитни карти. Джипът продължи по магистралата на юг, докато аз седях, заслушан в мелодията, която от време на време ме информираше, че трябва да изчакам. До мен Джей Си продължаваше да следи предполагаемата ни опашка с огледалцето на Айви. Кимна ми. Бяха ни последвали на магистралата.

Когато най-после си проправих път през менютата, цифрите за набиране и предупрежденията, че обаждането може да бъде записано с цел подобряване на услугата, ме посрещна приветлив мъжки глас с южняшки акцент.

— С какво мога да ви бъда полезен?

— Искам да докладвам за изчезнала кредитна карта — отговорих. — Чантата на съпругата ми беше открадната от къщата ни снощи.

— Разбирам. На чие име е картата?

— Каръл Уестминстър.

— А какъв е номерът на картата?

— Нямам го — постарах се аз да придам раздразнение на гласа си. — Не чухте ли какво казах? Открадната е!

— Господине, трябва само да проверите в интернет…

— Опитах се! Всичко, което виждам, са последните четири цифри.

— Трябва да…

— Може би харчат парите ми точно в този момент — прекъснах го. — Защо губим време?

— Имате защита срещу измами, господине.

— Да, да, съжалявам. Просто се притеснявам. Не сте виновен вие. Не знам какво да направя… Можете да ми помогнете, нали? Моля ви!

Мъжът издиша, сякаш промяната в тона ми му бе дала да разбере, че току-що е избегнал доста неприятен развой на събитията.

— Кажете ми последните четири цифри, тогава — каза той, вече по-успокоено.

— Тук пише 3409.

— Да видим сега… Знаете ли ПИН-кода, господин Уестминстър?

— Ъ-ъ…

— ЕГН?

— 805-31-3719 — отговорих аз уверено.

Последва пауза.

— Това не отговаря на вписаните данни, господине.

— Но това е ЕГН-то ми.

— ЕГН-то тук вероятно е на жена ви.

— Какво значение има това?

— Не мога да направя нищо от ваше име, преди да се уверя, че имате правомощията за това — отговори мъжът със спокойния, търпелив глас на човек, свикнал да говори по цял ден с хора, които заслужават да бъдат удушени.

— Сигурен ли сте? — попитах.

— Да, господине. Съжалявам.

— Е, предполагам, че ще трябва да ѝ се обадите, тогава. В момента е на работа и нямам ЕГН-то ѝ записано.

— Да, може да направим така — отговори мъжът. — Мога ли да я потърся на номера, който е вписала в документите?

— Кой е той? — попитах. — Мисля, че си взе мобилния.

— 555-626-9013.

— Ще му се не види — отвърнах аз и побързах да запиша номера. — Това е номерът на откраднатия телефон. Ще трябва да ѝ се обадя на работа и да я накарам да ви звънне оттам.

— Много добре. Това ли беше всичко, господине?

— Да. Благодаря ви.

Затворих, след което завъртях тефтерчето така, че останалите да видят номера.

— Телефонът на наемничката.

— Супер — отговори Джей Си. — Вече можеш да я поканиш на среща.

Обърнах тефтерчето към себе си и погледнах записаното.

— Знаеш ли, беше направо изумително колко лесно стана всичко.

— Правило номер едно на дешифрирането — отговори Одри. — Ако няма нужда да разгадаваш шифъра, не го прави. Самите хора обикновено са много по-лесни за разгадаване, от мерките за сигурност, които използват.

— Та какво ще правим с това? — попитах.

— Първо искам да си свалиш едно приложение на телефона — каза тя. — Джей Си, за коя от трите конкурентни компании е най-вероятно да работи жена?

— „Екселтек“ — отвърна той на секундата. — Те са най-отчаяната от трите. Финансират ги от години, а не са постигнали никакъв забележим напредък, инвеститорите им дишат във врата, пък и имат история на не особено почтени практики и шпионаж. Ставали са обект на три разследвания досега, но така и не са намерили преки улики.

— Телефоните на главните им изпълнителни директори фигурират в папката — напомни Одри.

Усмихнах се и започнах да настройвам телефона си. След малко вече бях направил така, че мобилният ми да изпраща фалшива информация на телефона на Зен — щеше да показва, че ѝ се обажда Нейтън Хайт, собственикът на „Екселтек“.

— Кажи на Уилсън да се приготви с клаксона — заръча Одри.

Предадох на Уилсън предупреждението и набрах телефона.

Звънна веднъж. Два пъти.

След това тя отвори.

— Тук — чу се рязък женски глас. — Какво има? Заета съм.

Дадох знак на Уилсън. Той наду клаксона.

Чух звука и от телефона. Зен със сигурност ни следеше. Включих приложението, което имитираше лош сигнал и казах нещо с ясното съзнание, че от другата страна на линията няма да се разбере нищо.

Зен изруга, след което каза:

— Не ми пука колко са се изнервили останалите партньори. Няма да накараш нещата да потръгнат по-бързо, като ме търсиш непрекъснато. Ще звънна с повече информация, когато разбера нещо ново. Дотогава ме остави на мира.

И затвори.

— Това — отбеляза Джей Си — беше най-странният хак, който някога съм виждал.

— Защото не знаеш какво всъщност означава тази дума — отговори му важно Одри. — Представяш си някой очиларко, седнал пред компютъра. Но всъщност повечето хора, които се занимават с „хакове“ в днешно време — поне доколкото твърдят медиите, — всъщност се опитват да изкопчат информация с различни методи, като говорят по телефона.

— И така, вече знаем, че ни следи — обади се Айви, — както и името на конкурентната фирма. Значи знаем и у кого е трупът.

— Не е сигурно — казах аз. — Но е доста добра следа.

Потупах по телефона си замислено, а Уилсън сви от магистралата и пое през центъра на града.

— Някакви съвети?

— Да внимаваме да не отхапем прекалено голям залък — отговори Айви. — Ако изобщо ни е възможно да се сдържим.

— Съгласен съм — потвърди и Тобиас. — Стивън, ако намерим доказателства, че „Екселтек“ са откраднали тялото, от Центъра за контрол и превенция може би ще се съгласят да направят обиск на сградата им.

— А може просто да го направим ние — предложи Джей Си. — Ако искаш нещо да се свърши добре, свърши го сам.

— Предпочитам да не правим неща, изрично забранени от закона — възрази Тобиас.

— Не се безпокой — отговори Джей Си. — В качеството си на междупространствен времеви рейнджър разполагам с код 876 — специално упълномощение да игнорирам местното законодателство в спешни случаи. Виж какво, кльощав, рано или късно ще опрем до „Екселтек“. Предчувствам го. Дори ако не съхраняват тялото в някой от местните си офиси, със сигурност ще има следа, която да ни насочи къде е.

— Доколкото мнението ми има тежест — обади се Одри, — аз съм съгласна с Джей Си. Взломът звучи като забавна идея.

Облегнах се на седалката, замислен.

— Ще отидем при следователката — казах накрая, а Тобиас и Айви кимнаха в отговор. — Предпочитам да открия уличаващи „Екселтек“ доказателства и чак след това да организираме официален обиск.

В главата ми започваше да се оформя план.

— Освен това — добавих, — влизането с взлом не е единственият начин да разберем какво знаят „Екселтек“…

10.

Джипът мина по една от тъкмо събудилите се градски улици. Лампите просветваха и угасваха една по една под лъчите на изгрялото слънце, сякаш шпалир слуги се прекланяха пред краля си. Моргата се намираше близо до болницата, в един обширен комплекс офиси, който спокойно можеше да побере три или четири обещаващи нови фирми. Подминавахме редици грижливо подрязани плетове и дървета, около които още бяха увити коледни лампички — изпълнили предназначението си, докато не започнеше пак техният сезон.

— Добре — обърна се към мен Джей Си. — Готов ли си?

— Готов ли?

— Следи ни наемен убиец, кльощав — отговори той. — Това чувство между плешките ти — това е съзнанието, че някой те е взел на мушка. Би могла да натисне спусъка всеки момент.

— Не ставай глупав — обади се Айви. — Няма да ни направи нищо, докато смята, че я водим към източник на важна информация.

— Сигурна ли си? — попита Джей Си. — Защото аз не съм. Шефовете ѝ могат да решат по всяко време, че помощта, която оказваш на Йол, е нещо много, много лошо. Могат да решат, че е по-безопасно да очистят конкуренцията и да се пробват да открият ключа сами.

Директният, студен начин, по който постави нещата, ме накара да трепна.

— Просто не обичаш да те следят — заяви Айви.

— Естествено, че не, по дяволите.

— Без ругатни.

— Вижте какво — продължи Джей Си, — Зен знае неща, които определено биха ни свършили работа. Ако я хванем, бихме могли да си осигурим доказателството, което ни трябва. Знаем къде е и имаме временно предимство. Смяташ ли, че ще успееш да организираш една по-дискретна евакуация на колата?

— Не особено добре — отговорих.

— Нека все пак опитаме — отговори той и посочи напред. — Виждаш ли десния завой след паркинга, в който влизаме? Плетът ще ни скрие от полезрението на колата зад нас. Там ще се изнижеш от джипа — аз ще ти помогна, не се безпокой, — и ще заръчаш на Джийвс да паркира пред сградата точно до плетовете. Можем да изненадаме Зен и да обърнем преследването.

— Доста смел план — отбеляза Айви.

Така си беше, но когато наближихме завоя, взех решение.

— Ще го направим — обявих. — Уилсън, ще изляза от колата на следващия завой. Продължи да караш, сякаш нищо не е станало; не забавяй скоростта. После паркирай точно пред моргата и изчакай.

Той нагласи огледалото за обратно виждане така, че да срещне погледа ми. Не каза нищо, но видях, че е разтревожен.

Новият ъгъл на огледалото ми позволи да огледам добре тъмния „Седан“ зад нас. Докоснах пистолета, който Джей Си бе настоял да взема и който бях скрил под сакото си. Това не беше предпочитаният ми метод за провеждане на мисии. Предпочитах да прекарам десет часа в някоя стая в опити да разгадая някой проблем или да разбия сейф без ключалка. Защо напоследък винаги опирахме до огнестрелните оръжия?

Преместих се по-близо до вратата, след което се наведох и хванах дръжката. Джей Си мина зад мен и опря ръка на рамото ми.

— Пет, четири, три… — броеше той.

Поех си дълбоко дъх.

— Две… едно!

Отворих вратата точно в мига, в който Уилсън започна да завива зад плета. Джей Си ме оттласна от себе си, като някак си успя да ме избута точно така, че да се свия на кълбо веднага, щом излязох от колата. Все пак си болеше. Инерцията на завоя затвори вратата на джипа от самосебе си, а аз се превъртях и клекнах до плета, където зачаках да чуя как колата зад мен също започва да завива.

Проврях се през плета до другата страна, точно когато тя мина завоя след Уилсън. Това означаваше, че стената от гъста зеленина, която минаваше по цялото протежение на паркинга, продължава да ме дели от Зен.

Хукнах покрай плета, навел глава, за да не изоставам от колата ѝ. Тя подмина джипа, докато Уилсън паркираше, след това продължи към друг район на паркинга, за да разсее впечатлението, че го е следила. Успявах да мерна черния автомобил тук-там през пролуките в плета — на шофьорското място се виждаше тъмен силует, но явно нямаше друг. Накрая спря на едно от местата близо до края на плета.

Листата прошумоляха, Джей Си се провря през клонките с изваден пистолет и се присъедини към мен.

— Добра работа — прошепна. — Страхотен рейнджър би излязъл от тебе.

— Благодарение на теб се получи — отговорих аз. — Избута ме точно така, че да падна накъдето трябва.

— Нали ти казах, че ще помогна.

Млъкнах. Бях прекалено нервен, за да продължа да говоря. Току-що бях направил нещо различно от преди — ново развитие в досегашната ми… система на работа. Какво друго бих могъл да се науча да правя, ако помоля някой от аспектите ми да насочва пръстите или стъпките ми?

Надзърнах през плета и извадих пистолета си. Джей Си направи яростен жест да го прикрия пред тялото си, за да не се вижда от колите, които минаваха по улицата отдясно. След това кимна към една пролука в плета.

Поех си въздух дълбоко, след което се проврях през шубрака и прекосих краткото пространство до колата на Зен. Джей Си ме последва. Спрях до колата, все още приклекнал.

— Готов ли си? — попита Джей Си.

Кимнах.

— Дръж пръста на спусъка, кльощав. Работата е на път да загрубее.

Кимнах отново. Прозорецът откъм пътническата страна на купето, точно над мен, беше отворен. Дланите ми се бяха изпотили от напрежение, но скочих на крака и насочих пистолета над открехнатото стъкло към шофьора.

Не беше наемничката.

11.

На шофьорското място седеше тъмнокосо хлапе на около осемнадесет години, облечено в суичър с качулка. Момчето извика и изпусна бинокъла, с който бе следило джипа, а лицето му пребледня като платно, когато забеляза пистолета в ръката ми.

Това определено не беше Зен Ригби.

— В колата, кльощав — насочи ме Джей Си, който се оглеждаше наоколо. — На задната седалка, за да няма възможност да започне борба с теб. И му кажи да пази тишина. Да не буди подозрения.

— Ръцете там, където мога да ги виждам — заповядах на хлапето с надеждата, че няма да забележи как пистолетът трепери в ръката ми. — И нито дума.

Отворих задната врата, влязох и седнах, но не отклоних пистолета от него.

Момчето не отрони звук, като се изключи тихото хленчене на уплаха. Или беше искрено ужасѐн, или много добър актьор.

— Къде е Зен? — попитах го и вдигнах пистолета до главата му.

— Кой? — попита той.

— Не си играй с мен. Къде е?

— Не знам… Не знам нищо — отговори хлапето и направо се разхлипа.

— По дяволите — възкликна Джей Си, застанал до предния прозорец. — Мислиш ли, че се преструва?

— Нямам представа — казах.

— Трябва да доведа Айви.

— Не — спрях го аз, защото предпочитах да не оставам сам.

Вгледах се в отражението на разплаканото лице на момчето в огледалото за обратно виждане. Средиземноморски цвят на кожата… Същия нос…

— Не ме убивай — прошепна той. — Исках само да разбера какво сте направили с него.

— Ти си братът на Панос — досетих се аз.

Той кимна, все още подсмърчайки.

— О, да му се не види — каза Джей Си. — Нищо чудно, че му личеше толкова много, че е опашка. Следили са ни двама души: един аматьор и един професионалист. Аз съм идиот.

Усетих как изстивам. Щом бях чул клаксона на Уилсън по телефона, докато говорех със Зен, значи наистина е била наблизо — но все пак не я бях видял. Беше останала невидима за нас през цялото време.

Лошо.

— Как се казваш? — попитах аз младежа.

— Дион.

— Е, Дион, ще прибера пистолета. Ако наистина си този, който твърдиш, значи няма защо да се страхуваш. Ще се наложи да дойдеш с мен, и ако понечиш да избягаш, или да се развикаш, или нещо такова… е, ще трябва да те накарам да спреш.

Младежът кимна.

Излязох от колата, прибрах пистолета в кобура и извлякох момчето отвътре за рамото. След една бърза проверка установих, че не е въоръжен, макар че явно се смяташе за голям шпионин. Фенерче, скиорска маска, бинокъл, мобилен телефон — който взех у себе си и изключих. Подкарах го пред себе си през паркинга с ясното съзнание, че цялата случка би се видяла много подозрителна на един евентуален наблюдател. Но с помощта на няколко напътствия от Джей Си успях да си придам вид на човек, който знае какво прави — обвих ръка около рамената на момчето, уж приятелски, и се постарах да вървя бързо и уверено. Намирахме се на територията на правителствена институция; надявах се, че ако някой ме забележи, ще ме помисли за ченге.

А ако не — е, нямаше да бъде първият път, в който са викали полицията да се разправя с мен. Мисля, че бяха на път да ми посветят цял отдел, ако се съдеше по честотата на тези случаи.

Тикнах Дион в джипа и го последвах вътре. Тъмните стъкла и присъствието на повече аспекти ме поуспокоиха малко. Дион се сви на задната седалка, с което принуди Одри да се покатери в скута на Тобиас — едно толкова неочаквано събитие, че застаряващият аспект почти се задави.

— Уилсън, предупреди ме, ако някой тръгне насам, ако обичаш — помолих аз и се обърнах към Дион. — Е, разказвай. Защо ме следиш?

— Откраднаха тялото на Панос — каза той.

— А „те“ са…

— „ИЗ“.

— А защо, за Бога, биха направили такова нещо?

— Заради информацията. Той я беше вкарал в клетките си, нали знаете? Всичките им тайни. Всички ужасни неща, които са искали да направят.

Спогледах се с Джей Си, който скри лице в шепи театрално. Панос явно беше разказал на семейството си за проучванията си. Просто чудесно. Джей Си свали ръце и ми прошепна:

— Награда за най-лоша охрана на годината.

— И какви точно ужасни неща — попитах момчето — смяташ, че са искали да направят „ИЗ“?

— Като… — Дион отклони поглед. — Ами, знаете. Корпоративни неща.

— Като например по-строг дрескод — предположи Одри.

Значи Панос не бе споделил всичко с брат си. Потупах с пръсти по облегалката. Семейството му смяташе, че Йол и хората му са взели трупа, за да скрият данните, съхранени в него — и, честно казано, това не беше толкова далеч от истината. Все пак наистина планираха да го изгорят. Просто някой друг се беше добрал до него пръв.

— А ти ме следиш — обърнах се отново към младежа. — Защо?

— Тази сутрин публикуваха сума статии за теб — обясни Дион. — Снимки как се качваш в лимузината на оня странен азиатец, който купи „ИЗ“. Предположих, че са те помолили да разбиеш шифъра на информацията. Очевидно е. Ти си някакъв супершпионин и хакер, нали така?

— Точно такива сме — потвърди Одри. — Стивски, кажи му, че сме точно такива.

Когато не го направих, тя сръга Тобиас, в чийто скут продължаваше да седи.

— Кажи му, дядка.

— Стивън — обади се Тобиас с известно неудобство. — Този младеж изглежда доста искрен.

— Говори честно — потвърди Айви, загледана внимателно в Дион. — Поне доколкото мога да разбера.

— Успокой го — каза Тобиас. — Погледни само бедния момък. Изглежда така, сякаш още очаква да го застреляш.

Дион действително седеше, стиснал здраво ръце, с наведени очи, и продължаваше да трепери.

Подех с по-мек тон:

— Не ме наеха да дешифрирам данните. „ИЗ“ разполагат с предостатъчно копия от информацията. Задачата ми е да открия трупа.

Дион вдигна поглед.

— Точно така — продължих аз, — не са го откраднали от „ИЗ“. Те искаха просто да бъде кремиран.

— Не мисля, че ти вярва, Стив — предупреди ме Айви.

— Виж — казах аз на Дион, — не ме вълнува какво ще стане с „ИЗ“. Искам само да се уверя, че знаем в чии ръце е информацията от тялото, разбираш ли? И засега ще те помоля да изчакаш тук.

— Защо…

— Защото не знам какво да правя с теб — отвърнах и погледнах към Уилсън, който кимна в знак на съгласие, че ще го наглежда. — Мини между предните седалки и седни до шофьора. Когато се върна, ще си поговорим доста по-подробно за всичко това. Сега обаче ще трябва да се разбера с една много кисела следователка.

12.

Градската следователка за смъртни случаи работеше в малък офис, вмирисан на стерилизиращ препарат, зад градската морга, която на свой ред представляваше групичка помещения в един по-голям медицински комплекс. Формално погледнато, Лиза предпочиташе да се нарича „медицински екзаминатор“, и винаги изглеждаше изненадващо заета като за човек, който прекарваше цялото си време пред една или друга игра на компютъра.

Точно в осем часа прекрачих в лобито на медицинския комплекс под втренчения поглед на пазача — който беше прекалено едър за тесния пулт, зад който се налагаше да работи, — и почуках учтиво на вратата на офиса. Секретарят на Лиза — чието име забравих, — отвори вратата, без да крие неохотата си.

— Очаква ви — каза младият мъж. — Но не бих казал, че е особено въодушевена.

— Страхотно. Благодаря…

— Джон — помогна ми Тобиас.

— … Джон.

Секретарят кимна, върна се на бюрото си и започна да прелиства някакви документи. Минах по късия коридор, който водеше до един доста приятен офис — с внушителни на вид дипломи в рамки на стената и тем подобни. Успях да мярна отражението на Фейсбук страница в стъклото на едната рамка, преди Лиза да изключи таблета си и да ме погледне.

— Заета съм, Лийдс — поздрави ме тя.

Лиза беше жена в края на петдесетте си години, облякла бяла престилка върху дънки и розова блуза. Освен това беше достатъчно висока, вече да ѝ е писнало от въпроса „Играла ли си баскетбол в училище?“ За щастие, повечето ѝ клиенти бяха мъртви — това изглежда беше единственият тип човек, който не я дразнеше.

— Няма да ти отнема много време — отговорих, като се облегнах на рамката на вратата и скръстих ръце, донякъде за да препреча пътя на изпълнения с обожание взор на Тобиас.

Така и не разбрах какво успява да види в тази жена.

— Не съм длъжна да ти помагам с нищо — отговори тя и демонстративно се обърна към екрана на компютъра си, сякаш се връщаше към купищата си важна работа. — Не участваш в официално разследване. Според последното, което чух, е взето решение да не бъдеш включван повече в тях.

Каза последното малко прекалено триумфално. Айви и Джей Си се спогледаха. Напоследък властите… не изпитваха особено топли чувства към нас.

— Един от труповете ви е изчезнал — казах аз. — Никой ли не се безпокои от този факт?

— Не е мой проблем — отвърна тя. — Моята работа е свършена. Смъртта е обявена, самоличността е потвърдена, от аутопсия няма нужда. В моргата са допуснали грешка. Е, по този въпрос можеш да говориш с тях.

Никакъв шанс. Нямаше да ме пуснат — не бяха упълномощени. Но Лиза беше; независимо от твърденията ѝ, това ѝ влизаше в работата.

— А от полицията не се тревожат, че е имало пробив в охраната? — попитах. — Сержант Грейвс не е разпитвал какво се е случило? Не се е чудил как сте допуснали такъв огромен гаф?

Лиза се поколеба.

— Аха — обади се Айви. — Добро предположение, Стив. Натисни още малко в тази посока.

— Това е твоят отдел — обърнах се към Лиза. — Нима наистина не искаш да разбереш какво изобщо е станало? Аз мога да помогна.

— Всеки път, когато „помогнеш“, Лийдс, ни застига някаква катастрофа.

— Изглежда, че този път тя вече се е случила.

— Удряй, където боли — насърчи ме Айви. — Спомени ѝ какви разправии ще си има.

— Помисли си само за бумащината, Лиза — продължих аз. — Изчезнал труп. Разследвания, въпроси, хора, които си пъхат носа навсякъде, заседания, на които ще трябва да присъстваш.

Лиза не успя да прикрие напълно вкиснатото си изражение. Айви се ухили доволно до мен.

— И всичко това — отбеляза тя — заради един труп, който изобщо не трябваше да бъде тук.

— Какво имаш предвид? — попитах.

— Нямаше причина да го задържаме. Семейството му вече го беше идентифицирало; нямаше никакви подозрения, че може да има нещо гнило. Трябваше да освободя тялото и да го изпратя при избраната от семейството погребална агенция, за да го балсамират. Ама не. Не било позволено. Трупът трябвало да остане тук, а никой не ми казва защо. Комисарят лично настоявал — тя присви очи към мен. — А сега и ти. Какво му е било толкова специалното на този тип, Лийдс?

Комисарят? Йол се бе потрудил доста да задържи тялото в отдела. Имаше логика. Ако бяха освободили трупа и той му беше уредил тежка охрана, щеше да бъде равнозначно на това да обясни на света, че в него има нещо необичайно. Едно бързо обаждане, с което да се увери, че Панос ще си остане здраво заключен в градската морга, би било доста по-дискретно.

Просто не беше проработило.

— Ще трябва да ѝ дадем нещо в замяна, Стив — каза Айви. — Заинатила се е. Време е да извадим силните карти.

Въздъхнах.

— Сигурна ли си? — попитах я шепнешком.

— За съжаление — да.

— Едно интервю — погледнах аз Лиза право в очите. — За един час.

Тя се наведе напред на стола си.

— Опитваш се да ме подкупиш ли?

— Да. И?

Тя потупа замислено по плота на бюрото си с един пръст.

— Аз съм медицински екзаминатор. Не се занимавам с научни публикации.

— Не съм казвал, че е задължително да бъде с теб — поясних. — Може да е с когото решиш — всеки член на медицинското общество, от когото искаш нещо. Аз ще бъда твоята разменна монета.

Лиза се усмихна.

— С когото реша?

— Да. Един час.

— Не. Колкото те решат.

— Прекалено неясна уговорка, Лиза.

— Това, което не ми е ясно, е как успявам още да те търпя. Това е сделката, Лийдс — казвай дали си съгласен, или не. Не ти дължа нищо.

— Ще съжаляваме за това, нали? — попита Тобиас.

Кимнах, като си припомних всички психолози, които ми бяха губили времето безкрайно дълго в името на собственото си професионално издигане. Поредният научен труд в поредното специализирано списание, където щях да бъда третиран като някакъв странен подвид морска краставица — дисектиран и изложен на показ.

Но времето ни притискаше, а единственият ми друг избор беше да разкрия на Лиза защо трупът е от толкова голяма важност.

— Съгласен съм — казах накрая.

Тя не се усмихна. Това би било прекалено човешка проява. Но все пак изглеждаше доволна. Стана, взе ключовете от бюрото и ме поведе по коридора. Аспектите ми ни следваха плътно.

Въздухът стана забележимо по-хладен, когато наближихме моргата. Тежката, дебела метална врата се отваряше с карта. По помещението си личеше защо Лиза е избрала да работи тук — не само, че беше невероятно студено и неприветливо, но и бе изпълнено с хромирани повърхности, които вероятно ѝ напомняха за родния космически кораб.

Вратата се затвори зад нас с тежък, глух звук. Лиза се облегна на стената със скръстени ръце и впери зорък поглед в мен — пазеше ме да не си позволявам волности.

— Петнайсет минути, Лийдс. Захващай се.

Огледах стаята, в която имаше три метални маси на колела, тезгях с множество инструменти и множество големи чекмеджета за трупове, подредени до едната стена.

— Добре — обърнах се аз към четиримата аспекта, — искам да разбера как са успели да измъкнат тялото.

— Трябва ни и някакво доказателство — напомни Джей Си, докато оглеждаше едно-друго в стаята. — Нещо, което да уличи „Екселтек“.

— Това би било чудесно — отговорих, — но честно казано, по-добре е да не се насочваме чак толкова уверено към тях. Може и да не са извършителите. Съсредоточете се върху онова, което знаем. Намерете нещо, което да ни покаже как са изнесли тялото, и то може да ни отведе право при него.

Останалите кимнаха. Аз се завъртях бавно, за да огледам цялото помещение и да го съхраня в подсъзнанието си. След това затворих очи.

Делюзиите ми заговориха.

— Няма прозорци — започна Джей Си. — А изходът е само един.

— Освен ако панелите на тавана не могат да се махат — отбеляза Айви.

— Надали — усъмни се Джей Си. — Разглеждал съм охранителните планове на сградата. Помниш ли случая с Копервейн? Никакви въздушни шахти. Никакви проходи за минаване, дори пълзешком. Нищо съмнително в архитектурата.

— Това оборудване е било използвано скоро — обади се Тобиас. — Но не съм особено запознат с предназначението му. Стивън, наистина трябва да си осигурим собствен следовател за смъртни случаи в някакъв момент.

— Нали имаме Нгози — напомни Одри. — Тя е криминалист. Защо не я доведохме?

„Заради теб, Одри“, помислих си. „Подсъзнанието ми ти прехвърли важно умение и затова стана част от екипа.“ Защо? Липсваха ми дните, когато имах кого да питам за тези неща. Докато Сандра беше с мен, всичко намираше своето обяснение — за пръв път в живота ми.

— Охраната тук е напълно сигурна — каза Айви с нотка на разочарование в гласа. — Може да е замесен някой вътрешен човек? От работниците?

— Възможно ли е да е бил подкупен някой от служителите ви? — попитах аз, като отворих очи и погледнах към Лиза.

— Мина ми през ума — отговори тя с все още скръстени ръце. — Но аз бях последният човек в офиса онази нощ. Влязох, проверих дали всичко е наред и угасих лампите. Според пазача, никой не е идвал през нощта.

— Тогава ще искам да говоря с него — казах. — Кой друг е идвал през онзи ден?

Лиза сви рамене.

— Семейството му. Свещеникът. Никой не бе оставян вътре без надзор. А до стаята имаме достъп само аз и двама от техниците ни. Дори пазачът не може да влезе, без да повика някого от нас. Но всичко това е без значение — трупът беше още тук, когато си тръгнах вечерта.

— Сигурна ли си?

— Да, трябваше да впиша някои данни в документацията. Затова проверих точно него.

— Ще трябва да вземем отпечатъци от мястото — каза Джей Си. — И май ще се наложи да идем до районното, независимо дали ни харесва.

Кимнах.

— Предполагам, че от полицията вече са изследвали мястото.

— Защо предполагаш така? — попита Лиза.

Всички се обърнахме да я погледнем.

— Ами… нали знаеш. Защото това е местопрестъпление?

— Беше откраднат един труп — възрази Лиза студено. — Никой не е пострадал, няма действителни улики, че става въпрос за взлом, и не става въпрос за кражба с цел финансова изгода. Според официалния им доклад, сега „работят“ по случая, но помнете ми думата — всъщност изобщо не им пука дали ще намерят тялото, или не. Безпокоят се повече за самия пробив в охраната. Някой ще си плати скъпо за това…

Тя скръсти ръце отново, после се намести малко по-встрани, отпусна ги и ги скръсти пак. Опитваше се да изглежда хладнокръвно, но явно беше разтревожена. Айви ми кимна, явно доволна, че мога да разчитам поведението на Лиза така добре. Е, не е като да беше трудно. Понякога прихващах по някое умение от аспектите си.

— Охранителните камери? — обади се Джей Си въпросително, докато разглеждаше ъглите на стаята отблизо.

Повторих въпроса, за да го чуе Лиза.

— Има само в коридорите.

— Не е ли недостатъчно? — попитах.

— Навсякъде има аларми. Ако някой се опита да проникне вътре с взлом, пултът на пазача ще светне като коледна елха.

Тя направи физиономия и продължи:

— Преди ги включвахме само през нощта, но сега не са ги изключвали от два дни. Тези дни не можеш и прозорец да отвориш без официално позволение…

Погледнах към останалите от екипа.

— Стивън — каза Тобиас, — ще имаме нужда от Нгози.

Въздъхнах. Е, пътят до имението и обратно не беше чак толкова дълъг.

— Момент — извади Джей Си телефона си. — Ще ѝ се обадя.

— Не мисля, че… — започнах аз, но той вече набираше номера.

— Ало, Ахмед… Имаме нужда от помощта ти — заговори той. — Какво? Естествено, че ти имам телефона. Не, не съм те шпионирал. Виж, трябва да говоря с Нгози. Откъде аз да знам къде е? Сигурно си мие ръцете за стотен път или нещо такова. Не, и нея не съм я шпионирал.

Той се обърна към нас и ни дари с многострадална физиономия. След това отново притисна мобилния към ухото си, заслуша се за момент и каза:

— Супер. Хайде да направим видео обаждане.

Тобиас и аз надникнахме иззад раменете на Джей Си, а на екрана се появи веселото и въодушевено лице на Калиани. Тя помаха и връчи телефона на Нгози, която тъкмо четеше, седнала на леглото си.

Какво да кажа за Нгози? Беше от Нигерия, имаше тъмнокафява кожа и беше завършила Оксфорд. Освен това се боеше до смърт от микроби — дотолкова, че когато Калиани протегна телефона към нея, видимо се отдръпна. Поклати глава и индийката се видя принудена да продължи да държи телефона вместо нея.

— Какво става? — попита Нгози с острия си, ясен нигерийски акцент.

— Разследваме местопрестъпление — отговорих.

— Ще дойдете да ме вземете ли?

— Ами обмисляхме да… — поколебах се и се обърнах към Джей Си. — Не знам дали ще стане. Никога досега не сме правили такова нещо.

— Но си заслужава да опитаме, нали?

Погледнах към Айви, която изглеждаше скептично настроена, но Тобиас сви рамене.

— Как би могло да навреди? И без това обикновено е трудно да накараш Нгози да се поразходи извън къщата.

— Чух те — обади се Нгози. — И не е трудно. Просто искам да се подготвя както трябва предварително.

— Аха — обади се Джей Си, — със защитен костюм.

— О, хайде, моля ви се — подбели очи Нгози. — Само защото обичам да ми е чисто.

— Чисто? — попитах я аз.

— Много чисто. Знаеш ли какви отрови се натрупват във въздуха с всеки изминал ден от всички тези коли и фабрики? Къде мислиш, че отива всичко това? Не се ли питаш откъде идва гадната черна прах по дланта ти, след като се облегнеш на страничния парапет на стълбите към подлеза на метрото? И помисли само за всичките хора. Кашлят в ръце, бършат сополивите си носове, пипат всички и всичко, и…

— Схванахме, Нгози — прекъснах я аз.

Хвърлих поглед към Тобиас, който кимна окуражително. Джей Си беше прав — телефоните можеха да се окажат ценен ресурс за аспектите ми. Взех апарата от ръката му. На лицето на Лиза, която беше застанала наблизо, се бе изписало сякаш първото истинско чувство, което бе демонстрирала от началото на срещата ни: искрен, дълбок интерес. Може и да не беше психолог, но лекарите от всички специалности намираха… особеностите ми за непреодолимо интригуващи.

Нямах нищо против. Особено ако това я разсейваше от мисълта колко време ми остава — ако изобщо ми оставаше — от условието ѝ за петнайсетте минути.

— Ще опитаме да го направим по телефона — заговорих на Нгози. — В момента сме в хладилната зала. Трупът със сигурност е бил тук вечерта, но на сутринта вече го е нямало. Камерите в коридора не са заснели нищо подозрително.

Обърнах се към Лиза за потвърждение, тя кимна и аз продължих:

— В тази стая няма камера, но като цяло охраната на сградата е доста строга. Как, тогава, са успели да изнесат тялото?

Нгози се наведе напред — не взе телефона от ръката на Калиани, но се вгледа в екрана с любопитство.

— Покажи ми всичко.

Започнах да вървя бавно из помещението с вдигнат телефон и ясното съзнание, че от гледна точка на Лиза в ръката ми няма нищо. Нгози си тананикаше нещо. Популярна мелодия от някой филм; не бях сигурен кой.

— И така — заговори тя, след като обикалях стаята няколко минути. — Значи сте сигурни, че тялото е изчезнало?

— Естествено, че е изчезнало — отвърнах и насочих камерата към все още отвореното чекмедже за трупове.

— Е, ще ми е трудно да приложа похватите на традиционната криминалистика тук. Но въпросът, който първо трябва да си зададем, е дали изобщо е необходимо. Ще се изненадаш колко често се случва да докладват, че нещо е откраднато, а после да се окаже, че е било загубено — или скрито — някъде близо до мястото на предполагаемата кражба. Ако наистина би било толкова трудно тялото да бъде изнесено от помещението, може би изобщо не е било изнасяно.

Погледнах към останалите чекмеджета. След това оставих телефона с въздишка и започнах да ги отварям едно по едно. След няколко минути Лиза се приближи и започна да ми помага.

— Този вече го проверихме — напомни за поредното чекмедже, но не ме спря да погледна още веднъж.

Само три от останалите чекмеджета бяха заети. Проверихме труповете в тях внимателно. Панос не беше сред тях.

След това отворих всички шкафове, полици и дори обикновени чекмеджета в стаята. Процедурата бе доста дълга и, за мое щастие, безрезултатна. Да открия няколко чувала, пълни с лакти или тем подобни, нямаше да бъде особено приятно.

Изтупах ръце и погледнах към екрана на телефона. Калиани се беше присъединила към Нгози на леглото и двете тъкмо се бяха заговорили как наистина трябва да спра да работя толкова много и да се задомя с някое приятно момиче. И, за предпочитане, нормално такова.

— Какво следва? — попитах.

— Принципа на Локард — отговори Нгози.

— Който гласи, че?

— В общи линии, принципът постановява, че навсякъде, където е имало някакъв контакт или взаимодействие, остават доказателства. Разполагаме с много малко, понеже жертвата вече е била мъртва, когато е била отвлечена, и най-вероятно — все още опакована здраво в чувал. Но извършителят трябва да е оставил някакви следи, че е бил там. Чудя се дали са претърсили стаята за ДНК проби…

Погледнах към Лиза с надежда и ѝ предадох въпроса, но в отговор получих само подигравателно изсумтяване. Далеч не бяха сметнали случая за толкова важен.

— Можем да опитаме да вземем отпечатъци — обърнах се към Нгози. — Но от полицията няма да помогнат.

— Да започнем с най-явните точки на контакт — каза тя. — Приближи екрана към дръжката на чекмеджето, ако обичаш.

Поднесох телефона съвсем близо до дръжката.

— Супер — обади се Нгози след минута. — А сега — вратата на стаята.

Запътих се натам и подминах Лиза, която обърна ръчния си часовник и го погледна.

— Времето ни може да свърши всеки момент, Нгози — прошепнах.

— Изкуството ми не може да бъде препирано — отговори тя. — Особено ако се налага да е от разстояние.

Показах ѝ дръжката на вратата. Не бях съвсем сигурен какво търси. После я отворих и я показах и от другата страна по нейна молба. Вратата наистина беше доста тежка и направена така, че да се затваря сама, след като я пуснеш. След като излязох, не успях да я отворя пак. Наложи се Лиза да ме пусне с картата.

— Хайде, Лийдс — каза тя, след като обърнах камерата така, че да покажа и частта на ключалката, която се намираше на касата на вратата. — Вече…

— Бинго — чу се гласът на Нгози.

Замръзнах на място, обърнах се обратно към касата, клекнах и се опитах да видя онова, което ѝ беше направило впечатление, без да слушам Лиза повече.

— Виждаш ли следите от прах? — попита Нгози.

— Ъ-ъ… Не?

— Погледни по-отблизо. Някой е залепил там тиксо, а когато го е отлепил, по повърхността е останало достатъчно лепило, за да събере прах.

Лиза се наведе до мен.

— Чу ли ме?

— Тиксо — казах аз вместо отговор. — Имаш ли тиксо?

— Защо…

— Ей — обади се Джей Си от вътрешността на стаята, вдигнал в ръка прозрачното тиксо, което някой беше оставил върху тезгяха.

Подминах Лиза и отидох да взема тиксото — наложи се Джей Си да остави въображаемото му копие, за да успея да видя истинското, — после изтичах обратно до вратата. Залепих една лента върху вътрешната част на ключалката, излязох от стаята и оставих вратата да се затвори.

Тя хлопна звучно. Шумът прикри факта, че не се чу щракване. А когато я бутнах навътре, вратата се отвори, без Лиза да помогне от другата страна.

— Разбрахме как са влезли в стаята — съобщих.

— Е, и? — попита Лиза. — Знаехме, че все някак са успели да влязат. С какво помага това?

— Подсказва, че извършителят сигурно е някой, който е посетил моргата в деня, преди тялото да изчезне — обясних. — Последният, който си е отишъл, може би? За него би било най-лесно да сложи тиксото на вратата, без да го открият по-късно през деня.

— Сигурна съм, че щях да забележа, ако имаше такова нещо там.

— Щеше ли? Отключва се с карта — няма нужда да завърташ или натискаш нищо. Естествено е да очакваш просто да се отвори, когато натиснеш.

Тя се замисли за миг.

— Правдоподобно — призна накрая. — Но кой го е направил?

— Кой е влизал последен онзи ден?

— Свещеникът. Наложи се аз да го пусна. Другите вече си бяха тръгнали, но аз останах до късно.

— Някой пасианс ти се е опрял доста, а? — попитах.

— Млъквай.

Усмихнах се.

— Познаваше ли свещеника?

Тя поклати глава.

— Но беше в списъка на посетителите и носеше лична карта.

— Да си направи фалшива би било нищо работа — напомни Айви, — особено като се има предвид какъв е бил залогът.

— Вероятно него търсим — обърнах се към Лиза. — Ела. Искам да поговорим с охраната.

Лиза отлепи тиксото от вратата, а аз благодарих на Нгози за помощта, изключих камерата и подхвърлих телефона обратно на Джей Си.

— Добра работа — похвали го Айви с усмивка.

— Благодаря — отговори той и пъхна мобилния в един от джобовете на панталона си. — Е, в действителност не е телефон, разбира се. А междупространствен времеви…

— Джей Си — прекъсна го Айви.

— Да?

— Не разваляй момента.

— О. Окей, хубаво.

13.

Минах през тоалетната в коридора на път към пулта на охраната. Нямах нужда да се облекча, но Тобиас имаше.

Помещението беше чисто, което оцених. Съдовете за течен сапун бяха пълни, огледалото — безупречно чисто, а на стената дори бе закачена малка таблица, на която бяха отбелязани последните дати, когато е било чистено, и подписите на чистачите за доказателство, че са си свършили работата. Измих си ръцете, загледан в отражението си, докато Тобиас приключваше.

От огледалото ме гледаше познатото ми, обикновено лице. Хората винаги се изненадват, като видят как изглеждам. Някои си ме представят като някакъв ексцентричен учен, други — като екшън звезда. Вместо това, обаче, пред тях застава един доста безинтересен на вид мъж в средата на тридесетте си години — напълно обикновен.

Често си мисля, че в известен смисъл съм като Бялата стая. Празно платно. Аспектите са онези, които носят чертите на характера ми. Аз пък се старая да изпъквам възможно най-малко. Защото не съм луд.

Изсуших ръцете си и изчаках Тобиас да се измие, след което се присъединихме отново към останалите и тръгнахме заедно към пулта на пазача. Той представляваше кръгло бюро с място за сядане в средата — от същия тип като гишетата за информация в моловете. Приближих се, при което пазачът ме огледа, сякаш бях парче пица, а той се опитва да прецени от колко време стоя в хладилника. Не ме попита какво искам. Лиза му се беше обадила предварително да ми приготви записите от камерата.

Бюрото наистина беше прекалено малко да побере грамада като него. Когато се наведеше напред, вътрешният ръб потъваше навътре в огромния му корем. Приличаше на зрънце грозде, стиснато до пукване.

— Ти — обърна се той към мен с дълбок баритон — си лудият, нали така?

— Всъщност, това не отговаря на истината — започнах аз. — Общоприетото определение на лудостта е…

Той се наведе още по-напред, а на мен ми стана жал за горкото бюро.

— Въоръжен си.

— Ъ-ъ…

— Аз също — продължи той тихо. — Така че — никакви номера.

— Добреее — проточи Айви до мен. — Пазачът е доста притеснителна личност.

— Аз пък го харесвам — обади се Джей Си.

— Естествено.

Пазачът бавно протегна една флашпамет към мен.

— Записите са тук.

Взех я и попитах:

— Сигурен ли сте, че алармите са били включени онази нощ?

Мъжът кимна и стисна юмрук, сякаш самият ми въпрос беше оскърбление, достойно за бой.

— Ъ-ъ… — започнах аз, загледан в юмрука, — Лиза каза, че вече ги оставяте включени и през деня?

— Ще го хвана — заяви пазачът. — Няма да му позволя да си влиза така в моята сграда!

— Втори път — отбелязах.

Той ме изгледа безмълвно.

— Няма да му позволите да влезе втори път — обясних. — Вече го е направил веднъж. Всъщност… Може и вече да го е направил два пъти, понеже първият път е залепил тиксото на вратата, но това е било само подготвителна стъпка.

— Не ми се отваряй — посочи ме мъжът с пръст, — и не прави глупости. Иначе така ще те фрасна, че някои от личностите ти ще отхвърчат чак в съседния щат.

— Ау — изкоментира Айви, която тъкмо прелистваше списанието, което бе намерила на бюрото му. — Питай го как така гений на наблюдателността като него не е забелязал, че му е смъкнат ципът на панталоните.

Усмихнах се и побързах да изчезна. Лиза ме проследи с поглед от прага на офиса си.

Когато излязох, хвърлих един поглед на флашката и тръгнах покрай сградата. Махнах с ръка на Уилсън, който още беше в колата, а братът на Панос седеше мълчаливо до него с чаша лимонада в ръка.

Заобиколих сградата заедно с аспектите, за да я разгледаме по-добре отвън. Имаше малки прозорци — може би достатъчно широки, за да се провре някой. Нямаше аварийни стълби. Стигнах до задния вход. Беше здраво заключен. Все пак дръпнах вратата, колкото сила имах.

— Някой се е престорил на свещеник — казах на аспектите, — и така е успял да разгледа тялото и да сложи тиксото. След това се е върнал през нощта, за да изнесе трупа. Защо тогава просто не е взел проба от трупа, докато е бил тук, в една стая с него?

Погледнах към останалите, но всички изглеждаха еднакво объркани.

— Предполагам, че не са знаели къде точно са се намирали изменените клетки — обади се най-после Тобиас. — Тялото се състои от страшно много такива. Откъде да знаят къде са именно тези, които търсят?

— Може и така да е — скръстих ръце.

Обяснението не ми се виждаше удовлетворяващо. „Пропускаме нещо“, помислих си. „Някакво много важно парченце от пъзела. Което…“

Вратата се отвори с трясък и на прага застана пазачът, задъхан и с ръка на пистолета. Втренчи се в мен ядосано.

— Само исках да проверя — успокоих го аз и разгледах вече отворената врата. Тук номерът с тиксото нямаше да проработи; вратата имаше секретна ключалка. — Бързо реагирате, между другото.

Той ме ръгна с показалец.

— Не ми изпитвай търпението.

И затръшна вратата след себе си. Продължих нататък, като завих на следващия ъгъл към една малка уличка, която свързваше тази сграда и следващата. Търсех други входове. Бях изминал около половината разстояние, когато чух тихото изщракване зад гърба си.

Завъртях се, аспектите ми — също. До една голяма кофа за боклук пред мен стоеше Зен Ригби, пъхнала едната си ръка в хартиен плик, заела привидно небрежна поза.

— „Зиг Зауер P239“ — обади се Джей Си шепнешком, втренчен в плика, в който без съмнение имаше пистолет.

— Можеш да познаеш модела по звука от запъването на ударника? — попита Айви.

— Ами да — отговори той. — Естествено.

Но изглеждаше леко засрамен и ми хвърли един бърз поглед. Явно смяташе, че се е изложил, задето не е усетил как Зен се промъква към нас. Но нали можеше да види и чуе само онова, което и аз.

— Господин Лийдс — проговори жената.

Също като снощи, беше облечена в костюм с панталон и бяла блуза. Беше тъмнокожа и ниска, с права черна коса. Не носеше бижута.

Наклоних глава към нея.

— Ще ви помоля да отстраните оръжието си — продължи тя. — Но внимателно и спокойно, за да не се случи някой неприятен инцидент.

Стрелнах с очи Джей Си.

— Направи го — каза той, макар и неохотно. — Сигурно няма да се опита да ни убие тук.

— Сигурно? — попита пребледнялата Одри.

Бавно извадих пистолета си, наведох се и го оставих на земята, след което го ритнах встрани. Зен се усмихна. Все още държеше ръката в плика така, че да ѝ е удобно да я вдигне и да ме застреля бързо.

— Обадихте ми се преди малко — каза тя. — Приумица, за чиято хитрост ви поздравявам. Предполагам, че го направихте с цел да узнаете дали ви следя, или не?

Кимнах, отпуснал ръце. Дишането ми се беше учестило. Озовавах се в подобни ситуации прекалено често. Не бях войник или полицай; не умеех да запазвам хладнокръвие пред дулото на нечие оръжие. Определено не ми допадаше да ме държат на мушка.

— Овладей положението, кльощав — обади се Джей Си до мен. — Хората, които свършват като трупове, са онези, които губят контрол лесно. Не се оставяй да те водят нервите.

— А сега — каза Зен, — ще ви помоля да ми дадете флашпаметта.

Примигнах. Флашпаметта…

Тя смяташе, че в нея се намира ключът за шифъра на Панос. Как изглеждаха нещата от нейна гледна точка? Йол ме наема, след което прекарвам нощта в работа, отивам в моргата възможно най-рано сутринта, и си излизам с някакви файлове.

Бе предположила, че съм успял да намеря нещо важно. Айви се засмя, но Джей Си изглеждаше обезпокоен. Погледнах към него.

— Ако реши, че е получила онова, от което се нуждае — предупреди ме той тихо, — сме в голяма опасност. Ако ѝ дадеш флашката, не тръгвай после с нея.

Отдръпнах се от Зен, без да движа ръцете си, докато гърбът ми не се опря в стената на сградата. Тя ме наблюдаваше бдително. Пистолетът ѝ вероятно имаше заглушител, но изстрелът все пак щеше да се чуе. И тъй като се намирахме на относително открито място, надали ѝ се щеше особено да стреля.

Сърцето ми биеше лудо. Овладей положението. Накарай я да започне да говори, може би?

— Кого накарахте да се престори на свещеник?

Тя се намръщи, след което вдигна плика с пистолета.

— Помолих ви любезно за нещо, господин Лийдс.

— Което няма да направя — отговорих. — Не и докато не разбера поне как сте успели да извършите кражбата. Това е една от странностите ми. Сигурна съм, че вече сте запозната със склонността ми към такива.

Тя се поколеба, после се огледа набързо.

„Търси аспектите ми“, помислих си. Хората често го правеха около мен, макар и несъзнателно.

— Добре — насърчи ме Айви. — Повечето хора наистина излизат от равновесие, когато заговориш за „лудостта“ си.

„Мисли, мисли, мисли“… Дръпнах рязко глава назад.

Тилът ми се удари в прозореца зад мен. Останах неподвижен за миг, след което започнах да блъскам глава в стъклото със силно дрънчене.

Зен се озова до мен частица от секундата по-късно, сграбчи ме за рамото и ме изблъска напред, встрани от сградата. Провери бързо дали има човек зад прозореца — явно не видя никого, — след което ме повали на земята.

— Не съм особено търпелив човек, господин Лийдс — предупреди ме тя тихо.

Изкуших се просто да ѝ дам флашката. Но се сдържах и потиснах тревогата и страха си.

„Забави я. Само още мъничко.“

— Разбирате, че това е безсмислено, нали? — излъгах я. — Панос вече е публикувал цялата информация в интернет. Безплатно. За всички.

Тя изсумтя.

— Знаем, че от „ИЗ“ са осуетили опитите му да го направи.

Наистина ли беше опитал? И… наистина ли го бяха спрели?

Тя притисна пистолета в корема ми. Прозорецът зад нея се отвори с трясък.

— Лийдс! — извика пазачът. — Проклет ненормалник такъв! Да не би да искаш да умреш? Защото ще те удуша… Ей! Какво става?

Зен ме погледна в очите, след което отскочи от мен и се стрелна зад ъгъла. Облегнах се на стената, докато пазачът продължаваше да ругае, наведен от прозореца.

— Пистолет ли носеше тя? По дяволите, Лийдс! Какви ги вършиш?

— Оцелявам — отговорих аз уморено и погледнах към аспектите си. — Да тръгваме?

— Веднага — подкани ме Джей Си.

Оставихме пазача да вика и се втурнахме към колата. Вдигнах пистолета си пътем, а щом се озовахме на открито, се огледах. Никаква следа от Зен. Качих се на задната седалка и казах на Уилсън да потегля.

Не се чувствах по-сигурен, докато пътувахме.

— Не мога да повярвам, че има дързостта да направи такова нещо — каза Айви. — На открито и то без да има конкретни доказателства, че изобщо носим онова, което ѝ трябва.

— Вероятно са ѝ заповядали да ни притисне — предположи Джей Си. — Тя е професионалист; не би действала така непредпазливо без някакъв външен натиск. Докладвала е на шефовете си, че може да сме намерили нещо, и те са ѝ заповядали да го вземе.

Кимнах, като продължих да си поемам дъх на дълбоки, треперливи вдишвания.

— Тобиас — заговори Айви вместо мен, — какво знаем за „Екселтек“?

— Докладът на Йол включва някои основни данни — отговори Тобиас. — Фирма, която се занимава с биотехника, също като „ИЗ“, но много по-… дейна, може да се каже. Била е основана преди пет години, а скоро след това са пуснали на пазара основния си продукт — лекарство, с чиято помощ се регулират симптомите на болестта на Паркинсон. За тяхно нещастие, година по-късно един от конкурентите им успява да разработи доста по-добра алтернатива. С техния продукт било свършено. Фирмата се притежава от десет инвеститора, като този с най-големия пакет дялове — човекът, на когото Стивън се престори по телефона — заема длъжността на главен изпълнителен директор и председател на съвета. Всички понасят големи загуби. Последните им три продукта са се провалили, а и са обект на разследване по подозрение в неетични практики в производството в чужбина. Накратко казано, отчаяни са.

Кимнах, успокоен от гласа на Тобиас. Вкарах флашката в лаптопа си, пуснах записите да вървят с десетократно забързана скорост и го оставих на земята, за да мога да ги следя с едно око. Тобиас, който често се показваше като най-наблюдателния от всички аспекти, се наведе, за да вижда по-добре.

Седналите пред нас Уилсън и Дион започнаха да си говорят за живота в дома на младока. Усетих как нервното треперене, породено от случката, започва да изчезва, и се заех да обмислям положението по-спокойно. Уилсън пое по магистралата; не се беше насочил към някакво конкретно място — познаваше ме достатъчно добре, за да усети, че имам нужда да се взема в ръце, преди да му дам някакви нареждания.

Дион се опита да ме огледа по-добре с помощта на огледалото за обратно виждане, но аз отвърнах на погледа му и той се сви обратно в седалката, изчервен, и продължи да отговаря на въпросите на Уилсън за училището му. Тъкмо бил завършил гимназията и се приготвял да започне следването си в университета есента. Отговаряше на въпросите на Уилсън с готовност; човек трудно можеше да устои на непринуденото дружелюбие на иконома. Той умееше да се оправя дори с мен, все пак. В сравнение с това, обикновените хора бяха нищо работа.

— Трябва да е било наистина забавно събитие — каза той на младежа в отговор на разказа му за някакво скорошно състезание. — Извинявам се за прекъсването, но ще трябва да съгласувам посоката ни с господин Лийдс.

— Не знаете ли вече? — попита Дион объркано. — Накъде караме в момента, тогава?

— Обикаляме — обясних аз. — Имах нужда от малко време да помисля. Дион, брат ти е живеел заедно с теб и майка ти, нали?

— Да. Нали знаете как са гръцките семейства.

Намръщих се.

— Не съм съвсем сигурен.

— Падаме си доста сплотени и домошари — обясни той, като сви рамене. — Да се изнесеш да живееш сам… Е, просто не е прието. Предполагам, че Панос щеше да остане някъде наблизо, дори след като се беше оженил. Няма как да устоиш на инстинкта да останеш с рода.

Напълно възможно беше Панос да е скрил ключа за шифъра в семейния дом. Ако не друго, то посещението ни там поне щеше да подскаже на Зен, че продължаваме да търсим нещо, и да я накара да отложи следващата си конфронтация с нас.

— Тръгваме натам, Уилсън — казах. — Искам да говоря със семейството.

— Аз съм от семейството! — напомни Дион.

— С останалите от семейството — обясних аз, извадих телефона си и набрах номер. — Един момент.

Йол ми отвори след няколко позвънявания.

— Здрасти, пич.

— Мисля, че този поздрав поизлезе от мода, Йол.

— Аз ще го възродя, пич.

— Надали ще… Знаеш ли какво, няма значение. Почти сигурен съм, че хората, които търсим, са „Екселтек“.

— Хмм. Жалко. Надявах се да е една от другите две фирми. Момент да намеря по-удобно място, за да поговорим.

— Не бях сигурен дали изобщо ще ти позволят да говориш по телефона сега.

— Голяма досада е — отговори той, след което се чу затваряне на врата. — Но успях да си извоювам малко свобода, тъй като, технически погледнато, не съм арестуван, а само под карантина. От службите ми позволиха да си устроя малък офис тук, но няма да пускат никого да влиза или излиза, преди да се уверят, че това нещо не е заразно.

— Поне можеш да говориш.

— До някаква степен. Мъка си е, пич. Как ще давам интервюта покрай издаването на новия албум?

— Изолацията само ще ти придаде по-голяма загадъчност — успокоих го аз. — Можеш ли да ми кажеш нещо повече за „Екселтек“?

— Всичко си го пише в документите, които пратих — обясни той. — Те са… ами, не им е чиста работата. Имах предчувствие, че ще са те. Веднъж ги хванахме, че се опитват да изпратят тук шпиони под претекст, че са инженери, които си търсят работа.

— Йол, прибегнали са до услугите на наемен убиец.

— Жената, която спомена миналия път?

— Да. Устрои ми засада в една задна уличка. И ме заплаши с пистолет.

— По дяволите.

— Няма да позволя такова нещо да се случи втори път — казах. — Ще ти изпратя имейл с указания.

— Указания ли? — попита Йол. — За какво?

— За това как да ме опазите жив — отговорих аз и взех лаптопа си от Тобиас. — Йол, трябва да те попитам. Какво криеш от мен относно този случай?

За момент настъпи тишина.

— Йол…

— Не го убихме — заговори той най-после. — Обещавам ти го.

— Но сте наредили да го следят — казах. — Включително работата му на компютъра. Няма как иначе просто да ви се е намирала историята на всичките му действия през последните месеци, готова да бъде принтирана в момента, в който пристигнах.

— Да — призна Йол.

— А той се е опитвал да разпространи информацията — продължих. — Искал е да публикува целия проект в интернет.

Дион се беше обърнал на предната седалка и ме наблюдаваше.

— На някои от инженерите не им се нравеше, че съм се появил на сцената — обясни Йол. — Разтълкуваха това като знак, че компанията изневерява на принципите си. Панос… Той не вярваше, че всяко действие си има последствия. Щеше да публикува изследванията ни така, че да станат публично достояние, и всеки терорист на света да има свободен достъп до тях. Не го разбирам този тип хора — стремежа им да разпространяват вътрешна информация, отворените им кодове…

— Става ми все по-трудно да повярвам, че не си решил просто да се отървеш от него.

Дион пребледня.

— Не се замесвам с такива неща — озъби се Йол. — Имаш ли представа колко би струвало на компанията, ако бъде въвлечена в разследване на убийство?

Наистина ми се искаше да можех да му повярвам. До някаква степен имах нужда му да повярвам. В противен случай, мисията като нищо можеше да завърши със собствената ми смърт.

— Просто следвай указанията в имейла — казах и затворих телефона.

Заех се да го напиша, без да обръщам внимание на Дион, докато записите от камерите продължаваха да вървят в другата половина на екрана. Одри се надигна на седалката зад мен и надникна през рамото ми, загледана в думите.

— Трябва да си сложиш колана — напомни ѝ Айви.

— Сигурна съм, че в случайна катастрофа Стивски ще ми измисли някакви адски готини белези — отговори тя, след което посочи към имейла. — Да разпространят слухове? За „Екселтек“? Това ще ги направи още по-отчаяни.

— На това разчитам — обясних.

— Което ще ни направи още по-желана мишена! — каза тя. — Какво, за Бога, си намислил?

Не ѝ отговорих, а вместо това довърших писмото и го изпратих.

— Дион — казах после, без да спирам да следя записите. — Семейството ти религиозно ли е?

— Майка ми — да — отговори той от предната седалка. — Аз съм атеист.

Каза го с нотка на инатливост, сякаш е трябвало да защитава тази позиция доста пъти досега.

— А Панос?

— Атеист — отговори момчето. — Но мама отказа да го приеме, естествено.

— Кой е семейният ви свещеник?

— Отец Франгос. Защо?

— Защото мисля, че някой се е престорил на него снощи, когато е отишъл при тленните останки на брат ти. Другият вариант е самият отец Франгос да е замесен в кражбата на трупа.

Дион изпръхтя подигравателно.

— Той е около стогодишен. И е толкова набожен, че когато мама му разказа, че съм се метнал на брат ми, се подложи на трийсет и шест часа глад и молитва за спасението на душата ми. Трийсет и шест часа. Мисля, че самата мисъл да наруши умишлено някоя от Божите заповеди би го убила на място.

Хлапето явно бе превъзмогнало страха си от мен. Добре.

— Питай го какво е мислел за брат си — обади се Айви иззад мен.

— Явно го е харесвал — изсумтя Джей Си.

— Наистина ли? — попита Айви. — Стигна до това заключение съвсем сам, а? Стив, трябва да чуем някое мнение за Панос, което не идва от Йол или хората му. Накарай го да се разприказва, моля те.

— Брат ти — обърнах се аз към Дион. — Май никак не ти харесва компанията, за която е работел.

— Преди ставаше — отвърна Дион. — Преди и те да станат като големите корпорации. Тогава започнаха лъжите, изнудването. Парите станаха по-важни от всичко.

— За разлика от останалите работни места — изкоментира Одри, — където на никого не му пука за парите.

— Брат ти не е напуснал — продължих аз, като подминах забележката ѝ. — Явно не е бил чак толкова съкрушен от промените в „ИЗ“. Предполагам, че е искал да се облажи малко и той.

Дион се завъртя назад на седалката и ме фиксира с поглед, който би могъл да опържи яйце.

— На Панос не му дремеше за парите. Остана само заради ресурсите, с които разполагаха.

— Значи… се е нуждаел от оборудването на „ИЗ“ — констатирах. — И, по подразбиране от това, от парите им.

— Е, парите не бяха целта му. Брат ми щеше да постигне велики неща. Да излекува болестите завинаги. Правеше неща, за които не знаеха дори останалите — предатели такива. И…

Дион млъкна рязко, обърна се обратно напред и отказа да говори повече, независимо от по-нататъшните ми подпитвания.

Погледнах към Айви.

— Обожание, граничещо с идолопоклонничество — отбеляза тя. — Подозирам, че ако се поотпусне достатъчно да го сподели, ще се окаже, че планира да учи биология и да следва стъпките на брат си. Философията, маниерите… Можем да научим много за Панос, като го наблюдаваме.

— И така — намеси се Джей Си, — това, което ми казваш, е, че Панос е бил едно досадно, малко коп…

— Независимо от това — прекъсна го Айви, — ако Дион е прав и Панос наистина е работел по проекти, за които не са знаели дори Гарвас и останалите, това може да се окаже тайната, която Йол търси.

Кимнах.

— Стивън — обади се Тобиас и посочи екрана на лаптопа. — Трябва да видиш това.

Наведох се по-близо към него, след което върнах записа. Тобиас, Одри и Джей Си се скупчиха наоколо, без да обръщат внимание на острите забележки на Айви за липсата им на колани. На малкия екран, където записът вече вървеше с нормална скорост, се виждаше как някой излиза от тоалетната на медицинския комплекс.

Чистачката. Теглеше голяма кофа за боклук на колела след себе си към входа на офисния комплекс на Лиза. След секунда отвори вратата и влезе.

— На никого ли не му пука за предохранителните мерки вече? — възкликна Джей Си, като посочи към екрана. — Вижте само пазача! Дори не се обърна към нея.

Натиснах „пауза“. Камерата бе насочена така, че не можех да разгледам жената добре, колкото и да превъртах назад и да спирах кадъра.

— По-скоро дребна на ръст — отбеляза Тобиас. — С тъмна коса. Не мога да различа друго. Някой от вас?

Джей Си и Одри поклатиха глава. Натиснах „пауза“ още веднъж, този път така, че да се вижда пазачът. Не беше онзи, с когото бях разговарял, а друг, по-дребен. Седеше на пулта и четеше някакъв роман джобен формат. Върнах записа, за да видя откъде е влязла чистачката, но трябва да беше минала през някоя от задните врати. Все пак забелязах как пазачът натиска някакво копче — вероятно за да отвори задния вход на някого, който бе натиснал звънеца.

Пуснахме отново на забързан кадър и проследихме как жената излиза от офисите и започва да минава през всяка стая по коридора. Която и да беше, умееше да работи систематично. Почисти останалите офиси бързо, след което изчезна нататък по коридора с голямата кофа.

— В кофата за боклук почти със сигурност би могъл да се побере труп — каза Джей Си. — Нали пазачът уж каза, че никой не е влизал в онези стаи?!

— Чистачките обикновено се считат за „никой“ — отбеляза Тобиас. — А и вратата на самата морга е била заключена. Лиза спомена, че дори пазачът не би могъл да влезе, значи можем да предположим, че чистачките също не могат — или поне не и без надзор.

— Има ли записи и от други нощи? — попита Одри.

— Добър въпрос — казах аз, потърсих и открих записите от предишните две. Изгледахме ги и открихме, че по приблизително едно и също време всяка вечер, една чистачка влиза и прави горе-долу същото. Но кофата за боклук, която носеха, беше по-малка, а чистачката явно беше друга. Жена, да, и с подобно телосложение — но с по-светла коса.

— И така — заяви Одри, — първо са пратили фалшив свещеник, а после — фалшива чистачка.

— Което би трябвало да им е било невъзможно — каза Джей Си. — Охранителният протокол би трябвало да не допуска такива неща.

— Какъв охранителен протокол? — попита Одри. — Това не е сграда с висока степен на сигурност, Джей Си. Минават година след година без нито едно произшествие — естествено, че хората ще се отпуснат и ще станат по-небрежни. Освен това, онези, които стоят зад тази кражба, си разбират от работата. Фалшива лична карта, проучване на часовете, в които чистачката идва и си отива. Униформата е същата. Дори са почистили всички офиси, за да не заподозрат останалите нещо.

Изгледах записа втори път, като се опитвах да разбера дали това не е била самата Зен. Телосложението беше същото. Какво бе споменала Одри преди? Че хората са доста по-лесни за разгадаване от шифрите, които използват — или, в случая, от мерките за сигурност. Всичко това можеше да бъде предотвратено, ако пазачът бе хвърлил и един поглед на чистачката. Но той не беше — защо да го прави? Нима в офисите изобщо бе имало нещо, което си струва да бъде откраднато?

Само един труп, в който е било скрито оръжие за масово поразяване.

Потиснах една прозявка, докато джипът най-после зави към един от жилищните квартали. По дяволите. Бях се надявал да ми остане време да дремна, преди да пристигнем. Явно нямаше шанс. Вместо това, отговорих на имейла, който Йол ми беше изпратил след моя, и потвърдих, че, да, искам „Екселтек“ да се почувстват притиснати в ъгъла и, да, знам какво правя. Следващите указания, които му дадох, явно го успокоиха.

Спряхме пред една старомодна къща, боядисана в бяло — ниска, но просторна. Внимателната поддръжка компенсираше факта, че постройката — с малките ѝ прозорци, липса на закрит гараж и поовехтяло покритие на външните стени — явно е за смяна с нова от около десетилетие… или четири.

— Няма да нараните семейството ми, нали? — попита Дион от предната седалка.

— Не — отговорих. — Но може да те изложа малко.

Той изръмжа.

— Ела да ме представиш — подканих го аз и отворих вратата. — На една страна сме. Обещавам, че когато открия тялото на брат ти, няма да позволя на „ИЗ“ да направят нищо непочтено с него. Всъщност, ще ти издействам позволение да присъстваш на кремацията — на която „ИЗ“ няма да могат и с пръст да докоснат трупа, — ако искаш.

Дион въздъхна, но слезе от колата.

14.

— Наглеждай околността — напомних на Джей Си, докато вървяхме към къщата. — Не съм забравил, че Зен още не е приключила с нас.

— Може би е добра идея да се обадим за подкрепления — предложи той.

— Още спасителни рейнджъри ли? — подметна Айви.

— Времеви рейнджъри — сопна се той. — И не, тук няма да имаме полза от междупространствени агенти. Имах предвид истински телохранители, от това измерение. Ако кльощавият наеме няколко, ще се почувствам доста по-сигурен.

Поклатих глава.

— За съжаление, нямаме време.

— Може би трябваше да обясниш истината на Зен — обади се и Тобиас, който тъкмо ни настигна с подтичване. — Разумно ли беше да я оставим да си мисли, че разполагаме с информацията, която търси?

Уилсън ни изчака да се отдалечим и подкара джипа — бях му поръчал да кара из околността, докато не му се обадя да ни вземе. Не исках Зен да приложи техниките си за разпит върху иконома ми. За съжаление, ако тя наистина бе решила да направи такова нещо, това надали щеше да бъде достатъчно да го предпази. Може би наистина щеше да е по-добре, ако бях признал на Зен, че не разполагаме с данните. Но инстинктът ми подсказваше, че колкото по-малко неща знае за откритията ни, толкова по-добре за нас. Просто трябваше да разработя план как да се справя с нея.

Дион ни заведе до предната врата, хвърли ми поглед през рамо, въздъхна и отвори. Хванах дръжката, пуснах аспектите си след него и влязох последен.

Къщата миришеше на старо. На мебели, полирани прекалено много пъти, отдавна несменен ароматизатор и пепел от старото огнище. Всяка стена и повърхност бе отрупана с различни джунджурии — редица снимки в шарени рамки по стената на един коридор, колекция порцеланови котета, изложена в стъкления шкаф до вратата, разноцветни свещи с религиозни мотиви по перваза на камината. Къщата изглеждаше сякаш е била създадена да се украсява, а не да се живее в нея. Приличаше на музей на живота на семейството — и явно си бяха поживели добре.

Дион окачи палтото си до вратата. Беше единственото там — останалите висяха, спретнато подредени, в един отворен дрешник наблизо. Той продължи надолу по коридора, като викаше майка си.

Поизостанах малко и пристъпих към хола — килим, върху който бе опънато по-мъничко чердже, и удобен фотьойл с износени облегалки за ръцете. Аспектите ми се разпръснаха наоколо. Приближих се до огнището, за да разгледам красиво изработеното от стъкло разпятие, окачено на стената.

— Католическо ли е? — попитах Айви, като забелязах възхищението ѝ.

— Близо, но не съвсем — отговори тя. — Гръцко православно. Това е император Константин.

— Доста религиозни са — отбелязах аз, като огледах свещите, картините и разпятието.

— Или просто обичат да има повече украси — каза тя. — Какво търсим?

— Ключа за шифъра — отговорих аз и се обърнах. — Одри? Някаква представа как би могъл да изглежда?

— Дигитален е — напомни тя. — И понеже е шифър на Върнам, ще бъде толкова дълъг, колкото и данните, които са били шифровани. Затова Зен искаше флашката.

Огледах стаята. Всяка повърхност беше отрупана с какво ли не — носителят можеше да е скрит навсякъде. Тобиас, Одри и Джей Си започнаха да търсят. Айви остана до мен.

— Игла в копа сено? — попитах я шепнешком.

— Вероятно — отговори тя, скръсти ръце и потупа с пръст по тях. — Да разгледаме семейните снимки. Може да научим нещо полезно.

Кимнах и излязох в коридора, който водеше към кухнята — мястото, където бях забелязал снимките. Първите четири бяха специално заснети от фотограф портрети на всеки от членовете на семейството. Снимката на бащата беше стара, от седемдесетте; бе починал, докато момчетата са били още деца. Снимките на майката и Дион бяха украсени с нещо като икони, закачени под тях.

Под снимката на Панос икона нямаше.

— Знак, че се е отказал от вярата? — попитах аз, като посочих празното място.

— Нищо толкова драматично — поправи ме Айви. — Когато някой член на гръцко православно семейство бъде погребан, заедно с тях се заравя и икона на Христос или техния светец-покровител. Свалили са я, за да е готова за церемонията.

Кимнах и продължих още малко нататък в търсене на снимки, на които семейството да прави нещо заедно. Спрях пред една, на която Панос се усмихваше. Явно беше направена неотдавна. Бе вдигнал високо една риба, а майка му, която носеше слънчеви очила, го прегръщаше от едната страна.

— Определено открит и дружелюбен човек — отбеляза Айви. — Идеалист, който се е присъединил към приятелите си от университета, за да основат собствена фирма. „Ако нещата проработят“, гласеше един от постовете му в интернет преди няколко месеца, „то всеки човек по света би имал достъп до мощна компютърна технология, чиято енергия, пространство и дори обработка се осигуряват от собственото му тяло“. Останалите от форума го бяха предупредили за опасностите, които крие прилагането на компютърните технологии към органичната материя, но той беше оспорил аргументите им. Виждал е всичко като някакъв вид революция в информационните технологии — крачка напред за цялото човечество.

— Има ли нещо подозрително в постовете му?

— Попитай Одри — посъветва ме Айви. — Аз съм се съсредоточила върху Панос като личност. Какъв е бил? Как се е държал?

— Работел е върху нещо — отговорих. — Лекарства за различни болести, нали така каза Дион? Обзалагам се, че му е станало адски неприятно, когато останалите са го накарали да прекрати проучванията си заради страха от евентуално развитие на ракови клетки.

— Йол знае, че Панос е стигнал по-далеч в експериментите си, отколкото е давал да се разбере. Явно е. Йол го е шпионирал и сега е адски обезпокоен как ще се развият нещата. Което подсказва, че се страхува от нещо даже още по-катастрофално от цялата тази работа с рака. Затова искаше така отчаяно да се присъединиш към проекта, да намериш тялото и да го унищожиш.

Кимнах бавно.

— Ами Панос? Някакви предположения за него и ключа за шифъра?

— Ако изобщо е използвал такъв, подозирам, че би го дал на някой от семейството.

— Съгласен съм — казах аз, докато Дион тъкмо излизаше в задния двор, за да потърси майка си и там.

Разтревожих се за миг. Дали Зен не беше пристигнала тук преди нас? Но не. Когато влязох в кухнята, видях през вратата как майката подрязва едно от дърветата. Дион се запъти към нея.

Не се присъединих към него веднага, а вместо това отидох при Одри и Джей Си.

— Та значи — тъкмо питаше Одри, — ще имаме ли летящи коли в бъдещето?

— Не съм от твоето бъдеще — обясни Джей Си. — От паралелно измерение съм. А ти — от друго.

— А в твоето има ли летящи коли?

— Тази информация е поверителна — заяви той. — Доколкото мога да ти кажа, моето измерение е, общо взето, същото като това — само дето аз съществувам там.

— Значи, с други думи, е много, много по-гадно от това.

— Просиш си да те застрелям, жено.

— Опитай само.

Застанах помежду им, но Джей Си само изръмжа.

— Не ме изкушавай — изсъска на Одри.

— Не, сериозно — не мирясваше Одри. — Застреляй ме. Давай. И когато не се случи нищо, защото и двамата сме въображаеми, ще трябва да признаеш истината: че ти си луд, дори като за продукт на нечия болна психика. Че си те е представил, за да играеш ролята на съд за информация. Че всъщност самият ти си флашпамет, Джей Си.

Той се втренчи в нея яростно, след което се отдалечи с бързи, тежки стъпки, навел глава.

— И освен това… — започна да вика тя след него, но аз я хванах за ръката.

— Достатъчно.

— Би било добре някой да го свали малко на земята, Стивски — каза тя. — Не бива да оставяш разни части от собствения си мозък да си навирят носа!

— Ами ти?

— С мен е различно — възрази тя.

— Така ли? Значи не би имала нищо против, ако просто спра да си те представям?

— Не умееш да го правиш — отговори тя, но явно ѝ стана неприятно.

— Почти сигурен съм, че ако Джей Си наистина те застреля, умът ми ще реагира съответно. Ще умреш, Одри. Затова внимавай какво си пожелаваш.

Тя отклони поглед настрани, след което прехвърли тежестта на тялото си от крак на крак неловко.

— Та… ъ-ъ… за какво беше дошъл?

— Ти си най-близкото до анализатор на данни, с което разполагам в момента. Обмисли цялата информация, която получихме от Йол — имейлите, постовете във форумите и личната информация от компютъра на Панос… Трябва да разберем какво не ни е казал.

— Какво не ни е казал?

— Какво крие, Одри. Дали има някакви несъответствия. Следи. Трябва да разбера върху какво е работел всъщност — какви са били тайните му проекти. Има голяма вероятност да е загатнал нещо за тях в интернет.

— Добре… ще го обмисля.

Бе минала от тясната специализация — графологически анализ, — към нещо по-обширно. Надявах се това да сложи началото на такава тенденция. Не ми оставаше много място за нови аспекти; ставаше все по-трудно да ги управлявам и да си ги представям едновременно. Подозирах, че Одри настоя да ме придружи на тази мисия именно затова — дълбоко в себе си явно знаех, че трябва да започна да натрупвам новите си знания и умения в стари аспекти.

Тя ме погледна и излезе от унеса, от който беше изпаднала, докато размишляваше.

— Всъщност, сега като се замисля, май се сетих за нещо. Вирусите.

— Какво за тях?

— Панос е прекарал много време в различните форуми за имунология, където е говорил за различни видове заразни болести и е навлизал във високотехнически спорове с хора, които изучават бактерии и вируси професионално. Погледнати поотделно, изказванията му не разкриват нищо ново, но като цяло…

— Преди се е занимавал с микробно генно инженерство, така че има логика да е писал такива неща.

— Но Гарвас спомена, че са се отказали от вируса като метод за вкарване на информацията в тялото — напомни Одри. — Панос, обаче, е започнал да пише по темата още повече, след като от „ИЗ“ са изоставили тази част от проекта.

Погледна ме, ухили се широко и добави:

— Сама го улових!

— Много добра работа.

— Е, по-скоро ти си го уловил, де — скръсти ръце тя. — Трудно е да чувстваш истинско удовлетворение от постиженията си, ако си въображаем.

— Просто си въобрази чувството на удовлетворение — посъветвах я аз. — Ти си въображаема — значи въображаемото удоволствие ще свърши работа.

— Но ако аз съм въображаема и си представя нещо, това го прави двойно неистинско. Като да използваш ксерокс, за да направиш копие от копие.

— Всъщност — намеси се Тобиас, който тъкмо се приближаваше към нас със спокойна походка, — теоретично погледнато, въображаемото чувство на удовлетворение трябва да бъде въобразено от изначалния въображаващ, за да не бъде итерация, както предполагаш ти.

— Не става така — възрази Одри. — Довери ми се, аз съм специалист по това да съм въображаема.

— Но… Ако всички ние сме аспекти…

— Да, ама аз съм по-въображаема от теб — каза тя. — Всъщност, по-точно казано — по-малко. Понеже съм наясно как стоят нещата.

И тя му се ухили триумфално, докато той потриваше брадичка и се опитваше да разплете витиеватото ѝ изказване.

— Ти си луда — прошепнах аз, загледан в Одри.

— А?

Току-що ми беше просветнало. Одри беше луда.

Всеки от аспектите ми беше такъв. Вече едва забелязвах шизофренията на Тобиас, да не говорим за трипофобията на Одри. Но лудостта винаги присъстваше, криеше се някъде. Всеки аспект имаше някакво умствено разстройство — било то прекомерен страх от микроби, технофобия или мегаломания. Просто досега не бях осъзнал каква е Одри.

— Мислиш, че си въображаема — казах.

— Естествено.

— Но не защото наистина си въображаема. А защото страдаш от психоза, която те кара да си мислиш, че си въображаема. Щеше да мислиш същото, дори ако беше истинска.

Беше трудно да се забележи. Много от аспектите бяха приели същността на съществуванието си, но някои от тях се бореха срещу нея. Дори на Айви ѝ беше трудно. Но Одри направо се гордееше с нея; наслаждаваше ѝ се. А това беше така, защото, в нейната глава, тя беше истински човек, който също така беше луд и по тази причина смяташе, че не е истински. Бях предположил, че е осъзнала какво представлява, но случаят ѝ изобщо не беше такъв. Беше също толкова ненормална, колкото и останалите. Просто нейният специфичен вид лудост случайно съвпадаше с реалността.

Тя ми хвърли един поглед, сви рамене и мигом се опита да смени темата, като попита Тобиас как е времето — а той, разбира се, спомена прогнозата на собствената си делюзия, която живееше в сателит далеч горе, в небето. Поклатих глава и им обърнах гръб.

И заварих Дион, застанал на прага с изражение на явен дискомфорт. Колко беше успял да види? Гледаше ме така, сякаш бях непознато куче, което е започнало да лае диво, а после изведнъж е млъкнало. През целия досегашен разговор се бях държал като безумец — ненормалник, който се оглежда наляво-надясно и си говори сам.

„Не. Не съм ненормален. Всичко е под контрол.“

Ето го може би единственият ми истински признак на лудост — увереността ми, че мога да се справя с всичко това.

— Намери ли майка си? — попитах.

— В задния двор е — отговори Дион и посочи с палец зад рамото си.

— Да идем да говорим с нея — казах и го подминах на път към кухнята.

15.

Заварих Айви и Джей Си навън, приседнали на циментовите стълби. Тя разтриваше гърба му, докато той седеше с ръце, отпуснати надолу — в едната бе хванал пистолета си, — и зяпаше бръмбара, който пълзеше по земята. Айви ме погледна и поклати глава. Не беше подходящ момент да говоря с него.

Запътих се към отсрещната страна на добре поддържаната поляна с Одри и Тобиас. Госпожа Махерас бе приключила с подрязването и се беше заела с доматите — махаше бръмбарите от листата им и плевеше лехите.

Не вдигна глава, когато застанах до нея.

— Стивън Лийдс — каза с отчетлив гръцки акцент. — Доста сте бил известен, чух.

— Само сред хората, които обичат да клюкарстват — отговорих и клекнах. — Доматите изглеждат много добре. Пораснали са големи.

— Първо ги държах на закрито — обясни тя и повдигна един от едрите, зелени плодове. — Растат по-добре, след като мине сезона на сланата, но все пак исках да ги засадя по-отрано.

Зачаках Айви да ме посъветва какво да кажа, но тя бе останала на стълбите. „Идиот“, изругах се наум.

— Значи… Обичате градинарството?

Госпожа Махерас вдигна очи и погледна право в моите.

— Харесвам хората, които взимат решения и после действат в съответствие с тях, господин Лийдс. Не хората, които се опитват да се намират на приказка за неща, които явно не ги интересуват.

— Няколко части от мен всъщност доста си падат по градинарството — обясних аз. — Просто не ги доведох.

Тя ме изгледа. Още чакаше.

Въздъхнах.

— Госпожо Махерас, какво знаете за изследванията на сина си?

— Почти нищо — отговори тя. — Отвратителна работа.

Намръщих се.

— Мисли, че са го откъснали от църквата — поясни застаналият зад мен Дион и подритна една буца пръст. — Цялата тази наука и всички тези въпроси… Не дай си Боже да вземе да седне и да се замисли човек.

— Дион — каза тя, — не говори нелепици.

Той скръсти ръце и отвърна на погледа ѝ предизвикателно.

— Работите за хората, в чиято фирма работеше синът ми — обърна се госпожа Махерас към мен.

— Искам само да намеря тялото му — уверих я аз. — Преди да се случи нещо опасно. Какво можете да ми кажете за свещеника ви?

— Отец Франгос ли? — попита тя. — Защо ви е да питате за него?

— Той е бил последният, който е видял тялото — отговорих. — Посетил е моргата вечерта преди трупът на сина ви да изчезне.

— Не ставайте глупав — каза госпожа Махерас. — Нищо подобно не е направил — дойде тук. Помолих го да отслужи помен у дома, и той дойде.

Тобиас и Одри се спогледаха. Значи имахме свидетел, че отец Франгос не е отишъл при тялото. Доказателство, че посетителят е бил измамник. Но с какво ни помагаше това?

— Панос даде ли ви нещо, преди да почине? — попитах я.

— Не.

— Може да е било нещо тривиално — настоях аз. — Сигурна ли сте? Не можете да се сетите за нищо?

Тя се обърна пак към доматите.

— Не.

— Прекарвал ли е повече време от обичайното с някого през последните месеци?

— Само с мъжете от онази ужасна лаборатория.

Коленичих до нея.

— Госпожо Махерас — казах тихо. — Проучванията на сина ви са изложили на смъртна опасност хора. Много хора. Ако скриете нещо важно, последиците могат да бъдат катастрофални за цялата държава. Не е задължително да казвате на мен. Полицията — или, за предпочитане, ФБР — също би могла да се погрижи за това. Но не си играйте с нещо толкова важно. Моля ви.

Тя ме погледна, стиснала устни. След това изражението ѝ охладня.

— Нямам какво да ви кажа.

Въздъхнах и станах.

— Благодаря ви.

Отдалечих се и отидох до стълбите, където Джей Си вече се беше поокопитил с помощта на Айви.

— Е? — попита той.

— Не обелва и дума — съобщих. — Дори да ѝ е дал ключа, отказва да ми каже.

— Сгрешихме, че дойдохме тук — каза Джей Си. — Отклонихме се от същинската си задача.

Хвърлих поглед към майката, която продължаваше да ме гледа с градинската лопатка в ръка.

— Признай си, кльощав — продължи Джей Си. — Ако не направим нещо скоро, целият свят ще хване рак.

Поколеба се и добави:

— Кама му, звучи адски глупаво, като го каже така човек.

— „Кама му“? — погледнах го въпросително.

— Ругатня от бъдещето.

— Звучи доста подобно на…

— Ругатните в бъдещето винаги напомнят на тези от миналото — прекъсна ме той, като подбели очи. — Но не са, затова няма проблем да ги използва човек пред пуританите.

И посочи с палец към Айви, която още седеше до него.

— Чакай малко — каза тя. — Нали уж беше от друго измерение, а не от бъдещето?

— Глупости. Винаги съм бил от бъдещето.

— Откога?

— От след два дни насам — отвърна той. — Виж какво, кльощав, нужно ли е да се повтарям? Знаеш какъв трябва да е следващият ход.

Въздъхнах и кимнах.

— Да. Време е за взлом в „Екселтек“.

Част 3

16.

— Сигурен ли си? — попита Айви, докато подтичваше, за да ме настигне на излизане от къщата.

— Това е най-сигурната следа, с която разполагаме, Айви — каза Джей Си. — Нямаме време да търсим други. Трупът е при „Екселтек“. Трябва да разберем къде е и да го откраднем обратно.

Кимнах.

— Ключът на Панос би могъл да бъде навсякъде, но ако унищожим тялото, той изобщо няма да има значение.

Погледнах телефона си и установих, че съм пропуснал обаждане от Йол. Кимнах на Джей Си в знак да държи периметъра под око, написах съобщение на Уилсън да дойде да ни вземе и набрах номера. Йол вдигна веднага.

— Здрасти — започнах аз. — Тъкмо…

— Нямам много време — прекъсна ме той. Гласът му беше някак приглушен. — Нещата отиват на зле, Легионе. Много зле.

Изстинах.

— Какво се е случило?

— Панос — заговори Йол бързо, а акцентът му стана още по-тежък. — Разпространил е нещо. По дяволите. Онзи…

Той млъкна рязко.

— Йол? — попитах аз напрегнато, докато Айви и Тобиас се скупчиха колкото можаха по-близо, за да се опитат да чуят разговора. — Йол!

От другата страна на линията се чуха гласове, последвани от тежко дишане.

— Арестуват ме — каза Йол секунда по-късно. — И ми забраняват каквато и да било връзка с външния свят. Ще ми вземат телефона.

— Какво е разпространил Панос, Йол?

— Не знаем. Федералните са се натъкнали на някакъв скрит файл в компютъра му, и са го задействали, а той е изтрил всичко в проклетото нещо и им е изписал на екрана, че инфекцията вече се разпространява. Направо откачиха. Не знам друго.

— А нещата, които те помолих да направиш?

— Някои вече са готови. Други задействах. Не знам дали ще успея да ги довърша.

— Йол, възможно е животът ми да зависи от това да…

— Животът на всички ни е в опасност — озъби се Йол. — Не ме ли чу? Това е същинско бедствие. По дяволите! Дойдоха. Открий трупа. Разбери какво е направил този човек!

Нещо отново изшумоля от другата страна на линията, след което връзката прекъсна. Останах с впечатлението, че не затвори Йол — някой му беше взел телефона. Федералните служби вероятно вече знаеха, че и аз съм замесен.

Свалих телефона от ухото си и погледнах към аспектите, докато Уилсън паркираше пред нас. Дион излезе от къщата зад нас, пъхнал ръце в джобовете си. Изглеждаше разтревожен.

— Трябва да се размърдаме — подкани Джей Си, който тъкмо се връщаше със забързана крачка от обиколката на периметъра. — Зен може да се появи всеки момент.

— Ако наистина е така — отговорих, — значи госпожа Махерас е в опасност. Изненадана съм, че Зен вече не е минала оттук — или ако не тя, то някой друг от хората на „Екселтек“.

Намръщих се и добавих:

— Имам усещането, че сме с една крачка назад. И чувството не ми допада.

Не обърнах внимание на джипа, който ни чакаше, нито пък на Дион, когато тръгна към мен. Вместо това затворих очи.

— Тобиас — прошепнах аз.

— Забеляза ли колко е красива градината на къщата? — заговори той. — Онова там са бегонии, отгледани от грудки — доста трудна задача, особено в тази област. Имат нужда от обилна светлина, но не и пряка такава, а и са много чувствителни към сланата. А, спомних си една история за този вид бегонии…

Той продължи да говори, а останалите аспекти млъкнаха и всички изпаднахме в размисъл. Нямаше да продължа, докато не се отървях от чувството, че пропускам нещо. Нещо, което някой от нас трябваше да забележи. Какво беше то?

— Зен — обади се изведнъж Джей Си. — Засадата ѝ.

— Хората са доста по-лесни за разгадаване — прошепнах аз — от мерките за сигурност, които предприемат.

Пресегнах се към рамото си — там, където Зен ме беше хванала, за да ме отдръпне от стената на сградата. След това докоснах с пръсти по-нагоре, под яката на ризата си.

Усетих метал.

— Пресвети дяволи! — възкликна Джей Си.

Зен ми беше сложила бръмбар. Именно това е била целта на нападението ѝ. Ходът ѝ далеч не беше толкова необмислен, колкото тя го беше накарала да изглежда. Умът ми препускаше, докато Джей Си обясняваше на останалите аспекти какво се е случило. Какво бях казал на глас? Какво бе разбрала Зен?

Бе чула, че смятам да вляза с взлом в „Екселтек“. Но указанията, които бях изпратил на Йол — беше ли чула и за тях?

Прерових паметта си, изпотен от напрежение. Не. Само ги бях написал в имейла. Но трябва да беше чула всичко, което казах на госпожа Махерас. Знаеше, че съм попаднал в задънена улица.

— Аз съм пълен идиот — ядосваше се Джей Си. — Сетихме се да огледаш за подслушвателни устройства след ресторанта, но не и след физическия ви сблъсък?

— Зен прикри намеренията си доста добре — отбеляза Одри. — Замаскира всичко като отчаян опит да се добере до флашката.

— Сега поне няма да има нужда да се безпокоим, че може да дойде тук и да направи нещо на госпожа Махерас.

Вероятно. Втренчих се в телефона си. Как можахме да пропуснем такова нещо?

— Успокой се, Стивън — каза Тобиас и положи ръка на рамото ми. — Всеки допуска грешки, дори ти. Можем да се възползваме от тази — наемничката ни слуша, но не знае, че вече си се досетил за това. Можем да я подведем.

Кимнах и си поех дълбоко въздух. Зен бе узнала за плана ни да проникнем в „Екселтек“, поради което той отпадаше като възможност. Трябваше ми нещо ново, нещо по-добро.

Което пък значеше, че ще ми се наложи да разчитам основно на нещата, за които бях помолил Йол — да увеличим още повече напрежението, под което се намираха собствениците на „Екселтек“, и да се възползваме от това. Защо всичките ми проекти напоследък протичаха по този начин? Погледнах към аспектите, взех решение и набрах един номер.

— О, скъпи — произнесе един съблазнителен глас от другата страна на линията. — Тъкмо се надявах да ми се обадиш.

— Бианка — поздравих я аз.

Тобиас изстена.

— Само не и тя.

Не му обърнах внимание.

— Имаме нужда от информация — продължих.

— Разбира се, захарче — отговори тя. Как успяваше да мърка така? Като нищо бих повярвал, че използва някаква машина за звукови ефекти. — За какво? За… срещата ти с онази дама? Мога да ти кажа имената на хората, които я уредиха.

— Не става дума за това — обясних аз. — Случва се нещо около една фирма на име „ИЗ“ и конкурентите им, „Екселтек“. Мисля, че са допуснали да се разпространи смъртоносен вирус. Знаеш ли нещо по въпроса?

— Хммм… Ще погледна — отговори Бианка. — Но може да ми отнеме време.

— Ще оценя високо помощта ти с всичко, което успееш да намериш за „Екселтек“.

— Разбира се — каза тя. — И, скъпи, следващия път, когато решиш да излезеш на среща с някого, защо не ми се обадиш? Така се засегнах, задето дори не се сети за мен!

— Сякаш би се появила — отвърнах аз.

За три години така и не я бях видял на живо дори веднъж.

— Щях поне да си помисля — заяви тя. — А сега… Трябва да ми кажеш поне нещичко, което да предам на вестниците. Нещо за срещата?

— Намери ми информация за „Екселтек“ и ще я откупя от теб с това — отговорих аз и затворих.

После погледнах през рамо към Дион, който тъкмо се бе приближил още повече до мен на тротоара. Изглеждаше объркан.

— Какво се надяваш да откриеш? — попита ме.

— Нищо — казах аз с ясното съзнание, че Зен подслушва всяка наша дума. — Бианка е ужасен осведомител. Никога не съм получавал и капка полезна информация от нея, а и всеки път, след като ѝ се обадя, по-голямата част от разговора плъзва из интернет след минути.

— Но…

Набрах друг осведомител и отправих към него същата молба, макар и по-завоалирано. После — трети. След няколко минути вече бях сигурен, че много, много скоро всеки, който имаше някаква връзка с „Екселтек“, ще знае, че компанията е замесена в сериозен гаф, изложил на опасност обществената сигурност. А като се имаше предвид, че вече разследваха „ИЗ“ и аз също бях сред действащите лица, зрънцето истина в слуховете, които бях разпространил, щеше да разпали същинска сензация в медиите.

— Притискаш ги до стената, Стив — отбеляза Айви, докато Уилсън най-после спря пред нас. — Досега бяха само отчаяни; след като тази история се разчуе, ще освирепеят.

— Надяваш се да ги принудиш да те оставят на мира, за да се съсредоточат върху контрола на щетите в медиите? — предположи Джей Си. — Не особено умно. Ако сръчкаш тигъра, няма да отвлечеш вниманието му — само ще го ядосаш още повече.

Не можех да му обясня на глас — Зен ни подслушваше. Вместо това извадих тефтера си и надрасках набързо някои указания за Уилсън, като предположих, че и аспектите ще ги прочетат и ще се досетят какво става.

Колкото и да беше изненадващо, първата, която се досети, бе Одри.

— Ооо… — възкликна тя и се ухили широко.

— Опасно — заяви Айви и скръсти ръце. — Много опасно.

Уилсън свали прозореца на предната врата, откъм пътническото място.

— Господарю Лийдс?

Приключих с писането и се наведох през прозореца, за да му подам листа.

— Още малко указания — обясних аз. — Уилсън, искам да останеш тук и да наглеждаш госпожа Махерас. Боя се, че наемничката ще се опита да я нападне. Всъщност мисля, че ще е най-добре да я заведеш в най-близкия полицейски участък.

— Но кой ще шофира?

— Ще карам аз.

Уилсън изглеждаше скептично настроен.

— Интересно — отбеляза Одри — как приема, че може да разчита на теб да спасиш света, но не и да се храниш или да караш сам.

Усмихнах се окуражително на Уилсън, който погледна първо към указанията в ръката си, а после към мен с обезпокоено изражение.

— Моля те — казах.

Уилсън въздъхна, кимна и слезе от джипа.

— Идваш ли? — попитах Дион, докато отварях задната врата, за да могат аспектите ми да се качат един по един вътре.

— Каза, че хората може да са изложени на опасност — каза той.

— Така е — потвърдих аз и затворих вратата след Одри. — Онова, което брат ти е разпространил, може да коства живота на милиони.

— Той каза, че не е опасно — заинати се Дион.

По дяволите. Все още ми нямаше доверие. Да не би ключът все пак да беше у него? За съжаление, никак не ми се искаше да се разприказва и Зен да го чуе. Е, така или иначе, трябваше ми да дойде с мен. Можеше да ми бъде необходим още един чифт невъображаеми ръце — а вече бях отпратил Уилсън.

Настаних се на шофьорското място, а Дион седна до мен.

— Панос не е направил нищо лошо.

— А какво точно е направил? — попитах аз с примирен тон.

Ако не продължах да го разпитвам, Зен щеше да заподозре, че зная за подслушвателното устройство.

— Нещо — отговори Дион.

— Колко изчерпателно.

— Отказа да ми сподели. Не мисля, че изобщо успя да го довърши. Но не е било опасно.

— Дали… — започнах аз, но млъкнах, когато иззад мен се разнесе рингтонът на телефона на Джей Си — „Америка прекрасна“[2]. Запалих двигателя и потеглих, като оставих все още разтревожения на вид Уилсън на тротоара, а Джей Си отвори.

— Ей, Ахмед — каза той. — Да, тук е. Видео връзка? Става. Ще ни направиш ли пак от онова китайско като миналия път?

— Ястията бяха индийски — поправи го Калиани, вече включена на високоговорител. — Защо реши, че са китайски?

— Нали имаше ориз в тях? — отговори Джей Си, клекна до облегалката между шофьорската и другата предна седалка и вдигна телефона така, че да го виждам.

— Ориз с кокосово мляко, къри и… Няма значение. Господин Стив?

— Да? — хвърлих аз един бърз поглед към екрана.

Калиани ми помаха ведро, облечена в обикновена тениска и дънки. Днес си бе сложила черно бинди с формата на мъничка стрела, вместо традиционната червена точка. Мислено си отбелязах да я питам по-късно какво означава.

— Говорихме по въпроса — започна Калиани — и Арно иска да ви каже нещо.

Тя връчи телефона на изискания, дребен французин, който се наведе напред и примигна към екрана. Постарах се да следя едновременно думите му и пътя.

— Мосю — каза той, — разговарях с Клайв и Ми Уон. Както вероятно ви е известно, тримата имаме определени познания в областта на висшата химия и биология. Разбира се, не можем да навлезем в особена дълбочина, защото… Е, известно ви е.

— Да — потвърдих аз.

Игнасио. Смъртта му бе означавала безвъзвратна загуба на повечето ми знания по химия.

— Независимо от това, обаче, размишлявахме дълго върху информацията, която ни предоставихте. Ми Уон настоява силно на този си извод, а и нашите заключения го потвърждават: доколкото нашият все пак аматьорски анализ ни позволява да разберем, „ИЗ“ и мъжът на име Йол ви лъжат.

— За какво по-точно?

— За това, че са се отказали от вируса като метод за внедряване на данните в тялото — поясни Арно. — Мосю, Панос е разполагал с прекалено много ресурси — и е напредвал прекалено бързо, — че да сложат край на този уж „таен“ проект. Независимо от твърденията им пред вас, са продължили да работят в тази посока. В добавка към това трябва да отбележим, че далеч не сме сигурни дали заплахата от рак е наистина така реална, както ни се стори в началото. Е, да — теоретично погледнато, работата на Панос би могла да доведе до такова развитие, но доколкото разбрахме от записките му, „ИЗ“ са били все още далеч от това.

— Значи не са искали да ми кажат какъв е бил истинският им проблем — заключих. — Новата бактерия или вирус, или каквото там е създал Панос.

— Върху това трябва да помислите самият вие — отговори Арно. — Ние сме учени. Всичко, което можем да ви кажем със сигурност, е, че тук има много повече, отколкото ни казват.

— Благодаря ви — отговорих. — Подозирах нещо такова, но потвърждението ви ми помага. Това ли е всичко?

— Още само едно нещо — намеси се Калиани, взе пак телефона и го обърна към усмихнатото си лице. — Исках да ви запозная със съпруга си, Раул.

Един индиец с кръгло лице и мустаци се появи до нея и ми помаха.

Побиха ме тръпки.

— Казах ви, че е добър фотограф — продължи Калиани, — но не е задължително да го използваме като такъв. Той е много умен мъж. Умее да прави какво ли не! И разбира от компютри.

— Виждам го — казах аз. — Защо го виждам?

— Той се присъедини към екипа ни! — възкликна Калиани въодушевено. — Не е ли прекрасно?

— Много ми е приятно, господин Стивън — заговори Раул с мелодичен индийски акцент. — Мога да ви бъда много полезен, обещавам ви.

— Как… — преглътнах аз тежко. — Как успяхте да…

— Това не е на добре — обади се Айви от задната седалка. — Случвало ли ти се е да създадеш аспект неволно преди?

— Не и от най-ранния период насам — прошепнах аз. — И никога, без да съм проучвал дадена тема задълбочено преди това.

— Леле — обади се Одри. — Калиани получава съпруг, а на мен и хамстер не ми давате да си взема? Адски нечестна работа.

Моментално свих в аварийното платно, без да обръщам внимание на клаксона на колата зад мен. Набих спирачки рязко, грабнах телефона от ръката на Джей Си и се втренчих в новия аспект. За пръв път виждах някой от членовете на семействата на делюзиите си. Изглеждаше като доста опасен прецедент — още един признак, че губех контрол върху нещата.

Затворих телефона, щастливите лица на екрана изчезнаха и подадох апарата през рамо на Джей Си. Подкарах колата отново, изпотен от напрежение, и си спечелих още едно изсвирване с клаксона от друга кола. Взех първото отклонение от магистралата към града.

— Добре ли си? — попита Дион.

— Нищо ми няма — рязко отвърнах аз.

Имах нужда да отида някъде — някъде, където да помисля. Някое място, което да не буди подозрения, но където да мога да спечеля малко време и да чакам планът ми да напредне, без Зен да заподозре нещо. Спрях на една от закусвалните „Денис“.

— Само трябва да хапна нещо — излъгах.

Изглеждаше правдоподобно, нали? Дори докато се опитваш да спасиш света, пак трябва да спреш и да се нахраниш в някакъв момент.

Дион ми хвърли бърз поглед.

— Сигурен ли си, че си…

— Да. Трябва ми само един омлет.

17.

Задържах входната врата отворена, за да влязат аспектите, и се присъединих към тях последен. Мястото миришеше на кафе, а около масите се виждаха множество хора, дошли за по една късна закуска — което беше идеално. Не беше вероятно Зен да направи нещо в присъствието на толкова много свидетели. Отне ми известно време да накарам сервитьорката да ме настани на маса за шестима; наложи се да излъжа, че очакваме да дойдат още хора. Най-накрая се настанихме на една правоъгълна маса — Дион седеше срещу мен, а от двете ни страни се настани по един аспект.

Вдигнах менюто, което остави лепкава следа от сироп по пръстите на едната ми ръка, но не започнах да чета. Вместо това се опитвах да успокоя дишането си. Сандра не ме беше подготвила за това. Член на семейството на един от аспектите ми да се появи така неочаквано, без да съм усвоявал нови знания?

— Ти си луд — прошепна глас от противоположната страна на масата. — В смисъл… Наистина си луд.

Пуснах менюто, което — както чак сега си дадох сметка — държах на обратно. Хлапето не бе докоснало своето.

— Не, не съм — възразих. — Признавам, че съм донякъде… ненормален. Но не съм луд.

— Все същото е.

— От твоя гледна точка, може би — отговорих. — Аз виждам нещата различно. Но дори ако признаем, че отговарям на това определение, в такъв случай и ти би отговарял. Колкото по-дълго живея, толкова по-ясно виждам, че всички са невротизирани — по своя си начин. Аз поне съм овладял психозите си. Ами ти?

Седналата до мен Айви изсумтя, като чу да използвам думата „овладял“.

Дион се облегна назад и обмисли чутото.

— Какво твърдят, че е направил брат ми?

— Той самият твърди, че е разпространил нещо. Някакъв вирус или бактерия.

— Не би сторил такова нещо — възрази Дион моментално. — Искаше да помогне на хората. Не той, а останалите бяха опасни. Те искаха да правят оръжия.

— Той ли ти го каза?

— Е, не — призна Дион. — Но… защо иначе ще се опитат да го откажат от проекта му насила, нали така? Защо ще го следят така изкъсо? Тях трябва да разследваш, не брат ми. Техните тайни са опасните.

— Типично тийнейджърско псевдоинтелектуалничене в антикапиталистическа посока — обади се Джей Си, който бе седнал от дясната ми страна и разглеждаше менюто си. — За мен пържола алангле и рохки яйца.

Кимнах разсеяно, докато останалите заговориха. Е, поне сервитьорката нямаше да има повод да се оплаче, че сме заели толкова голяма маса — явно щях да поръчам пет порции. Прииска ми се да можех да я накарам да даде храната на някой друг, след като аспектите ми приключеха с въображаемото ѝ изяждане.

Насочих вниманието си към менюто и установих, че не съм особено гладен. Все пак си поръчах един омлет, докато Дион бърникаше из джобовете си, явно решен да не се оставя да платя и за него. Изрови няколко смачкани банкноти и си поръча бурито.

Очаквах телефонът ми да изпиука и да се появи съобщение от Уилсън, че е изпълнил онова, което му заръчах. Това обаче така и не се случваше. Усетих, че ставам все по-нервен и по-нервен; избърсах потта от слепоочията си със салфетката. Аспектите ми се опитаха да ме успокоят — Тобиас подхвана някакъв разказ за историята на палачинките като ястие, а Айви го подканяше с навременни въпроси и се държеше, сякаш е погълната от темата.

— Какво е това? — кимнах аз към Дион, който се бе втренчил в малкото парченце хартия, което бе намерил заедно със смачканите банкноти в джоба си.

Той се изчерви и понечи да го прибере.

Грабнах го за ръката с рефлекси, чиято бързина изненада и мен самия. Джей Си кимна одобрително.

— Нищо не е — озъби ми се Дион, но отвори ръка. — Хубаво де. Вземи го. Тъпак.

Изведнъж наистина се почувствах като такъв. Ключът за шифъра на Панос не можеше да се събере на някаква си хартийка; трябваше да е на някакъв електронен носител. Отдръпнах ръката си и погледнах листчето, на което пишеше „1 Езд 4:41“.

— Мама ми ги пъха по джобовете, след като изпере — обясни Дион. — За да ми напомнят да се откажа от езическите си убеждения.

Показах листчето на останалите.

— Пасажът не ми е познат — казах, сключил вежди замислено.

— Първа книга на Ездра — обясни Айви. — От православната Библия — апокрифна книга, която не е включена в канона на Свещеното писание и повечето други християнски вероизповедания не я използват. Не се сещам за самия стих.

Проверих на телефона си.

— „И истината е велика и по-силна от всичко“.

Дион сви рамене.

— Предполагам, че съм съгласен. Въпреки че мама всъщност не иска да приеме истината такава, каквато е…

Потупах с пръст по масата. Чувствах, че съм близо до нещо. Някакъв отговор? Или просто правилните въпроси?

— Брат ти е разполагал с ключа, който дава достъп до информацията, съхранена в тялото му. Мислиш ли, че би го дал на майка ти?

Айви наблюдаваше Дион внимателно, за да види дали ще реагира при споменаването на ключа. Доколкото успях да видя, това не се случи, и Айви поклати глава. Дори да бе изненадан, че знаем за това, го прикриваше много умело.

— Ключ към информацията? — попита той. — Какъв, например?

— Флашка или нещо подобно.

— Съмнявам се, че би дал нещо такова на мама — каза той, докато сервитьорката оставяше порциите ни. — Тя мрази модерните технологии и всичко, свързано с тях — особено ако имат нещо общо с „ИЗ“. Ако ѝ беше дал нещо такова, тя просто щеше да го унищожи.

— Посрещна ме доста студено.

— Е, какво очакваш? Работиш за компанията, която превърна сина ѝ в неверник — каза Дион и поклати глава. — Мама е добър човек — старомоден, от онези, на които им викат „солта на земята“. Но няма доверие на технологиите. За нея, работа могат да бъдат само нещата, които правиш с ръцете си. Не като седиш пред някой компютърен екран.

Той извърна поглед и добави:

— Мисля, че Панос е направил, каквото там е направил, за да ѝ докаже, че греши, нали разбираш?

— Затова ли е искал да превърне хората в устройства за съхранение на информация? — попитах.

Дион се изчерви.

— Това е било само началото — подготовката, която е трябвало да извърши, за да може да мине към работата, с която в действителност е искал да се занимава.

— И по-точно?

— Ами…

— Да — обади се Айви, — определено знае нещо повече. Леле, как не умее да лъже само. Внуши му, че ти си доминиращата страна, Стив. Притисни го.

— Защо направо не ми кажеш? — попитах аз младежа. — Все на някого трябва да споделиш, Дион. Не си сигурен, че можеш да ми имаш доверие, но трябва да кажеш все на някого. Какво всъщност се е опитвал да направи брат ти?

— Болестите — отвърна той, забил поглед в храната пред себе си. — Искаше да ги излекува.

— Кои?

— Всичките.

— Доста амбициозна цел.

— Да, Панос сам си го признаваше пред мен. Самото лечение всъщност не беше негова работа; той виждаше своя принос в разработката на нов път на асимилиране.

— Асимилиране? — запитах аз и се намръщих. — На болестта?

— Не. На лекарството.

— А-а-а… — проточи Тобиас и кимна, след което отпи глътка кафе.

— Замисли се само — заобяснява Дион и разпери ръце оживено. — Инфекциозните болести всъщност са направо страхотни. Представи си какво щеше да бъде, ако можехме да създадем бързоразпространяващ се вирус, който да имунизира хората срещу някоя болест? Хващаш настинка и изведнъж спират да те ловят дребна шарка, СПИН, паралич… Защо да харчим милиони за имунизации и за опити да ги осигурим на всекиго? Природата може да свърши тази работа вместо нас, ако успеем да приложим вече заложения в нея метод.

— Това звучи… невероятно — отбелязах аз.

— Невероятно ужасяващо — поправи ме Джей Си и посочи младежа с ножа си. — Звучи малко като да използваш смаркват, за да се бориш с виксикси.

— И какво е това? — попита Айви с въздишка.

— Не съм упълномощен да давам повече информация — отвърна Джей Си. — Кама му, тази пържола наистина си я бива.

И отново се съсредоточи над храната.

— Е… така или иначе — продължи Дион, — аз щях да му помогна с това, нали разбираш? Щях да завърша университета, а после двамата щяхме да основем съвместно нова фирма за биотехника. Е — тази мечта, разбира се, е вече мъртва.

Той заби вилицата веднъж-дваж в гарнитурата, след което продължи:

— Но всеки ден, като се върнеше у дома, мама го питаше: „Свърши ли нещо полезно днес?“, а той само се усмихваше. Знаеше, че върши важна работа, макар и тя да не можеше да го види.

— Подозирам — отбелязах аз, — че майка ти се е гордяла с него повече, отколкото е издавала.

— Да, сигурно. Тя не е толкова лоша, колкото изглежда понякога. Когато бяхме малки, работеше по цял ден, и то — тежка работа, за да ни издържа, след като татко почина. Не бива да се оплаквам. Просто… нали разбираш. Мисли си, че знае всичко.

— За разлика от почти всеки срещнат тийнейджър — изкоментира Одри с усмивка.

Кимнах и продължих да го наблюдавам внимателно, докато разбутвах храната из чинията си.

— Даде ли ти ключа? — попитах го аз направо.

Хлапето поклати глава.

— Не е у него — обади се Айви. — Прекалено лош лъжец е да скрие нещо такова от нас, по мое професионално мнение.

— Онова, което трябва да търсиш — каза Дион, като отново се зае с буритото, — е някакво странно устройство.

— Устройство?

— Именно — потвърди той. — Панос сигурно е построил някаква машинка, в която да скрие всички онези неща, нали се сещате? С които се занимаваше в свободното си време — с отворения код и останалото. Непрекъснато монтираше лампички по разни джиджавки, майстореше си табелки за името и прочее. На бас, че го е скрил по някакъв такъв начин. Хващаш някой картоф, той бутва някоя монета, сто гъски излитат в небето, а ключът пада на главата ти. Нещо такова.

Спогледах се с аспектите. Изглеждаха ми скептично настроени, но може би в това имаше логика. Не в машината, за която Дион беше споменал, а в самата идея за процес, замислен от мъртвия му брат. Ами ако Панос беше устроил някаква система, която да разкрие истината в случай на смъртта му — но тя, по някаква причина, още не се беше задействала?

Насилих се да хапна малко омлет — ако не друго, поне за да мога да отговоря утвърдително на неизбежния въпрос на Уилсън дали съм ял. За съжаление, не получих съобщение дори след като се нахранихме. Проточих всичко колкото можах по-дълго, но в крайна сметка не можех да си позволя да чакам повече — на Зен щеше да ѝ се стори подозрително, ако протакахме още повече.

Станах и се запътих към джипа, като пътем отворих вратата, за да минат аспектите ми, и накрая се настаних на шофьорското място. Тъкмо обмислях следващия си ход, докато се настанявах на седалката, когато почувствах студения метал на дуло да се опира в тила ми.

18.

Дион се качи до мен, без да забележи нищо. После ми хвърли един поглед, замръзна и пребледня като платно. В огледалото за обратно виждане успях да мерна Зен, клекнала зад седалката ми и притиснала пистолета във врата ми.

По дяволите. Значи не е била толкова склонна да чака, колкото се бях надявал. Телефонът в джоба ми сякаш ме теглеше надолу като баласт. Какво бе забавило Уилсън толкова много?

— Заповядайте на задната седалка, ако обичате, господин Лийдс — каза Зен с тих, спокоен глас. — Махерас, останете на място. Предполагам, че няма нужда да ви предупреждавам, че съм готова да прибягна до насилие, ако се наложи?

Бях се препотил. Забелязах Джей Си в огледалото за обратно виждане. Целият беше почервенял. Беше седнал на мястото, пред което Зен бе коленичила в момента, но не я беше забелязал досега. Бе успяла да ни издебне и нападне вече два пъти, а той не бе могъл да го предотврати. Способностите ѝ надвишаваха моите многократно.

Джей Си извади пистолета си — действие, от което имаше съмнителна полза, — и ми кимна да послушам Зен. Ако се преместех на задната седалка, щях да съм в по-благоприятна позиция да я нападна.

Преместих се, а тя на свой ред мина на най-задната седалка, като притисна Айви и Одри към вратите, без да знае. Дулото на пистолета ме следваше неотклонно.

— Оръжието ви — напомни тя.

Извадих пистолета, точно както бях направил предишния път, и го сложих на пода пред себе си. Защо изобщо продължавах да нося проклетото нещо?

— Сега и телефона.

Оставих и него долу.

— Добра работа с бръмбара — отбеляза тя. — Сега ще направим една малка разходка и ще обсъдим въпроса по-подробно. Махерас, вие нямате нищо общо с това. Минете на шофьорското място. Щом излезем, сте свободен да си тръгнете. Не ме интересува какво ще направите — можете да идете в полицията, ако искате, — но стойте далеч оттук. Не обичам да убивам хора, които не са част от възложената ми задача. Не се отразява добре на бизнеса, ако… върша работа безплатно.

Дион не чака втора покана и моментално скочи на шофьорската седалка, където бях оставил ключовете.

— Това е добре — прошепна Джей Си. — Остави момчето да си иде и се готви да излезе с нас на открито.

После смръщи яростно вежди и продължи:

— Не съм сигурен защо би направила което и да било от двете, но според мен това показва, че шефовете са ѝ наредили всъщност да не убива никого.

Кимнах. Потта се стичаше по тила ми. Зен махна с пистолета и аз отворих страничната врата, като пуснах аспектите ми да се изнижат бързешком от джипа — първо Джей Си, после Айви, след нея — Тобиас. Одри положи ръка на рамото ми окуражително, аз кимнах и понечих да сляза преди нея.

Зен се стрелна напред, сграбчи ме за рамото и ме блъсна обратно вътре. После стисна дръжката на вратата и я затръшна.

— Махерас — обърна тя пистолета към младежа. — Карай. Веднага.

— Но…

— Тръгвай или си мъртвец!

Той натисна газта до дупка и строши една от бариерите на паркинга по пътя си. Аз лежах, подпрян на отсрещната врата, все още зашеметен. Примигнах, докато се опитвах да насмогна на събитията. Зен…

Аспектите ми!

Нададох вик, обърнах се и притиснах лице към прозореца. Айви и Тобиас стояха на паркинга със слисани изражения. Зен заповяда на Дион да подкара джипа по улицата и да поддържа нормална скорост — „Без опити да бъдеш спрян от полицията, моля“.

Едва чувах какво казва. Бе примамила аспектите ми навън, а после ме бе откъснала от тях. Останала беше само Одри, и дори това беше станало случайно. Ако Зен се беше забавила още секунда, сега и тя нямаше да бъде тук. Обърнах се, все още зашеметен, към наемничката, която бе седнала на мястото до вече затворената врата, насочила пистолета си към мен.

— Не започвам мисия, преди да съм научила достатъчно за обекта — каза тя. — И между другото, огромното количество статии, които списанията по психология са ви посветили, ми бяха много полезни, господин Лийдс.

Одри се свлече на пода между двама ни и обви ръце около коленете си, хленчейки тихичко. Тя беше всичко, с което разполагах точно сега, и…

Момент.

Джей Си. Не бях видял Джей Си през прозореца. Обърнах се, за да се огледам, и ето! Той препускаше по тротоара, колкото го държаха краката, с пистолет в едната ръка и решително изражение. Успяваше да насмогне на джипа — макар и едва-едва.

„Бог да те поживи“, помислих си. Той бе реагирал, когато другите двама не бяха успели да се окопитят навреме. Избегна няколко минувача, които тъкмо минаваха по тротоара, и прескочи една пейка с почти свръхчовешко движение.

Одри се оживи, притиснала нос към стъклото.

— Уха — прошепна. — Как изобщо успява?

Джипът се движеше с около шейсет километра в час. Изведнъж самозаблудата ми се разпадна с трясък. Джей Си залитна и спря да си поеме дъх на тротоара. Накрая се свлече на земята със зачервено лице, изтощен от спринта, който изобщо не би трябвало да му беше възможен.

Илюзията. Трябваше да поддържам илюзията. Одри ме погледна и сякаш се сви на топка, когато осъзна какво е направила. Но вината не беше нейна. Рано или късно щях и сам да забележа колко бързо се движим.

— Вие — заговори Зен — сте един много опасен човек.

— Не съм аз този с пистолета — обърнах се аз с лице към нея.

Как щях да се справя без помощта на Айви и Тобиас с разговора? Или без Джей Си, който да ме измъкне жив от евентуална схватка?

— Да, но мога да убивам хората само един по един — каза тя. — Вие унищожавате фирми. Съсипвате стотици животи. Работодателите ми са… обезпокоени от действията ви.

— И смятат, че като те изпратят да ме отвлечеш, ще си помогнат? — попитах я аз. — Няма да ви намеря ключа на Панос с пистолет, опрян в челото, Зен.

— Тялото вече не представлява проблем за тях — отвърна тя, но в тона ѝ се долавяха нотки на леко притеснение. — Вие сринахте фирмата им със земята и пратихте правителството по петите им. Не желаят да ги свързват с този случай. Искат само… да се отърват от неудобните за тях фактори веднъж завинаги.

Страхотно. Планът ми бе проработил.

Прекалено добре.

Опитах се да измисля още нещо, което да ѝ кажа, но Зен се извърна към Дион и започна да му дава указания накъде да кара. Опитах се да я накарам да се разприказва отново, но тя не поддаде, а нямах никакви намерения да я нападам физически. Не и без съветите на Джей Си.

Може би… Може би аспектите щяха някак да успеят да стигнат до мястото, накъдето се бяхме запътили. След известно време.

Но не бях сигурен колко.

Одри прекара пътуването, седнала на пода между двете ни седалки, обвила ръце около свитите си крака. Исках да ѝ кажа нещо, но не смеех да проговоря, докато Зен ме наблюдаваше. Наемничката смяташе, че е успяла да ме откъсне от всичките ми аспекти. Ако ѝ дадях да разбере, че един от тях е още с мен, щях да изгубя голямо предимство.

За съжаление, пътят водеше към една област в покрайнините на града. Тук имаше няколко нови жилищни комплекса — последните пипала, които постепенно разрастващият се град бе пуснал към природата, която го заобикаляше, — но бяха останали и много просторни полета и групички дървета, които сякаш очакваха появата на новите блокове и бензиностанции. Зен накара Дион да завие към една от тези просторни, гористи поляни, и да поеме по един неасфалтиран път към самотна къща от типа „дедите ми обработват тази земя от поколения“.

Бе достатъчно далеч от всички съседни постройки, че да няма смисъл от викове, а евентуалните изстрели щяха да бъдат сметнати за дело на някой ловец, който разчиства собствеността си от вредители. Не беше на добре. Зен подбра мен и Дион пред себе си към вратата на мазето, поставена на нивото на земята, и ни накара да слезем по стълбите. Помещението долу бе пълно с чували, натрупани около стените, от които преливаха картофи на такава възраст, че сигурно бяха станали свидетели на Гражданската война. Единственото осветление бе гола крушка, увиснала от средата на тавана.

— Отивам да дам доклад — осведоми ни Зен, като взе телефона на Дион. — Настанете се удобно. Очаквам да прекарате тук долу няколко седмици — докато проблемите около работодателите ми поутихнат.

След което се качи по стълбите и заключи вратата на мазето след себе си.

19.

Дион издиша шумно и опря гръб в тухлената стена, после се свлече надолу по нея и седна.

— Седмици? — каза той. — Затворен тук с теб?

Помълчах за секунда, след което казах:

— Да. Отврат, а?

Дион вдигна поглед към мен, а аз се проклех, че се поколебах, преди да му отговоря. Хлапето изглеждаше разтърсено — сигурно досега не му се беше случвало да кара, докато някой го заплашва с пистолет. Първият път винаги беше най-гадно.

— Нали не смяташ, че наистина ще останем тук със седмици? — попита ме той.

— Аз… Не.

— Но тя каза, че…

— Обучават хората като нея да говорят такива неща — обясних аз, извадих бръмбара изпод яката си и го строших за всеки случай.

Започнах да обикалям помещението и да търся изходи.

— Винаги казват на пленниците, че разполагат с повече време, отколкото имат в действителност. Така се успокояват и започват да планират бягството си, вместо да се опитат да се измъкнат някак веднага. Последното нещо, което искат, е да ни отчаят — отчаяните хора са непредсказуеми.

Хлапето изстена тихо. Май беше лоша идея да му го обясня. Липсата на присъствието на Айви се усещаше осезаемо. Дори да не ми помагаше директно, самата ѝ близост ме правеше по-умел в общуването с околните.

— Не се тревожи — успокоих го и коленичих, за да огледам по-добре шахтата на пода. — Вероятно нямаме повод за притеснение — освен ако Зен не реши да ни отведе в гората един по един, „за да ни разпита“. Това би означавало, че са ѝ казали да ни убие.

Побутнах решетката на отточната шахта. Отворът долу беше прекалено тесен, за да изпълзи човек през него, а и без това явно завършваше с малка яма, пълна с камъни. Продължих да се оглеждам. Колкото и да си напомнях истината, все очаквах да чуя как аспектите ми анализират положението, напътстват ме къде да гледам или разсъждават на глас откъде бихме могли да избягаме.

Вместо това, чувах само звуци от повръщане.

Обърнах се изненадано и установих, че Дион тъкмо изпразва съдържанието на стомаха си на пода на мазето. По-голямата част от буритото, за което така се бе заинатил да плати сам, явно щеше да отиде нахалост. Изчаках да приключи, взех една стара кърпа от прашасалата маса и отидох да покрия с нея локвата на пода, за да потисна миризмата. После клекнах до младежа и опрях длан на рамото му.

Изглеждаше ужасно. Зачервени очи, бледа кожа, потно чело.

Как да го успокоя? Какво се казва в такива моменти?

— Съжалявам.

Звучеше глупаво, но само за това успях да се сетя.

— Ще ни убие — прошепна момчето.

— Може да се опита — отговорих аз. — Но може и да не се опита. Убийството ни би била доста сериозна отговорност — такава, каквато работодателите ѝ вероятно не искат да поемат.

Но аз, все пак, наистина ги бях притиснал до стената. А отчаяните хора бяха… е, непредсказуеми.

Изправих се, оставих Дион сам с нещастието му и отидох при Одри.

— Имам нужда от помощта ти. Трябва да се измъкнем оттук — прошепнах.

— Моята?

— Ти си всичко, с което разполагам.

— Участвала съм в една-единствена мисия преди тази! — напомни ми тя. — Не знам нищо за пистолетите, ръкопашния бой и бягството от такива положения.

— Но си специалист по криптография.

— Специалист? Ти прочете една книга по темата. Освен това, как би могло да ни помогне това? Ето, нека се опитам да разчета скрития смисъл на драскотините по стената. Пише, че с нас е свършено!

Отдалечих се, раздразнен и обезкуражен, оставих я да трепери от страх и се насилих да продължа сам да изследвам мазето.

Нямаше прозорци. На някои места тухлената стена бе поддала и паднала навътре, оставяйки след себе си участъци гола пръст. Успях да разровя едната и да изкопая малко, но щом стигнах малко по-навътре, подът на първия етаж над нас изскърца заплашително. Лоша идея.

След това си опитах силите с двойната врата горе — изкачих се по стълбите, опрях рамо в едното крило и натиснах, за да видя колко крепко е. За съжаление, то не поддаде, а и нямаше ключалка, която да се опитам да отворя с подръчни средства — само един катинар от външната страна, който, естествено, не можех да достигна. Може би щях да намеря нещо, подходящо за таран, и да разбия цялата врата, но Зен със сигурност щеше да ни усети. Чувах приглушения ѝ глас от първия етаж. Звучеше, сякаш водеше доста рязък разговор с някого по телефона, но не можех да доловя нищо конкретно.

Огледах стаята още веднъж. Може би бях пропуснал нещо? Бях сигурен че е така, но не знаех какво. Без аспектите си не можех да разбера какво зная. Съзнанието, че бях останал сам, ме тормозеше неимоверно. Когато минах покрай Дион, изражението на лицето му бе изпълнено с напълно чужди, непроницаеми неща — можех да разчета емоциите по тях също толкова, колкото по буците кал в локвите отвън. Щастие ли се долавяше в него? Или тъга?

„Спри“, заповядах си, изпотен. „Не си чак толкова зле.“ Бях останал без Айви, но това не означаваше, че съм изгубил напълно способността да се разбирам с други членове на собствения си вид. Нали?

Дион беше разстроен. Това поне беше явно. Бе се втренчил в няколкото парченца хартия, които държеше в дланите си. Още библейски стихове, оставени по джобовете му от госпожа Махерас.

— Написала е само номерата — каза той, като погледна към мен. — Дори не знам какво гласят стиховете. Сякаш щяха да ни помогнат, де. Ха!

Той стисна юмрук и захвърли смачканите листчета, които се разхвърчаха леко като конфети.

Стоях безмълвен до него и се чувствах почти толкова зле, колкото той изглеждаше. Трябваше да кажа нещо, да установя връзка с него по някакъв начин. Не знаех защо бях убеден в това, но изведнъж усетих, че е отчаяно необходимо.

— Толкова ли се боиш от смъртта, Дион? — попитах го.

Това сигурно не бяха подходящите думи за момент като този, но все пак бяха по-добри от мълчанието.

— Защо да не се боя? — отговори той. — Смъртта означава край. Нищо. Всичко изчезва.

Той ме погледна дръзко, сякаш очакваше да започна да споря с него. Когато не отговорих, продължи:

— Няма ли да ми кажеш, че всичко ще бъде наред? Мама все разправя как добрите хора си получават заслужените награди, но Панос беше от най-добрите хора, които познавам… Посветил беше живота си на опитите да излекува човешките болести! А виж какво стана. Мъртъв — и то заради някаква тъпа злополука.

— Защо приемаш, че смъртта е краят?

— Защото е. Виж, не ми се слушат религиозни…

— Няма да ти проповядвам — прекъснах го. — И аз съм атеист.

Хлапето вдигна глава и ме погледна.

— Наистина?

— Да — отговорих. — Почти петнадесет процента — макар че, ако трябва да бъда напълно откровен, няколко мои части твърдят, че са по-скоро агностици.

— Петнайсет процента? Не се брои.

— Така ли? Значи ти имаш правото да отсъдиш дали вярата ми — или липсата на такава — „се броят“ наистина? Да решаваш в какво вярвам и в какво — не?

— Не, но дори да беше възможно да е така — някой да бъде петнайсет процента атеист, — по-голямата част от теб все пак вярва.

— Точно както една по-малка част от теб вероятно още вярва в Бог — отговорих аз.

Той ме погледна в очите и се изчерви. Настаних се до него — срещу мястото, където му се бе случил неприятният инцидент от преди малко.

— Разбирам защо на хората им се иска да вярват — каза Дион. — Не съм просто някакъв вечно нацупен тийнейджър, както смяташ. Обмислял съм го. Разпитвал съм. Не виждам логика в съществуването на Бог. Но понякога, когато се замисля за вечността и как в един момент просто… няма да ме има, разбирам защо някои хора избират да вярват.

Ако Айви беше тук, щеше да ме накара да се опитам да върна вярата на момчето в религията — но не беше. Вместо това, реших да му задам въпрос.

— Мислиш ли, че времето е безкрайно, Дион?

Той сви рамене.

— Хайде де — подбутнах го аз. — Отговори ми. Искаш ли утеха? Ако да, вероятно мога да ти помогна — или поне Арно, един от аспектите ми, би могъл. Но първо — безкрайно ли е времето?

— Не мисля, че знаем със сигурност — отговори Дион. — Но да, предполагам, че е. Дори след като дойде краят на нашата вселена, ще се случи нещо друго. Ако не тук, то в други измерения. На други места. Други велики взривове. Материята, пространството — всичко това ще продължи безкрайно.

— Значи ти си безсмъртен.

— Атомите ми — може би — отговори той. — Но това не бих бил аз. Не ми пробутвай от ония метафизични глуп…

— Не е метафизика — прекъснах го. — Просто теория. Ако времето е безкрайно, значи всичко, което би могло да се случи, ще се случи — и вече се е случвало. Това означава, че вече си съществувал, Дион. С всички ни е така. Дори ако Бог не съществува — дори ако предположим, че вселената не крие никакви отговори, никакво свръхестествено или божествено присъствие, — ние все пак сме безсмъртни.

Той се намръщи.

— Замисли се — продължих аз. — Вселената е хвърлила заровете и си се получил ти — полуслучайни групи от атоми, синапси и химикали. Комбинацията от всички тях съставя характера, спомените и самото ти съществуване. Но ако времето продължи вечно, тази комбинация ще се получи отново. Може да отнеме стотици трилиони години, но ще се получи пак. Ти. Всичките ти спомени, същия характер. В контекста на вечността, всеки от нас ще продължи да живее, отново и отново.

— Не знам… не знам колко ме успокоява това, честно казано. Дори ако е вярно.

— Наистина ли? — попитах. — Защото според мен, това е една наистина забележителна идея. Всичко, което е възможно, всъщност е вече факт, предвид безкрайността. Значи ти не само ще съществуваш отново, но и ще изминеш пътя на всяко възможно развитие на действителността. Понякога ще бъдеш богат. Понякога — беден. Всъщност е напълно възможно в мозъка ти да се появи дефект, благодарение на който някоя от бъдещите ти версии ще си спомня всичко, което си спомняш ти сега, въпреки че самата тя няма да е изживявала събитията от тези спомени. Значи ти пак ще бъдеш ти — напълно и изцяло, — и то не заради някакви мистични измислици, а заради основните принципи на математиката. Дори най-малкия шанс, умножен по безкрайност, става на свой ред безкраен.

Изправих се за миг, но после пак клекнах, погледнах го в очите и опрях ръка на рамото му.

— Всеки възможен ход на развитие, Дион. В някакъв момент, ти — съвсем същият ти, със същите мисли и поведение — ще се родиш в богато семейство. Родителите ти ще бъдат убити, а ти ще решиш да посветиш живота си на борбата с несправедливостта. Вече се е случвало. И ще се случи. Искаше утеха, нали така? Е, когато усетиш страхът от смъртта да те обхваща отново, когато се появят онези най-тежки мисли, погледни страха право в очите и му кажи: „Не ми пука от теб, защото аз съм една безкрайност от Батмани.“

Хлапето примигна насреща ми.

— Това… е най-смахнатото нещо, което някога са ми казвали.

Намигнах му и го оставих, потънал в размисъл, за да ида пак при Одри. Не бях сигурен в каква част от речта си вярвах наистина, но това се беше получило в крайна сметка. Честно казано, не съм особено уверен, че вселената би се справила със задачата да превърне всички в безкрайно количество Батмани.

Може би това бе логиката в евентуалното съществувание на Бог — трябваше да има някой, който да предотвратява този тип щуротии.

Хванах Одри за ръката и ѝ прошепнах:

— Одри, съсредоточи се върху мен.

Тя примигна насреща ми. Досега беше плакала.

— Сега ще започнем да мислим заедно — казах ѝ. — Ще изровим от паметта си всичко, което знаем, и ще се сетим за някакъв начин да се измъкнем оттук.

— Не мога…

— Можеш. Ти си част от мен. Част от всичко това. Имаш достъп до подсъзнанието ми. Можеш да оправиш нещата.

Тя ме погледна в очите и ми се стори, че успя да прихване част от увереността ми. Кимна рязко, а на лицето ѝ се изписа пълно съсредоточение. Усмихнах ѝ се насърчително.

Вратата на постройката над нас се отвори и затвори.

„Хайде, Одри“.

Стъпките на Зен обиколиха къщата и спряха пред мазето. Чух как се зае с катинара.

„Хайде…“

Одри вдигна рязко глава и ме погледна.

— Знам къде е трупът.

— Трупът ли? Одри, трябва да…

— Не е у фирмата на Зен — продължи тя. — И не е у „ИЗ“. Хлапето също не знае нищо. Аз знам къде е.

Вратата на мазето се отвори. Нахлулата вътре светлина открои силуета на Зен.

— Господин Лийдс — каза тя. — Елате с мен, за да ви разпитам насаме, ако обичате. Няма да отнеме дълго.

Усетих как изстивам целият.

20.

— О, по дяволите — възкликна Одри и отстъпи назад от мен. — Трябва да направиш нещо! Не ѝ позволявай да те убие.

Обърнах се с лице към Зен — жената, облечена в изискан костюм, сякаш беше главен директор на някое манхатънско издателство, а не наемен убиец. Тя закрачи надолу по стълбите с демонстративна небрежност. Тази преструвка, съчетана с напрегнатия телефонен разговор преди малко, ми дадоха да разбера всичко.

Щеше да ме убие.

— Наистина ли са готови да направят такова нещо? — попитах я. — Ще възникнат доста неудобни въпроси. Проблеми.

— Не знам за какво говорите — отговори тя и извади пистолета си.

— Необходимо ли е да играем тази игра, Зен? — продължих аз. Отчаяно се опитвах да си спечеля повече време. — И двамата знаем какво се готвиш да направиш. Наистина ли си готова да последваш една толкова некомпетентна заповед? Това ще те изложи и теб на опасност. Хората ще започнат да се чудят къде съм.

— Предполагам, че доста от тях всъщност ще бъдат доволни, че са се отървали от теб — възрази тя.

После извади един заглушител и го прикрепи към пистолета, без да си прави труда да се преструва повече. Одри изхленчи тихичко. За негова чест, Дион има присъствието на духа да се изправи на крака — не искаше да посрещне смъртта седнал.

— Позволи си прекалено много, господин Луд — продължи Зен. — Вече са твърдо убедени, че си си поставил за цел да ги унищожиш, и затова решиха да отвърнат като всеки побойник, когото са си позволили да закачат — ще те ударят с всичка сила и ще се надяват, че са успели да си решат проблема. Колкото до мен — каза тя, като вдигна пистолета, — мога да се грижа за себе си и сама. Но благодаря за загрижеността.

Стоях, втренчен в дулото на пистолета — изпотен, паникьосан. Никаква надежда, никакъв план, никакви аспекти…

Но Зен не знаеше това.

— Около теб са — прошепнах.

Тя се поколеба.

— Според някои учени — продължих аз, — аспектите, които виждам, са всъщност призраци. Ако наистина си чела за мен, значи го знаеш. Мога да правя неща, на които не би трябвало да съм способен. Знам неща, които няма как да съм разбрал. Защото има кой да ми помага.

— Ти просто си гений — отговори тя, но погледът ѝ се стрелна настрани за секунда.

Да, беше чела по въпроса. И то доста — щом се беше сетила за маневрата, с която ме откъсна от останалите.

А всички, които прекарваха известно време в моя свят, оставаха малко или много… повлияни.

— Настигнаха ни — казах аз. — Застанали са на стълбището зад теб. Усещаш ли ги, Зен? Как те гледат? Ръцете им около шията ти? Какво ще правиш с тях, след като ме убиеш? Готова ли си да изживееш остатъка от живота си с призраците ми, които да те следват на всяка крачка?

Тя стисна зъби. Явно полагаше огромни усилия да не поглежда през рамо. Успявах ли?

Зен си пое дъх дълбоко.

— Няма да са единствените призраци, които ме следват, Лийдс — прошепна тя. — Ако адът съществува, то аз съм си заслужила мястото там много отдавна.

— Така твърдиш — отговорих аз. — Но това, което всъщност трябва да се запиташ, е следното: аз съм гений. Знам неща, които не би трябвало да знам. Защо, тогава, наредих нещата така, че да стигнем дотук? Защо искам да бъдеш тук точно сега?

— Не… — започна тя, без да сваля пистолета. Около нея се завихри хладен ветрец и старите чували за картофи прошумоляха.

Телефонът ми иззвъня в джоба ѝ.

Зен подскочи на практика до тавана. Изруга, още задъхана, и опря длан върху джоба. След това протегна другата си ръка и стреля. Бе загубила самообладание. Гредата до мен изпращя, наоколо се разхвърчаха трески. Дион се хвърли на земята и залегна.

Зен продължаваше да държи пистолета с трепереща ръка. Очите ѝ се бяха разширили така, че виждах широка ивица бяло навсякъде около ирисите ѝ.

— Виж телефона, Зен — казах аз.

Тя не помръдна.

Не! Не биваше да става така. Бях толкова близо! Трябваше да…

Още едно обаждане — този път явно на нейния телефон, който забръмча в другия ѝ джоб. Зен се поколеба. Погледнах я право в очите. В тази тъкмо секунда, единият от двама ни беше напълно обезумял, полудял от напрежение, на ръба.

И това не беше „ненормалникът“.

Телефонът ѝ спря да звъни. Миг по-късно получи съобщение. Двамата чакахме, застанали един срещу друг в студеното мазе. Най-накрая Зен се пресегна и извади телефона си от джоба. Втренчи се в него за секунда-две, след което се изсмя рязко, сякаш излая. Отстъпи назад, набра някакъв телефон и зашепна тихо.

Издишах така дълбоко, както вероятно не бях правил през целия си живот, отидох при Дион и му помогнах да се изправи на крака. Той погледна към Зен, която се засмя отново, този път — още по-силно.

— Какво става? — попита Дион.

— В безопасност сме — казах аз. — Нали така, Зен?

Тя се изкикоти диво. След това затвори и ме погледна в очите.

— Както кажете, сър.

— „Сър“? — погледна ме въпросително Дион.

— „Екселтек“ е била в доста несигурно положение — обясних аз. — Разпространих слухове, че е замесена в разследване на федералните служби и накарах Йол да се погрижи да им окаже икономически натиск от своя страна.

— За да ги поставиш в отчаяно положение ли? — попита Дион.

— За да докарам фирмата на сантиметър от фалита — отговорих аз и се приближих обратно до Зен, като подминах сащисаната Одри. — За да мога да си позволя да я купя. Тази част бях възложил на Йол, но той успя да стигне само до някъде. Наложи се да помоля Уилсън да направи останалото — да се обади на инвеститорите на „Екселтек“ един по един и да откупи дяловете им.

Протегнах ръка към Зен. Тя ми връчи телефона.

— Значи… — проточи Дион.

— Значи сега аз притежавам шестдесет процента от компанията — поясних аз, като погледнах съобщението от Уилсън. — И се самоназначих за президент. Което ме прави шеф на Зен.

— Сър — откликна тя.

Успяла беше да се окопити доста бързо, но напрежението не я беше напуснало все още — забелязвах го по треперенето на ръцете ѝ, по скованото ѝ изражение.

— Момент — намеси се Дион. — Току-що победи наемен убиец чрез бизнес сделка?

— Използвах възможностите, с които разполагах. А и не беше особено трудна сделка за сключване — подозирам, че инвеститорите на „Екселтек“ приветстваха възможността да напуснат потъващия кораб.

— Надявам се, че разбирате — заговори Зен гладко, — че нямах намерение да ви застрелям наистина. Имах за цел само да ви стресна достатъчно, че да ми кажете какво знаете.

— Разбира се.

Такава беше официалната версия, към която щяхме да се придържаме, за да защитим нея и „Екселтек“ от евентуални обвинения в опит за убийство. Споразумението, с което щях окончателно да придобия права над фирмата, щеше да включва клаузи, които ми забраняват да ги подвеждам под съдебна отговорност.

Прибрах телефона в джоба си, взех си пистолета от Зен и кимнах на Одри.

— Да идем да вземем тялото.

21.

Заварихме госпожа Махерас все още в градината. Бе коленичила и продължаваше да засажда, да подхранва, да се грижи.

Запътих се към нея. От начина, по който ме погледна, разбрах — вече беше осъзнала, че тайната ѝ е разкрита. Въпреки това коленичих до нея и ѝ подадох един кашон, пълен с вече наболи стръкове цветя, когато махна с ръка към него.

В далечината се чуваха сирени.

— Необходимо ли беше това? — попита тя, без да поглежда към мен.

— Съжалявам — отговорих, — но да.

Бях изпратил съобщение на Йол — знаех, че федералните ще го прочетат първи. Зад мен се приближиха Одри, Тобиас, Айви и доста посърналият Джей Си. Бях единственият, който виждаше сенките, които хвърляха на светлината на залязващото слънце. Пречеха да видя Дион, който бе застанал точно зад тях. Бяхме ги заварили, докато вървяха по пътя на километри от къщата в покрайнините на града и се опитваха да ни настигнат.

Бях уморен. Господи, колко само бях уморен. Понякога, увлечен от събитията и поддържан от адреналина, човек забравя. Но когато нещата утихнат, изтощението отново се стоварва отгоре му.

— Трябваше да го предвидя — повтори Айви, скръстила ръце. — Трябваше. Повечето течения в православното християнство са твърдо против кремацията. Възприемат я като оскверняване на тялото, което трябва да чака възкресение.

Така се бяхме съсредоточили върху информацията, внедрена в клетките на Панос, че дори не се бяхме замислили за възможността да съществува напълно различна причина някой да иска да се добере до тялото. Толкова важна причина, че да е в състояние да накара една иначе почтена и уважаваща закона жена и нейния свещеник да извършат кражба.

В известен смисъл, бях дълбоко впечатлен.

— Била сте чистачка като по-млада — казах. — Трябваше да разпитам Дион по-подробно за живота ви, за местата, където сте работила. Той спомена, че сте вършила тежка работа, за да издържате него и брат му. Но не го попитах какво точно има предвид.

Тя продължи да засажда цветята на гроба на сина си, скрит в градината.

— Престорила сте се на чистачката от моргата — продължих. — Предполагам, че сте я подкупила, и тя ви е отстъпила мястото си за една вечер — след като свещеникът е залепил парчето тиксо на вратата. Това наистина е бил той, а не някакъв измамник. Решили сте да прибегнете до такава крайност заедно, за да спасите тялото на сина си от кремация.

— Какво ме издаде? — попита госпожа Махерас, докато сирените приближаваха насам.

— Имитирахте поведението на чистачката точно — отговорих аз. — Прекалено точно. Почистихте банята, а след това се подписахте на списъка, окачен на вратата, за да докажете, че работата е свършена.

— Упражнявах подписа на Лилия, докато вече можех да го пресъздавам съвършено! — каза госпожа Махерас, като ме погледна за пръв път от началото на разговора.

— Да — съгласих се аз и ѝ показах едно от листчетата с номера на библейски стихове, които бе пъхнала в джобовете на сина си. — Но вписахте и времето, в което сте приключила с почистването, без да сте се упражнявала да имитирате цифрите на Лилия.

— Имате много характерна нула — обясни Одри с изражение на невероятно самодоволство.

В крайна сметка, случаят не бе решен от криптографията. Достатъчна ни беше добрата, стара графология.

Госпожа Махерас въздъхна, заби лопатката в рохката пръст и склони глава в тиха молитва. Аз също се наведох почтително. Айви последва примера ми, Джей Си — също. Тобиас се въздържа.

— Значи пак ще го вземете — прошепна тя, след като приключи.

Не откъсваше поглед от земята пред себе си, вече осеяна с цветя и домати.

— Да — отговорих аз, изправих се и изтупах колена. — Но смятам, че поне ще се отървете леко за това. Правителството не класифицира труповете като собственост, затова стореното от вас всъщност не се счита за кражба.

— Слаба утеха — промърмори тя. — Все пак ще го вземат, за да го изгорят.

— Вярно — отговорих аз с нехаен тон. — Но, от друга страна, как можем да сме сигурни какви тайни е скрил синът ви в тялото си? Внедрил е секретна информация в самото си ДНК. Кой знае какво може да съдържа тя. Един точен намек, направен по точното време, би подтикнал правителството да проведе много, много задълбочено проучване.

Тя вдигна поглед към мен.

— Учените още спорят за броя на клетките в човешкото тяло — обясних аз. — Напълно е възможно да са трилиони. А може би и много повече. Би отнело цели десетилетия да се претърсят до последната — занимание, с което силно се съмнявам правителството да се наеме. Но ако решат, че вътре може да има нещо важно, сигурно ще сложат трупа на съхранение за всеки случай — нали може да им се наложи да го претърсят по-обстойно в някакъв момент. Няма да е същото като погребалната церемония, която искате — но няма да бъде и кремация. Мисля, че църквата прави изключения за посмъртните донори на органи? Може би би било добре да погледнете въпроса от тази гледна точка.

Госпожа Махерас се замисли. Оттеглих се и оставих Дион да отиде до нея и да я успокои. Предложението ми явно ѝ беше направило впечатление, което доста ме изненада. Лично аз бих предпочел близките ми да бъдат кремирани, вместо да прекарат вечността дълбоко замразени. Но когато се обърнах да проверя какво се случва, преди да вляза в къщата, установих, че госпожа Махерас изглежда доста обнадеждена.

— Права беше — обърнах се към Айви.

— Кога не съм била?

— Не знам дали е имало такъв случай — обади се Джей Си, — но по отношение на романтичните си връзки си допускала доста груби грешки.

Обърнахме се към него като един човек, а той моментално се изчерви.

— Имах предвид онзи път, когато ме заряза — уточни той възмутено. — А не, че изобщо тръгна с мен!

Усмихнах се и закрачих на чело на групичката. Радвах се, че отново бяхме заедно. Тръгнахме по тясното коридорче, украсено със снимки, към входната врата. Исках да посрещна представителите на ФБР, когато пристигнеха.

Изведнъж спрях.

— На стената има празно петно. Изглежда толкова странно. Всяка повърхност, плот и стена в къщата са покрити с какъв ли не кич — освен това място.

Посочих снимките на семейството и двете икони. Имаше две празни места, на които се виждаха само пирони. Айви бе споменала, че госпожа Махерас сигурно е свалила снимката на светеца-покровител на Панос, за да се подготви за погребалната церемония.

— Айви, смяташ ли, че е вероятно Панос да е знаел, че ако умре, иконата ще бъде свалена и погребана заедно с тялото му? — попитах аз.

Спогледахме се за секунда. После протегнах ръка нагоре и дръпнах пирона. Беше непривично труден за изтегляне. Дръпнах по-силно и той най-после изскочи. На върха му имаше топче и конец, завързан зад него.

Нещо изщрака зад стената.

Погледнах към аспектите обезпокоено, но в следващия момент близкият ключ за лампа се подаде напред — заедно с таблото и всичко останало — като скрита поставка за чаша от таблото на кола. От двете страни на частта, която досега бе скрита в стената, проблясваха светодиодни лампички.

— Дяволите да го вземат — обади се Джей Си. — Право било хлапето.

— Внимавай с приказките — промърмори Айви и се наведе да огледа джаджата по-добре.

— Какво стана с ругатните от бъдещето? — попита Одри. — Не бяха никак лоши, всъщност.

— Осъзнах нещо — обясни Джей Си. — Не е възможно да бъда междупространствен времеви рейнджър, защото ако съм, значи всички вие също сте. А това ми е малко прекалено абсурдно, че да го приема.

Пъхнах ръка в чекмеджето на стената и извадих флашпаметта, върху която бе залепен етикет.

— 1 Царе, 19:11-12 — прочетох аз надписа.

— „И Словото му каза“ — изрецитира Айви тихо, — „излез та застани на планината пред Господа. И ето, Господ минаваше и голям силен вятър цепеше бърдата и сломяваше скалите пред Господа, но Господ не бе във вятъра; а подир вятъра земетръс, но Господ не бе в земетръса; и подир земетръса огън, но Господ не бе в огъня; а подир огъня тих и тънък глас.“

Погледнах към аспектите. Някой потропа силно на входната врата с юмрук. Прибрах флашката в джоба си, бутнах поставката обратно в стената и отидох да посрещна ФБР.

Епилог

Четири дни по-късно, стоях сам в Бялата стая. Тобиас бе поправил дупката на тавана, както беше обещал. Помещението беше освежаващо празно.

Такъв ли бих бил без аспектите си? Празен? Определено се бях почувствал така, когато ме отвлече Зен. Едва успях да се спася. Нямах план, не бях съумял да избягам. Само да си спечеля време. Понякога, Айви се питаше дали има изгледи да стана толкова добър, че вече да не се нуждая от нея или от останалите ми аспекти.

От онова, което се бе случило, когато ни бяха разделили, можеше да се предположи, че тази точка отстоеше някъде много, много далеч в бъдещето — ако изобщо стигнех до нея.

Вратата се открехна и Одри се шмугна вътре, облечена в син цял бански костюм. Изприпка до мен и ми подаде някакъв лист хартия.

— Трябва да тръгвам, че ще закъснея за едно парти на басейн. Но вече приключих. Не беше особено трудно — нали разполагах с ключа.

На флашката, оставена от Панос, намерихме две неща. Първото беше ключът, който най-после щеше да ни позволи да разчетем данните, внедрени в тялото му. Правителството вече го беше конфискувало, но аз успях да ги убедя да го замразят. В крайна сметка, имаше вероятност в него да се съхранява много, много важна информация, а ключът може би щеше да се намери някой ден.

Йол ми бе предложил баснословна сума, за да го открия. Отказах му — но пък го накарах да откупи „Екселтек“ от мен за не по-малко баснословна сума, така че усилията ми не останаха невъзнаградени.

От Центъра за контрол и превенция на заболяванията не успяха да открият доказателства, че Панос е разпространил какъвто и да било патоген и в края на краищата решиха, че съобщението, което се беше изписало на екрана на компютъра му, е било просто празна заплаха, с която е целял да уплаши „ИЗ“. По-рано същата сутрин, Дион ми беше изпратил благодарствена бележка от свое име и от името на майка му, задето бях предотвратил кремацията на тялото. Още не им бях казал, че съм откраднал флашпаметта.

В нея се съдържаше ключът, както и… още един файл. Малък текстов документ, чието съдържание също беше шифровано. Останахме втренчени в него за известно време, но после забелязахме, че ключът е принтиран върху самата флашка. Глава деветнадесета от Царе, книга първа. Всяка поредица от думи и цифри (или съчетание от двете) би могла да бъде използвана като парола-ключ в асиметричното шифриране — въпреки че употребата на известни текстове като пасажи от Библията не беше особено сигурно решение.

Одри си излезе, но остави вратата открехната. Забелязах Тобиас, който стоеше отвън, облегнат на стената, скръстил ръце и облечен в един от привичните си ежедневни костюми без вратовръзка.

Вдигнах листа и прочетох кратката бележка, която Панос бе оставил.

„Е, явно съм мъртъв.

Не би трябвало да се изненадвам, но не смятах, че наистина биха направили такова нещо. Собствените ми приятели!“

Беше сгрешил. Доколкото бяхме успели да разберем, падането му наистина се бе оказало нещастен случай.

„Знаеш ли, че всеки човек представлява подвижна джунгла от бактерии? Всеки един от нас е биом, сам по себе си. А аз внесох в него една промяна. Нарича се staphylococcus epidermidis — щам бактерия, която всички носим в тялото си. В повечето случаи е напълно безобидна.

Промяната ми не е нещо особено сериозно — само една добавка. Няколко мегабайта данни, внедрени в ДНК-то. «ИЗ» ме следяха отблизо, но намерих начин да продължа работата си дори под надзор. Те обаче четяха и всичко, което пусках в интернет, затова реших да използвам техните камъни по тяхната глава. Вкарах информацията в бактериите, които се съдържаха в собствената ми кожа, и им стиснах ръцете един по един. Обзалагам се, че щамовете на моята видоизменена бактерия вече са се разпространили по целия свят.

Тя не вреди на тялото по никакъв начин. Но щом четеш този файл, значи вече имаш и ключа, с който да дешифрираш онова, което скрих. Решението е твое, Дион. Оставям го в твои ръце. Ако решиш да направиш ключа публично достояние, всички ще разберат в какво се е състояла работата ми. Ще знаят с какво се занимават «ИЗ» и никой няма да разполага с нечестно предимство.“

Останах загледан в листа за известно време, след което го сгънах и мълчаливо го прибрах в задния си джоб. Тръгнах към вратата.

— Ще го направиш ли? — попита Тобиас, когато се изравних с него. — Ще го разпространиш ли?

Извадих флашката.

— Дион не спомена ли, че иска да основе фирма заедно с брат си? Да излекува всички болести? Да помага на човечеството?

— Нещо такова — потвърди Тобиас.

Подхвърлих флашката във въздуха и я улових.

— Засега ще задържим това, но ще му го изпратим в деня, когато се дипломира. Може би мечтата му не е така мъртва, както той смята. Най-малкото, длъжни сме да почетем желанието на брат му. — Поколебах се за момент. — Но първо ще видим дали няма да можем да дешифроваме информацията вътре, за да проверим дали не е опасна.

Връзките ми във ФБР потвърдиха догадката на аспектите ми, че заплахата от рак е измислица на Йол — искал бе да ме накара да действам по задачата си възможно най-бързо. Но нямахме представа върху какво е работел Панос в действителност. Бе открил някакъв начин да скрие това дори от останалите в „ИЗ“.

— От техническа гледна точка — отбеляза Тобиас, — тази информация е собственост на Йол.

— От техническа гледна точка — възразих аз, като прибрах флашката обратно в джоба си — тя е и моя собственост, понеже притежавам част от компанията. Затова нека просто я наречем моята част.

Подминах Тобиас и се запътих към стълбите.

— Забавното — добавих аз, като опрях ръка на перилото, — е, че през цялото време търсихме труп, а информацията просто не беше у него. Беше у всеки срещнат човек.

— Нямаше как да знаем — отговори Тобиас.

— Разбира се, че имаше — казах аз. — Панос ни предупреди. Когато отидохме да разгледаме „ИЗ“, го видяхме — беше изложено на показ, направо на стената, върху един от плакатите му.

Тобиас ме погледна въпросително.

— „Информация“ — припомних му аз и размърдах пръсти, кожата на които бе покрита с бактериите, създадени от Панос, — „на една ръка разстояние“.

Тобиас се засмя, а аз се усмихнах и отидох да си взема нещо за ядене.

Благодарности

На първо място бих искал да благодаря на Моше Федер, редактор на тази книга, и на Неразгадаемия Питър Алстрьом, който свърши още доста сериозна работа с допълнителните си поправки. Благодаря на Айзък и Кара Стюарт за страхотните им умения като асистенти, с които улесниха този и много други проекти. Хауърд Тайлър, който ми помогна с обмен на полезни идеи по време на един обяд, също получава едно голямо авторско „благодаря“ за помощта си.

Читателите, през които мина първата чернова на тази книга, бяха: Мишел Уокър, Джош Уоър, Калиани Полури, Раул Пантула, Кайлин ЗоБел, Питър и Керън Алстрьом, Бен и Даниел Олсън, Дарси и Ерик Джеймс Стоун, Алън Лейтън, Емили Сандърсън и Катлийн Дорси Сандърсън.

Бих искал да благодаря и на следните хора от „Събтърениън Прес“, оригиналният издател: Яни Кузния, Бил Шафър, Морган Шликър и Гейл Крос.

И, както винаги, много, много благодарности на прекрасното ми семейство, включително на трите ми вечно въодушевени — и вечно заети с нещо — момченца.

Брандън Сандърсън

1

The Brady Campaign to Prevent Gun Violence — американска благотворителна организация, чиито цели включват борбата срещу насилието с огнестрелни оръжия чрез прокарване на закони, ограничаващи тяхната употреба. — Б.пр.

2

„America the Beautiful“ — една от най-популярните американски патриотични песни, написана в края на XIX-ти век. — Б.пр.

Content

Брандън Сандърсън
Легион: На една ръка разстояние
(книга 2 от "Легион")

Част 1

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Част 2

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

Част 3

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Епилог

Благодарности

1