Брандън Сандърсън

Сияйни слова

(книга 2 от "Летописите на Светлината на Бурята")

На Оливър Сандърсън,

който се роди по средата на писането на тази книга, а когато тя бе завършена, той вече ходеше.

ЗАБЕЛЕЖКА: Много от илюстрациите, в това число и някои титули, са отпечатани преди съдържанието, за което се отнасят. Разглеждайте на своя отговорност.

Благодарности

Както можете да си представите, създаването на книга от Летописите на Светлината на Бурята е голямо начинание. Става дума за близо година и половина писане, от плана до последната проверка. Включва още и работата на четирима различни художници и редакторското око на цяло войнство, без да споменаваме екипите в издателството Тор, които продуцират, рекламират, продават и правят всичко друго, което е нужно за успеха на една голяма книга.

Летописите са моя мечта вече от двадесетина години — това е историята, която винаги съм искал да съумея да разкажа. Хората, за които ще прочетете тук, буквално превръщат мечтите ми в действителност и няма думи за благодарността ми за техните усилия. На първо място благодарността ми за този роман трябва да е за моя асистент и редактор, самия Питър Алстрьом. Той се труди дълги часове по книгата и се справи с настояванията ми, че неща, които не се вписват в сценария, всъщност се вписват. Накрая ме убеди, че греша много по-често, отколкото съм прав.

Както винаги, Моше Федер — човекът, който ме откри като писател — свърши отлична редакторска работа. Агентът ми Джошуа Баймс работи много и като агент, и като редактор. Помагаха му Еди Шнайдер, Брейди МакРейнълдс, Кристина Лопес, Сам Морган и Криста Аткинсън от агенцията. В Тор Том Дохърти понесе книга, която е по-дълга даже от предишната, макар да му бях обещал да я направя по-кратка. Тери МакГари беше коректор, Ирен Гало е отговорна за художествената редакция на корицата, а Грег Колинс — на вътрешното оформление, екипът на Брайън Липофски в Уестчестър Пъблишинг Сървисис за набора, Мерил Грос и Карл Голд за продуцирането, Пати Гарсия и хората ѝ за рекламата. Когато имахме нужда, Пол Стивънс беше свръхчовек. Големи благодарности за всички ви.

Навярно сте забелязали, че този том, както и предишният, е илюстриран изумително. Представата ми за Летописите поначало е като за поредица, която надхвърля обичайните художествени очаквания за подобни книги. Затова, за мене е чест, че любимият ми художник Майкъл Уилън отново участва. Имам усещането, че неговата корица отлично улавя Каладин и съм много благодарен за допълнителното време, което той настоя да отдели. Направи три варианта преди да остане доволен. Форзацът с Шалан надмина надеждите ми за тази книга. Скромно благодаря за качеството на целия този комплект.

Когато разказвах за Летописите, споменах за „гостуващи“ художници за отделни илюстрации. Тук имаме първия, понеже Дан дос Сантос (друг от любимите ми художници и автор на корицата на Спиращият войната) се съгласи да направи някои от илюстрациите.

Бен МакСуийни щедро се върна да направи още прекрасни страници от скицника на Шалан за нас, а да се работи с него е чисто удоволствие. Бързо разбира какво искам, понякога — дори когато не съм съвсем сигурен какво точно искам. Рядко съм срещал човек, у когото талантът и професионализмът се сливат като у Бен.

Много, много отдавна, преди почти десет години, срещнах човек на име Айзък Стюарт, който освен начинаещ писател, беше и отличен художник, особено когато се стигне до карти и символи. Почнах да работя с него по книги (с Мъглороден) и по някое време той ми уреди среща с една дама на име Емили Бушмън, за която по-късно се ожених. Значи, не е нужно да казвам, че дължа на Айзък големи благодарности. А с всяка следваща книга, по която той работи, моят дълг нараства заради изумителните му рисунки. Тази година решихме да направим участието му малко по-официално и аз го наех на пълно работно време като илюстратор и за да ми помага с някои административни задачи. Така че, ако го видите, поздравете го с добре дошъл в екипа. (И му кажете да продължава със собствените си книги, които са много добри.)

При нас в Драгънстийл Ентъртейнмънт дойде също и Кара Стюарт, съпругата на Айзък. Тя е нашият мениджър по доставките. (Всъщност първо опитах да наема Кара, а Айзък се закачи, понеже прецени, че може да върши някои от тези неща. И накрая стана много удобно, понеже взех и двамата.) С нея ще се свържете, ако поръчате тениски, плакати и тем подобни през моя уебсайт. А тя е прекрасна.

За тази книга използвахме и съветите на специалисти, включително на Мат Бушмън за песните и поезията. Елън Ашър даде прекрасни съвети за сцените с коне, а Карън Алстрьом беше допълнителен консултант за поезията и песните. Мишел Уокър се прояви като консултант по алетското писмо. Накрая, Елиз Уорън направи някои много хубави забележки във връзка с психологията на един ключов герой. Благодаря на всички вас, че ми заехте умовете си.

Бета-четенето на тази книга беше огромно и при много строги ограничения във времето, затова — сърдечен мостови поздрав за участниците. Те са Джейсън Дензъл, Мишел Уокър, Джош Уокър, Ерик Лейк, Дейвид Берънс, Джоел Филипс, Йори Филипс, Кристина Куглер, Линдси Лутър, Ким Еарет, Лейн Гарет, Брайън Дьоламбр, Брайън Т. Хил, Алис Арнсън, Боб Клуц и Нейтън Гудрич.

Коректорите в Тор са Ед Чапман, Брайън Конъли и Норма Хофман. Други коректори са Адам Уилсън, Обри и Бао Фам, Блу Коул, Крис Кинг, Крис Клуве, Емили Грейндж, Гари Сингър, Джейкъб Ремик, Джаред Герлах, Кели Нюман, Кендра Уилсън, Кери Морган, Марън Менке, Мат Хач, Патрик Мор, Ричард Файф, Роб Харпър, Стив Годеке, Стив Каръм и Уил Рабоин.

Хората от групата ми по писане успя да мине половината от тази книга, което — предвид обема ѝ — е доста. Те са безценен източник за мен. В групата влизат Кейлин ЗоБел, Катлийн Дорси Сандърсън, Даниел Олсън, Бен — син на сина на Рон, Е. Дж. Патън, Алан Лейтън и Карън Алстрьом.

И накрая, благодаря на моето любящо (и буйно) семейство. Джоел, Далин и малкият Оливър не ми позволяват да си виря носа, понеже все ме изкарват „лошия“, който да яде бой. Моята всеопрощаваща съпруга Емили изтърпя много през тази година, понеже обиколките станаха продължителни. Аз все още не знам с какво я заслужих. Благодаря на всички ви, задето правите моя свят вълшебен.

Пролог

Да питаш

ШЕСТ ГОДИНИ ПО-РАНО

Ясна Колин се преструваше, че пиршеството ѝ харесва, и не загатваше за намерението си да уреди убийството на един от гостите.

Премина през претъпканата празнична зала. Чуваше как виното развързва езиците и замъглява умовете. Чичо ѝ Далинар бе напълно под властта му, надигна се от високата маса и викна на паршендите да доведат барабанистите си. Братът на Ясна, Елокар, се впусна да укротява чичо им — при все че алетите учтиво не обърнаха внимание на избухването на Далинар. Всички, освен жената на Елокар, Аесудан, която благовъзпитано се кискаше зад носната си кърпичка.

Ясна се извърна и продължи през стаята. Имаше уговорена среща с убиец и бе твърде доволна, че напуска задушното помещение, ухаещо на твърде много смесили се парфюми. На подиум, издигнат по-далеч от игривите пламъци на камината, дамски квартет свиреше на флейти, ала музиката отдавна бе станала отегчителна.

За разлика от Далинар, Ясна привличаше погледите. Очите бяха като мухи върху развалено месо — следяха я постоянно. Шепотът беше като бръмчене на крилцата им. Ако алетският двор обичаше нещо повече от виното, то това бяха клюките. Всички очакваха Далинар да се опие с вино на празненство — но дъщерята на краля да признае, че е еретичка? Това беше нечувано.

Ясна бе говорила за чувствата си точно поради тази причина.

Тя подмина пратеничеството на паршендите — скупчили се близо до високата маса, те говореха на ритмичния си език. Макар празненството да бе в тяхна чест и в чест на подписания с бащата на Ясна мир, те не изглеждаха в празнично настроение или дори доволни. Разбира се, те не бяха хора и понякога реакциите им бяха особени.

Ясна искаше да говори с тях, но срещата ѝ не можеше да чака. Нарочно я беше уговорила за средата на празника, когато толкова хора щяха да са разсеяни и пияни. Тя се отправи към вратите, но се спря на място.

Сянката ѝ падаше не в посоката, в която трябва.

Задушната, шумоляща, бърбореща стая сякаш се отдалечи. Сиятелният господар Садеас премина точно през сянката, която видимо отиваше към лампата със сфери на близката стена. Погълнат от разговора с придружителя си, Садеас не обърна внимание. Ясна гледаше сянката; кожата ѝ стана лепкава, стомахът ѝ се сви — точно както се чувстваше, когато ѝ предстои да повърне. Не отново. Огледа се за друг източник на светлина. Причина. Можеше ли да намери причина? Не.

Сянката бавно се отля към нея, стече се до краката ѝ, а после се опна в обратната посока. Напрежението ѝ спадна.

Но дали и някой друг беше видял?

За щастие, когато огледа стаята, не попадна на ужасени погледи. Вниманието на хората бе привлечено от барабанистите на паршендите, които трополяха през вратата, за да се настанят. Ясна се намръщи, когато видя как им помага някакъв облечен в широки бели дрехи прислужник, който не бе паршенд. Човек от страната Шин? Това беше необичайно.

Ясна се успокои. Какво означаваха тези нейни случки? Според суеверните народни приказки, които беше чела, непослушните сенки значеха, че човек е прокълнат. Тя обикновено пренебрегваше такива работи като глупости, ала някои суеверия се основаваха на факти. Другите ѝ изживявания го доказваха. Щеше да ѝ се наложи да проучи това по-подробно.

Спокойните учени мисли изглеждаха лъжа в сравнение с истината на студената ѝ лепкава кожа и стичащата се по врата пот. Беше важно обаче да си разумен във всяко време, а не само когато си спокоен. Тя се насили да излезе през вратите и да замени душната зала със спокойния коридор. Бе избрала задния изход, обикновено използван от прислугата. Все пак той беше най-прекият път.

Тук старшите прислужници, облечени в черно и в бяло, изпълняваха нарежданията на Сиятелните господари и господарки. Тя очакваше това, но не и да види баща си, застанал право пред нея, да разговаря спокойно със Сиятелния господар Меридас Амарам. Какво правеше кралят тук?

Гавилар Колин бе по-нисък от Амарам, но другият леко се прегърбваше в близост до краля. Това ставаше често около Гавилар, който говореше тъй тихо и напрегнато, та човек пожелаваше да се наведе и да слуша, да долови всяка дума и всяко загатване. Той бе красив мъж, за разлика от брат си, а брадата му по-скоро подчертаваше силната челюст, вместо да я закрива. В излъчването му имаше привлекателност и сила, които нито един биограф все още не бе успял да предаде, според Ясна.

Зад тях стоеше Теарим, капитан на Кралската гвардия. Носеше Бронята на Гавилар; напоследък кралят беше спрял да я носи и предпочиташе да я доверява на капитана, известен като един от най-големите дуелисти в целия свят. Вместо нея Гавилар носеше внушителни одежди в класически стил.

Ясна отново хвърли поглед към увеселителната зала. Кога се беше измъкнал баща ѝ? Небрежна си, укори се тя. Трябваше да провериш дали не е още там, преди да излезеш.

Пред нея той положи ръка на рамото на Амарам, вдигна пръст и заговори сурово, но тихо; Ясна не можеше да различи думите.

— Татко? — попита тя.

Той я погледна.

— А, Ясна. Толкова рано ли се оттегляш?

— Не е рано — отвърна Ясна и се понесе напред. За нея бе очевидно, че Гавилар и Амарам са се измъкнали, за да намерят усамотение за разговора си.

— Това е изморителната част на празника, когато разговорите стават по-шумни, но не по-умни, а компанията — пияна.

— Много хора смятат такива неща за приятни.

— За съжаление, много хора са малоумни.

Баща ѝ се усмихна.

— За теб ужасно трудно ли е? — кротко я попита той. — Да живееш с нас, останалите, да търпиш посредствените ни умове и простите ни мисли? Самотно ли е да си толкова неповторима в изключителността си, Ясна?

Тя го прие като упрек, какъвто и беше, и се усети как се изчервява. Дори майка ѝ, Навани, не можеше да стори това с нея.

— Може би ще се наслаждаваш на празниците — завърши Гавилар, — ако си намериш приятно общество.

Очите му се преместиха към Амарам, когото той дълго си бе представял като вероятна партия за нея.

Никога нямаше да стане. Амарам я погледна, промърмори някакви думи за прощаване с баща ѝ и забърза по коридора.

— Какво му заръча? — попита Ясна. — Какво ти става тази нощ, татко?

— Договорът, разбира се.

Договорът. Защо толкова се занимаваше с него? Другите твърдяха, че трябва или да не обръща внимание на паршендите, или да ги подчини. Гавилар настоя на разбирателство.

— Ще се върна на празненството — рече Гавилар и направи знак на Теарим. Двамата тръгнаха по коридора към вратата, от която бе излязла Ясна.

— Татко? — запита го тя. — Какво е това, което не ми казваш?

Той я изгледа и се спря. Бледозелени очи, свидетелство за доброто му потекло. „Кога е станал толкова проницателен?“ В името на Бурите… чувстваше се така, сякаш вече не познаваше този човек. Такава поразителна промяна за толкова кратко време. От начина, по който я наблюдаваше, почти изглеждаше, че не ѝ се доверява. Знаеше ли за срещата ѝ с Лис?

Обърна се, без да каже нищо повече, и се върна на празненството, последван от телохранителя си.

Какво става в този дворец?, рече си Ясна. Тя си пое дълбоко дъх. Щеше да се наложи да рови още по-надълбоко. Надяваше се, че не е разкрил срещите ѝ с убийци — но ако беше, тя щеше да действа със знанието за това. Баща ѝ със сигурност щеше да проумее, че някой трябва да пази семейството, докато той самият става все по-обсебен от паршендите. Ясна се обърна и продължи по пътя си. Тя подмина някакъв прислужник, който се поклони.

Като повървя още малко, Ясна забеляза, че сянката ѝ отново се държи особено. Принцесата въздъхна ядосано, когато сянката ѝ се насочи към трите лампи със Светлина на Бурята на стената. За щастие, беше излязла от обитаваните части и тук нямаше слуги, които да видят.

— Чудесно — изстреля тя. — Това е достатъчно.

Нямаше намерение да говори на глас. Когато думите се отрониха обаче, няколко отдалечени сенки — появили се от някаква пресечка напред — се раздвижиха. Дъхът ѝ спря. Сенките се удължиха и станаха по-тъмни. От тях се образуваха фигури, порастваха, изправяха се, издигаха се.

Отче на Бурите, аз полудявам.

Едната прие очертанията на мъж, черен като полунощ, при все че притежаваше и някакво отразяващо свойство, все едно бе направен от масло. Не… от някаква друга течност, покрита с масло отвън, която му придаваше тъмен, призматичен ефект.

Той се понесе към нея и извади меч.

Логиката, студена и решителна, поведе Ясна. Виковете нямаше да докарат помощ достатъчно бързо, а мастилената лекота на създанието говореше за скорост, която несъмнено превъзхожда нейната.

Тя застана на място, посрещна блясъка на създанието и го накара да се поколебае. Зад него от мрака бяха изникнали други същества. Тя беше усещала очите им върху себе си през предишните месеци.

Засега целият коридор бе потъмнял, като че беше потопен под водата и потъваше в дълбини без светлина. С препуснало сърце и учестен дъх, Ясна вдигна ръка към гранитната стена до себе си и потърси да докосне нещо здраво. Пръстите ѝ леко потънаха в камъка, сякаш стената бе станала кал.

О, Бурите да го отнесат. Трябваше да направи нещо. Какво? Какво изобщо би могла да направи?

Фигурата пред нея погледна към стената. Най-близката до Ясна стенна лампа потъмня. И тогава…

Тогава дворецът се разпадна.

Цялата сграда се счупи на хиляди мънички стъклени топчета, като мъниста. Ясна изпищя, докато падаше назад през някакво тъмно небе. Вече не беше в двореца; намираше се някъде другаде — друга земя, друго време, друго… нещо.

Продължаваше да вижда тъмната, блестяща фигура, която се носеше във въздуха и изглеждаше доволна, понеже прибра меча си.

Ясна се удари в нещо — океан от стъклени мъниста. Около нея се сипеха безброй други и потракваха в странното море като зърна от градушка. Никога не бе виждала това място; не можеше да обясни какво е станало или какво изобщо означава. Тя взе да се мята, докато потъваше в нещо, което изглеждаше невъзможно. Стъклени топчета от всички страни. Не можеше да види нищо отвъд тях, а само усещаше как пропада през разбушуваната, задушаваща, потракваща маса.

Щеше да умре. Да остави недовършена работа, да остави семейството си незащитено!

Никога нямаше да научи отговорите.

Не.

Ясна махаше в мрака, по кожата ѝ се търкаляха мъниста, влизаха в дрехите ѝ, завираха се в носа ѝ, докато опитваше да плува. Нямаше полза. Не можеше да се задържи в тази бъркотия. Тя сложи ръка пред устата си, опита се да направи малък джоб с въздух, за да може да диша, и успя да си поеме малко дъх. Топчетата обаче се провираха покрай ръката ѝ и се промушваха между пръстите. Тя потъваше — вече по-бавно — все едно в някаква лепкава течност.

Всяко мънисто, което я докосваше, оставяше у нея слабото впечатление за нещо. Врата. Маса. Обувка.

Топчетата влязоха в устата ѝ. Явно се движеха самостоятелно. Щяха да я задушат и да я убият. Не… не, просто го правеха, защото изглеждаха привлечени от нея. Тя имаше впечатление — не като отчетлива мисъл, а като чувство — че те искаха нещо от нея.

Тя стисна едно в ръката си; то ѝ предаде впечатлението за чаша. Тя… предаде ли му нещо? Останалите топчета около нея се събраха, доближиха се и се слепиха като залети с хоросан камъни. Миг след това тя пропадаше не между отделните зърна, а през големи множества, събрали се във формата на…

Чаша.

Всяко мънисто беше образ, напътствие за останалите.

Ясна пусна онова, което държеше, и топчетата около нея се разделиха. Тя се замята отчаяно в битка за въздух, понеже нейният свършваше. Трябваше ѝ нещо, което може да ползва; нещо, което ще ѝ помогне; някак да оцелее! Обезсърчена, тя разпери широко ръце, за да докосне колкото може повече мъниста.

Сребърен поднос.

Връхна дреха.

Статуя.

Фенер.

А после нещо древно.

Нещо тромаво и с мудна мисъл, ала някак силно. Самият дворец. Обезумяла, Ясна хвана тази сфера и натъпка силата ѝ в себе си. Със своя замъглен ум тя предаде на мънистото всичко, което имаше, и след това му нареди да се надигне.

Мънистата се разместиха.

Понесе се мощен трясък, докато те се допираха едно до друго, потракваха, пукаха, гърмяха. Беше почти като звука на вълна, която се разбива върху скали. Ясна се издигна от дълбините; под нея се движеше нещо плътно и се подчиняваше на нарежданията ѝ. Мънистата я удряха по главата, по раменете, по ръцете, докато най-накрая тя не се изстреля над повърхността на стъкленото море и не изхвърли струя топчета към тъмното небе.

Ясна коленичи върху стъклена площадка, направена от мънички допрени мъниста. Тя протегна ръка настрана и се изправи, стиснала своето топче-водач. Останалите се търкаляха около нея и приемаха очертанията на коридор с фенери на стените, с пресечка по-напред. Не изглеждаше както трябва, разбира се — всичко беше направено от мъниста. Все пак беше сносно подобие.

Тя не бе достатъчно силна, та да изгради целия дворец. Тя създаде само коридора, даже без покрив — но подът я крепеше и не ѝ даваше да потъне. Отвори уста, простена и върху пода с тракане се посипаха мъниста. После се закашля и пое глътки прекрасен въздух; по бузите ѝ се стичаше пот и се събираше на брадичката.

Точно пред нея тъмната фигура стъпи на площадката. Мъжът отново извади меча от ножницата.

Ясна хвана второ мънисто — усетената по-рано статуя. Тя му даде сила, пред нея се събраха други топчета и пресъздадоха едно от изваянията пред входа на залата за пиршества — статуята на Таленелат’Елин, Вестителя на войната. Висок, мускулест мъж с голям Меч.

Статуята не бе жива, но тя я накара да се движи и да сниши меча от мъниста. Съмняваше се, че ще може да се бие. Кръглите топчета не можеха да режат като остър меч. Заплахата обаче накара тъмната фигура да се поколебае.

Ясна скръцна със зъби и се изправи на крака; от дрехите ѝ се посипаха мъниста. Тя нямаше да коленичи пред това нещо, каквото и да е то. Застана до статуята от мъниста и за пръв път забеляза странните облаци в небето. Сякаш образуваха тясна лента, права и дълга, насочена към хоризонта.

Принцесата посрещна погледа на маслената фигура. Мъжът я изгледа за миг, после вдигна два пръста към челото си и се поклони, сякаш в знак на уважение; зад него се разпери наметало. Зад мъжа се бяха събрали други; те се обърнаха един към друг и си зашепнаха.

Мястото с мънистата избледня и Ясна отново се озова в коридора на двореца. Истинският, с истински камък, но вече потъмнял — Светлината на Бурята в лампите на стената я нямаше. Единственото осветление идваше далеч от коридора.

Тя се опря на стената и задиша тежко. Аз, рече си, трябва да запиша това изживяване.

Щеше да го направи, а после да го анализира и да го обмисли. По-късно. Сега искаше да напусне това място. Забърза, без да се замисля за посоката. Опитваше да избяга от очите — усещаше, че все още я наблюдават.

Не се получи.

Най-накрая се успокои и избърса потта от лицето си с кърпичка. Морето на сенките, рече си тя. Така го наричат в детските приказки. Морето на сенките, приказното царство на духчетата. Тя никога не бе вярвала на митологията. Непременно можеше да намери нещо, ако проучваше разказите достатъчно добре. Почти всичко, което се случва, се е случвало и преди. Това е основната поука от историята и…

Бурите да го отнесат! Срещата ѝ.

Тя се прокле и забърза. Изживяването продължаваше да я разсейва, но тя трябваше да проведе срещата си. И тъй, слезе два етажа по-надолу и се отдалечи от звуците на думкащите барабани на паршендите, докато най-накрая не чуваше само най-силните удари на ритъма им.

Сложността на тази музика винаги я беше изненадвала — тя означаваше, че паршендите не са невежите диваци, за каквито ги смятаха мнозина. На такова разстояние музиката звучеше обезпокояващо, като потракването на мънистата от тъмното място едно в друго.

Нарочно беше избрала тази отдалечена част на двореца за срещата си с Лис. Никой никога не посещаваше тези помещения за гости. Пред съответната врата стърчеше непознат на Ясна мъж. Това я изпълни с облекчение. Той ще да е новият прислужник на Лис, а присъствието му означава, че тя не си е тръгнала, въпреки закъснението на Ясна. Принцесата се успокои, кимна на телохранителя — веденски грозник с прошарена рижава брада — и влезе в стаята.

Лис стоеше недалеч от масата в малката стаичка. Тя носеше рокля на прислужница — разбира се, дълбоко изрязана — и можеше да мине за алети. Или за веден. Или за бав. Зависеше от това коя страна на произношението си поиска да изтъкне. Заради дългата разпусната тъмна коса и закръгленото, привлекателно тяло, Лис се открояваше по правилния начин.

— Закъснявате, Сиятелна.

Ясна не ѝ отвърна. Тя я наемаше и от нея не се очакваха извинения. Вместо това постави нещо на масата до Лис. Малък пакет, запечатан с восък от хоботник.

Ясна положи два пръста върху него и се замисли. Не. Това беше твърде грубо. Тя не знаеше дали баща ѝ е наясно с какво се е заела, но дори и да не знаеше, в този дворец се вършеха твърде много неща. Не желаеше да се обвързва с убийство, преди да е по-сигурна.

За щастие, беше приготвила друг план. Измъкна втори пакет от тайната кесийка в ръкава си и го постави на масата. Отдръпна пръстите си от него, обиколи масата и седна.

Лис също седна и писмото изчезна в деколтето на роклята ѝ.

— Особена нощ за извършване на измяна, Сиятелна — започна жената.

— Наемам те само да гледаш.

— Простете, Сиятелна. Обикновено убийците не ги наемат да гледат. Не и само това.

— Указанията ти са в плика — обясни Ясна. — Заедно с първоначалното заплащане. Избрах теб, понеже си опитна в продължителното следене. Аз искам това. Засега.

Лис се усмихна, но кимна.

— Да следя съпругата на престолонаследника? По този начин ще бъде по-скъпо. Убедена ли сте, че просто не я искате мъртва?

Ясна тропна с пръсти по масата, а после усети, че го прави в ритъма на барабаните отгоре. Музиката бе тъй неочаквано сложна — точно като самите паршенди.

Твърде много неща стават, помисли си Ясна. Трябва да бъда много внимателна. Много ловка.

— Приемам цената — отвърна Ясна. — До една седмица ще уредя да освободят една от слугините на снаха ми. Ще се опиташ да заемеш мястото с подправени препоръки, които приемам, че можеш да произведеш. Ще бъдеш наета. От това място наблюдаваш и докладваш. Ако има нужда от другите ти услуги, ще ти кажа. Действаш само при мое нареждане. Разбрано?

— Вие плащате — отговори Лис с лек бавски диалект.

Ако си личеше, то е само защото тя го е поискала. Лис беше най-опитният убиец, познат на Ясна. Наричаха я Плачещия, понеже изваждаше очите на убитите. При все че не тя бе измислила прозвището, то ѝ вършеше добра работа, понеже си имаше тайни за опазване. Първо, никой не знаеше, че Плачещия е жена.

Твърдеше се, че Плачещия вадел очите, за да покаже, че му е безразлично дали жертвите са светлооки или тъмнооки. Истината е, че това скриваше втора тайна — Лис не искаше никой да знае, че начинът, по който тя убива, оставя трупове с изгорени очни ями.

— Тогава срещата ни е приключила — заяви Лис и стана.

Ясна кимна разсеяно — умът ѝ отново бе в странното общуване с духчетата от преди малко. Тази лъщяща кожа, преливащите се по повърхността багри с цвят на катран…

Застави ума си да се отдръпне от това. Трябваше да посвети вниманието си на непосредствената задача. Засега това означаваше Лис.

Лис се поспря на вратата преди да излезе.

— Знаете ли защо Ви харесвам, Сиятелна?

— Предполагам, че има нещо общо с джобовете ми и с пословичната им дълбочина.

Лис се усмихна.

— Да, така е и няма да го отричам, ала Вие сте различна от останалите светлооки. Когато ме наемат други, те извръщат нос от цялата работа. Всички много искат да се възползват от услугите ми, обаче ме гледат отвисоко и кършат ръце, сякаш им е неприятно да бъдат заставени да извършат нещо наистина противно.

— Убийствата са противни, Лис. Такова нещо е и почистването на нощните гърнета. Аз мога да уважавам хората, използвани за тази работа, без да харесвам самата нея.

Лис се усмихна и отвори вратата.

— Новият ти слуга отвън — продължи Ясна. — Него ли искаше да ми покажеш?

— Талак? — отвърна Лис и изгледа веденеца. — А, имате предвид другия. Не, Сиятелна, продадох го на един търговец на роби преди няколко седмици.

Лис се намуси.

— Наистина? Май казваше, че бил най-добрият слуга, който си имала.

— Твърде добър слуга — обясни Лис. — Нека го кажем така. Този шин бе извънредно особен.

Лис видимо потръпна и се измъкна през вратата.

— Помни първото ни споразумение — изрече Ясна подире ѝ.

— Винаги го държа в ума си, Сиятелна.

Лис затвори вратата и си тръгна.

Ясна се облегна и преплете пръсти пред себе си. Първото им споразумение бе: ако някой отиде при Лис и ѝ предложи да убие човек от семейството на Ясна, Лис ще остави Ясна да ѝ даде същите пари в замяна на името на човека, който ѝ ги е предложил.

Лис щеше да го направи. Може би. Такива бяха и останалите десетина убийци, с които работеше принцесата. Постоянният клиент винаги бе по-ценен от единична договорка, а и в интерес на жена като Лис бе да има приятел в управляващите среди. Семейството на Ясна пък беше в безопасност от подобни лица. Освен ако самата тя не наемеше убийците, разбира се.

Ясна въздъхна дълбоко, стана и опита да отърси тежестта, която — тя я усещаше — я смазваше.

Я почакай. Лис не каза ли, че старият ѝ слуга бил шин?

Вероятно беше съвпадение. Хората от народа шин не бяха често срещани на изток, но от време на време човек се натъкваше на някой. Все пак, Лис споменава човек от народа шин и Ясна вижда такъв сред паршендите… е, една проверка нямаше да навреди, макар това да значеше да се върне на пиршеството. Нещо беше особено тази нощ, и то не само заради сянката ѝ или заради духчетата.

Ясна излез от стаичката във вътрешността на двореца и се промъкна в коридора. Насочи стъпките си нагоре. Там барабаните спряха рязко, все едно струните на някой инструмент са били внезапно прекъснати. Толкова рано ли свършваше веселбата? Далинар ли е направил нещо, с което да засегне пируващите? Този човек и неговото вино…

Е, паршендите не бяха обърнали внимание на обидите му в миналото, тъй че вероятно и сега нямаше да го направят. Всъщност Ясна беше доволна от неочакваното решение на баща ѝ за мирен договор. Това значеше, че тя ще има възможност да изучава на воля преданията и историите на паршендите.

Възможно ли е, запита се тя, през всичките тези години учените да са се ровили не там, където е трябвало?

В коридора отекнаха думи. Идваха отгоре.

— Тревожа се за Аш.

— Тревожиш се за всичко.

Ясна се спря.

— Тя става по-зле — продължи гласът. — Не се предполагаше да вървим на зле. Аз на зле ли отивам? Струва ми се, че се чувствам зле.

— Замълчи.

— Това не ми харесва. Стореното от нас не е правилно. Оная твар носи собственото Острие на моя господар. Не биваше да го оставяме да го задържи. Той…

Двамата минаха през пресечката пред Ясна. Бяха пратениците от Запада, включително и азишът с бялото родилно петно на бузата. Или пък е белег? По-ниският от двамата — би могъл да е алет — прекъсна, щом забеляза Ясна, изскимтя и се забърза по пътя си.

Азишът, облечен в сребърно и черно, се спря и я огледа от главата до петите. Намръщи се.

— Пиршеството свърши ли вече? — попита Ясна високо през коридора. Брат ѝ беше поканил и тях двамата в Колинар, заедно с всички останали знатни чужденци.

— Да — отвърна мъжът.

От погледа му ѝ стана неудобно. Въпреки това тя продължи напред. Трябва да проверя допълнително тия двамата, помисли си тя. Разбира се, беше ги проверила и не намери нищо забележително. Те за Острие ли говореха?

— Хайде! — обади се по-ниският, върна се и хвана по-високия за ръката.

Онзи се остави да го помъкнат. Ясна стигна до мястото, където коридорите се пресичаха, и проследи мъжете с поглед.

Изведнъж там, където бяха звучали барабаните, се понесоха писъци.

О, не…

Ясна се обърна разтревожено, хвана полите си и се затича с всичка сила.

През ума ѝ преминаха около дузина вероятни страхотии. Какво друго би могло да стане в тази неприятна нощ, когато сенките стояха изправени и баща ѝ я гледаше подозрително? С изпънати нерви тя достигна стъпалата и започна да се изкачва.

Отне ѝ прекалено дълго време. Можеше да чуе писъците, докато се изкачваше, и най-накрая се озова насред хаос. От едната страна мъртви тела, а от другата — разрушена стена. Как…

Разрушенията водеха към покоите на баща ѝ.

Целият дворец се тресеше и оттам се носеше пукот.

Не, не, не!

Докато тичаше, мина покрай прорези от Меч по каменните стени.

Моля.

Трупове с изгорени очи. Подът беше осеян с тела, които приличаха на кости, захвърлени на масата след пир.

Не това.

Строшена врата. Покоите на баща ѝ. Ясна спря в коридора задъхана.

Овладей се, овладей се…

Не можа. Не и сега. Тя замаяно влетя в стаите, въпреки че един Мечоносец би я убил с лекота. Тя не мислеше точно. Щеше да доведе някой, който да помогне. Далинар? Та той е пиян. Тогава Садеас.

Стаята изглеждаше сякаш е била поразена от буря. Мебелите бяха разбити и навсякъде имаше трески. Вратите на балкона бяха разбити навън. Натам се втурна някой — мъж в Бронята на баща ѝ. Телопазителят Теарим?

Не. Шлемът бе счупен. Не беше Теарим, а Гавилар. На балкона някой кресна.

— Татко! — викна Ясна.

Гавилар се поспря, докато излизаше на балкона, и погледна към нея.

Балконът се счупи под него.

Ясна изпищя, втурна се през стаята към пропадналия балкон и падна на колене на прага. Вятърът буташе измъкналите се от кока ѝ къдрици, докато тя гледаше как двама мъже падат.

Баща ѝ и шинът в бяло от празненството.

Онзи излъчваше бяла светлина. Той падна върху стената. Удари се в нея, търкулна се, а после спря. Изправи се и някак си застана на външната стена на двореца, без да падне. Разумът не можеше да го побере.

Той се обърна и се упъти към баща ѝ.

Ясна гледаше, изстиваше, безпомощна, докато убиецът пристъпи към баща ѝ и се надвеси над него.

От брадичката ѝ прокапаха сълзи и вятърът ги подхвана. Какво правеше той там? Тя не можеше да го разбере.

Когато убиецът си тръгна, той остави трупа на баща ѝ. Пронизан от парче дърво. Беше мъртъв — и наистина, Мечът му се появи край него, както винаги ставаше с Мечовете при смъртта на господарите им.

— Толкова се стараех… — занемяла прошепна Ясна. — Направих всичко, за да ги защитя…

Как? Лис. Лис го е сторила!

Не. Ясна не мислеше точно. Този шин… в такъв случай не би признала, че го притежава. Беше го продала.

— Съжаляваме за загубата Ви.

Ясна се обърна и примигна със замъглените си очи. Трима паршенди, сред тях и Кладе, стояха на вратата, облечени в особените си дрехи. Спретнато зашити платнени препаски за мъжете и жените, пояси на кръста, широки ризи без ръкави. Свободни дрехи, отворени отстрани, изтъкани в ярки цветове. Не разделяха дрехите според пола. Тя смяташе, че го правят в зависимост от кастата, и…

Престани, обърна се тя към себе си. Поне за един проклет ден престани да говориш като учен!

— Ние поемаме отговорност за смъртта му — обяви най-високопоставеният от паршендите. Гангна бе жена, макар че при паршендите разликите между половете изглеждаха нищожни. Облеклото прикриваше гърди и бедра, които не бяха особено изпъкнали. За щастие, липсата на брада беше ясен белег. Всички видени от нея мъже от паршендите имаха бради, в които заплитаха парченца от скъпоценни камъни, и…

ПРЕСТАНИ.

— Какво казахте? — попита Ясна и се принуди да стъпи на краката си. — Защо вие трябва да сте виновни за това, Гангна?

— Понеже ние наехме убиеца — произнесе жената от паршендите с напевния си глас с тежко произношение. — Ние убихме баща Ви, Ясна Колин.

— Вие…

Чувството изведнъж охладня, като замръзваща нависоко река. Ясна погледна Гангна, после Кладе, после Варнали. И тримата са старейшини. Членове на съвета на паршендите.

— Защо? — прошепна Ясна.

— Защото трябваше да бъде направено — отвърна Гангна.

— Защо? — настоя Ясна и тръгна напред. — Та той се би за вас! Той държеше хищниците на разстояние! Чудовища, та баща ми искаше мир! Защо ще ни предавате точно сега?

Гангна изпъна устни. Мелодията на гласа ѝ се промени. Беше почти като майка, която обяснява нещо много трудно на малко дете.

— Защото баща Ви беше на път да стори нещо много опасно.

— Изпратете за Сиятелния господар Далинар! — прозвуча нечий глас навън в коридора. — В името на Бурите! Нарежданията ми стигнаха ли до Елокар? Престолонаследникът трябва да бъде отведен на безопасно място!

Върховният принц Садеас се препъна и влезе в стаята заедно с отряд войници. Надутото му румено лице бе мокро от пот; той носеше дрехите на Гавилар, тържествените кралски одеяния.

— Какво правят диваците тук? В името на Бурите! Защитавайте принцеса Ясна. Човекът, който го извърши, беше от тяхната свита!

Войниците тръгнаха да обграждат паршендите. Ясна не им обърна внимание, завъртя се, отново отиде до разбитата врата и погледна към баща си, проснат върху камъните долу, а Мечът му до него.

— Ще има война — прошепна тя. — И аз няма да застана на пътя ѝ.

— Това е ясно — обади се Гангна зад гърба ѝ.

— Убиецът — продължи Ясна. — Той вървеше по стената.

Гангна не каза нищо.

Докато светът ѝ се разпадаше, Ясна се вкопчи в това парченце. Беше видяла нещо тази нощ. Нещо, което не би трябвало да е възможно. Беше ли свързано с особените духчета? С нейното изживяване на онова място със стъклени топчета и тъмно небе?

Тези въпроси станаха нейната опора в живота. Садеас поиска обяснения от водачите на паршендите. Не получи такива. Когато пристъпи до нея и съзря страшното нещо в ниското, той се втурна, развика се за гвардейците си и изтърча долу да види загиналия крал.

Часове по-късно се разбра, че убийството — и предаването на тримата паршендски вождове — е прикрило бягството на повечето от тях. Те бързо напуснаха града, а конницата, която Далинар прати след тях, бе унищожена. Сто коня, всеки от тях почти безценен, загубени заедно с ездачите си.

Вождовете на паршендите не казаха нищо повече и не дадоха никакви обяснения, докато не бяха обесени за престъпленията си.

Ясна пренебрегна всичко това. Разпита оцелелите войници за видяното от тях. Опитваше да проучи вече прочутия убиец и взе да измъква сведения от Лис. Не намери почти нищо. Лис го бе притежавала само за кратко време и твърдеше, че не е знаела за странните му сили. Ясна не можа да намери предишния собственик.

После дойдоха книгите. Постоянно, неистово усилие да разсее себе си от това, което е загубила.

Онази нощ Ясна бе видяла невъзможното.

Щеше да разбере какво означава то.

ЧАСТ ПЪРВА

В СВЕТЛИНА

ШАЛАН * КАЛАДИН * ДАЛИНАР

1. Сантид

„Ако трябва да съм напълно откровена, случилото се през последните два месеца се стовари върху мен. Смъртта, разрухата, загубата и болката са мое бреме. Трябваше да съзра как се задава. И трябваше да го спра.“

Из личния дневник на Навани Колин, Йесесес 1174 г.

Шалан стисна тънкия въгленов молив и начерта прави линии, излизащи от разположена на хоризонта сфера. Тя не бе съвсем слънцето, нито пък луната. Нахвърлените с въглен облаци сякаш се устремяваха към нея. А морето под тях… Рисунката не би могла да предаде необичайната природа на този океан, образуван не от вода, а от мънички мъниста от прозрачно стъкло.

Шалан потръпна при спомена за това място. Ясна знаеше за него много повече, отколкото би имала желание да обясни на повереницата си, а Шалан не знаеше как да попита. Как да поискаш отговор след измяна като тази на самата Шалан? От събитието бяха изминали само няколко дни, а Шалан все още не знаеше как точно ще се развият отношенията ѝ с Ясна.

Корабът се разлюля, докато сменяше курса според вятъра; отгоре плющяха огромните платна. Шалан се принуди да сграбчи релинга със скритата си ръка, за да се закрепи. Според капитан Тозбек досега морето не било зле за тази част от Протока на дълговеждите. Все пак можеше да ѝ се наложи да слезе долу, ако вълните и люлеенето се засилеха твърде много.

Шалан издиша и опита да се отпусне, докато корабът се наместваше. Над него задуха мразовит вятър и вятърни духчета прелетяха върху невидими въздушни потоци. Винаги щом морето станеше бурно, Шалан си припомняше онзи ден, чуждия океан от стъклени мъниста…

Тя отново погледна нарисуваното. Само беше зърнала мястото и скицата ѝ не бе съвършена. Тя…

Намръщи се. Върху хартията ѝ се бе образувала подобна на щампа шарка. Какво беше направила тя? Шарката бе широка почти колкото страницата — последователност от сложни линии с остри ъгли и повтарящи се очертания на върхове на стрели. Беше ли това последица от рисуването на онова особено място, което, според Ясна, се наричаше Морето на сенките? Шалан неохотно придвижи свободната си ръка и усети неестествените ръбчета по хартията.

Шарката се премести и се плъзна по страницата като кутре-брадвохрът под чаршаф.

Шалан изписка, скокна от стола и изпусна скицника на палубата. Неподвързаните листа паднаха на дъските, изпърхаха и се понесоха по вятъра. Моряците наоколо — тайленци с вдигнати над ушите дълги бели вежди — се втурнаха да помагат и да ловят листа из въздуха, преди да са изхвръкнали през борда.

— Добре ли сте, млада госпожице? — попита Тозбек и се отклони от разговора с един от хората си. Ниският, пълен капитан бе препасал широк пояс и носеше връхна дреха в червено и златно, в тон с шапката. Веждите му бяха сресани нагоре и разперени като ветрило над очите.

— Добре съм, капитане — отвърна Шалан. — Просто се уплаших.

Ялб пристъпи до нея и ѝ подаде страниците.

— Вашите принадлежности, господарке.

Шалан повдигна вежда.

— Принадлежности?

— О, да — ухилено отговори младият моряк. — Упражнявам изисканите си думи. Те помагат на човек да намери прилична женска компания. Знаете, някоя млада госпожица, дето не мирише твърде лошо и са ѝ останали поне няколко зъба.

— Прекрасно — отвърна Шалан и си взе листата. — Е, в зависимост от това какво определение някой дава на прекрасното.

Тя потисна по-нататъшните забележки и подозрително изгледа купчината листа в ръката си. Най-отгоре стоеше рисунката на Морето на сенките, вече без странните щамповани ръбчета.

— Какво стана? — попита Ялб. — Да не би някой кремлинг да е изпълзял изпод Вас или нещо такова?

Както обикновено, носеше разтворена отпред одежда и широки панталони.

— Нищо — тихо отвърна Шалан и натъпка страниците в чантичката си.

Ялб ѝ отдаде чест — тя нямаше представа защо бе започнал да го прави — и се върна да връзва въжета с останалите моряци. Тя скоро дочу как мъжете около него избухват в смях, а когато го погледна, около главата му танцуваха духчета на славата. Те приемаха формата на малки сфери от светлина. Явно беше много горд от току-що пуснатата шега.

Тя се усмихна. Наистина беше късмет, че Тозбек се бе забавил в Карбрант. Харесваше екипажа му и беше доволна, че Ясна се спря на тях за пътуването. Шалан се отпусна на сандъка, нагласен до релинга по заповед на капитан Тозбек, та тя да може да се наслаждава на морето, докато плаваха. Трябваше да внимава с пръските, които не се отразяваха твърде добре на рисунките ѝ, но докато моретата не бяха бурни, възможността да наблюдава водите си струваше неудобствата.

Наблюдателят на върха на въжетата нададе вик. Шалан примижа в показаната от него посока. Виждаха далечната суша и плаваха край нея. Всъщност миналата нощ бяха пристанали, за да се опазят от профучалата покрай тях буря. При плаване хората винаги искаха да са близо до пристанище — да се впуснеш в открито море при възможността да те изненада буря, си беше самоубийство.

Тъмното петно на север беше Мразовитата земя, ненаселена област покрай долния край на Рошар. От време на време тя забелязваше по-високи скали на юг. Тайлена, голямото островно кралство, образуваше друга преграда там. Проливите минаваха между тях.

Вахтеният бе забелязал нещо във вълните току на север от кораба — люлеещи се очертания, които най-напред изглеждаха като голям дънер. Не, беше много по-голямо и по-широко. Шалан се изправи и присви очи при приближаването им. Оказа се сводеста кафявозелена черупка, може би с големината на три привързани една към друга гребни лодки. Докато преминаваха, черупката се доближи край кораба и някак си успя да остане наравно с него; тя стърчеше приблизително на шест или осем стъпки над водата.

Сантид! Шалан се наведе над релинга и погледна надолу, докато моряците бърбореха оживено, а неколцина заедно с нея се надвесиха да зяпат създанието. Сантидите бяха толкова саможиви, че според някои от книгите ѝ, били изчезнали и всички съвременни разкази за тях не заслужавали доверие.

— Вие носите късмет, млада госпожице! — със смях ѝ рече Ялб, докато минаваше покрай нея с някакво въже. — Не сме виждали сантид от години.

— И все още не го виждате — отвърна му Шалан. — Само върха на черупката.

За нейно разочарование водата скриваше всичко останало — с изключение на сенките на нещо в дълбините, което можеше да бъдат дълги пипала, протегнати надолу. Според историите животните понякога следвали корабите с дни, чакали в морето, когато съдът влезел в пристанище, а след излизането му отново го следвали.

— Само черупката се вижда от тях — продължи Ялб. — В името на Страстите, това е добър знак!

Шалан стисна торбичката си. Взе си Спомен от създанието там долу — затвори очи и закрепи образа му в главата си, та да може да го нарисува точно.

Да нарисувам какво?, попита се тя. Някаква буца във водата?

В главата ѝ взе да се заражда идея. Тя я произнесе на висок глас, преди да е успяла да си помисли по-хубавичко.

— Донеси ми това въже — обърна се тя към Ялб.

— Сиятелна? — попита той и се закова на място.

— Направи клуп в единия край — продължи тя и забързано остави торбичката на сандъка си. — Трябва да разгледам сантида. Всъщност никога не съм пъхвала глава под океанската вода. Солта затруднява ли виждането?

— Под водата? — пискливо произнесе Ялб.

— Не завързваш въжето.

— Понеже не съм някакъв проклет глупак! Капитанът ще ми откъсне главата, ако…

— Доведи някой приятел — настоя Шалан, не му обърна внимание и взе въжето, за да завърже единия му край на малък клуп. — Ще ме спуснеш през борда и аз ще зърна какво има под черупката. Разбираш ли, че никой изобщо не е правил рисунка на жив сантид? Всички избутани на брега са били изключително разложени. И щом като моряците смятат, че ловуването им носи лош късмет…

— Носи! — произнесе Ялб с още по-пронизителен глас. — Никой няма да убие сантид.

Шалан довърши клупа и забърза към страната на кораба; червената ѝ коса плющеше около лицето, когато се наведе през парапета. Сантидът още беше там. Как успяваше да се движи заедно с тях? Тя не можеше да види перки.

Отново изгледа Ялб — той захилено държеше въжето.

— О, Сиятелна. Това да не е отплата за онуй, което рекох на Безнк за задните Ви части? То беше просто шега, но Вие ми върнахте добре! Аз…

Той замлъкна, щом видя очите ѝ.

— В името на Бурите. Сериозна сте.

— Няма да имам друга такава възможност. Наладан е преследвала тези създания през по-голямата част от живота си и никога не е разгледала добре и едно от тях.

— Това е безумие!

— Не, това е наука! Не знам какво мога да видя през водата, но трябва да опитам.

Ялб въздъхна.

— Имаме маски. Направени са от черупка на костенурка, със стъкло в пробити отпред дупки и с мехури отстрани, които не позволяват на водата да проникне. Можете да потопите глава под водата с такава маска и да разгледате. Използваме ги за оглед на корпуса на кораба на док.

— Чудесно!

— Разбира се, ще трябва да отида до капитана и да получа разрешение да взема една…

Тя скръсти ръце.

— Изплъзваш се. Добре, действай.

Малко вероятно беше да успее да стори това без капитанът да разбере.

Ялб се усмихна.

— Какво е станало с Вас в Карбрант? При първото си пътуване с нас бяхте тъй плаха, все едно щяхте да загубите свяст при самата мисъл да отплавате от родината си!

Шалан се поколеба, а после усети как се изчервява.

— Това е малко безразсъдно, нали?

— Да провиснеш от плаващ кораб и да си завреш главата във водата? — попита Ялб. — Да. Нещо такова.

— Мислиш ли… че бихме могли да спрем кораба?

Ялб се засмя, но продължи нататък, за да говори с капитана. За него въпросът ѝ бе белег, че тя все още е решена да продължи с плана си. А тя беше.

Какво стана с мен?, запита се тя.

Отговорът беше прост. Тя бе загубила всичко. Беше откраднала от Ясна Колин, една от най-могъщите жени на света, и по този начин не само загуби възможността да учи, както винаги бе мечтала, но и осъди на падение братята си и своя дом. Беше се провалила изцяло и жалко.

И го беше преживяла.

Не беше останала без драскотини. Доверието на Ясна към нея бе сериозно наранено, а и усещаше, че съвсем е зарязала семейството си. Но нещо от опита да открадне Превръщателя на Ясна — който и така се оказа фалшив; после, почти убита от мъжа, за когото смяташе, че я обича…

Е, сега поне имаше по-добра представа колко зле могат да се наредят нещата. Сякаш… някога се беше бояла от мрака, ала сега бе пристъпила в него. Беше изпитала някои от ужасите, които я дебнеха там. Колкото и страховити да бяха, тя поне знаеше.

Винаги си знаела, прошепна глас дълбоко в нея. Израснала си с ужаси, Шалан. Просто не си позволяваш да си ги припомниш.

— Какво е това? — попита Тозбек, щом се изкачи заедно със съпругата си Ашлв. Дребната жена не говореше много; тя носеше яркожълта пола и блуза и наметало, покрило цялата коса без белите вежди, които беше пуснала да се къдрят надолу покрай бузите.

— Млада госпожице — започна Тозбек, — искате да плувате? Не можете ли да изчакате, докато не достигнем пристанище? Знам няколко много приятни местенца, където водата почти не е студена.

— Няма да плувам — обяви Шалан и се изчерви още повече. Какво щеше да облече за плуване, докато наблизо има мъже? Хората наистина ли вършеха това?

— Трябва да погледна по-отблизо нашия спътник.

Тя посочи звяра във водата.

— Млада госпожице, знаете, че не мога да разреша нещо толкова опасно. Дори и ако спрем кораба, какво ще стане, ако звярът Ви нарани?

— Твърди се, че са безопасни.

— Те са толкова рядко срещани — как бихме могли да знаем? Освен това в тези води има други животни, които биха могли да Ви наранят. Тук със сигурност ловуват червеноводи, а може и да сме нагазили в достатъчно плитки води, та да се притесняваме и от хорнаки.

Тозбек поклати глава.

— Съжалявам, но просто не мога да го позволя.

Шалан прехапа устна и откри, че сърцето ѝ бие предателски. Искаше да натисне още, но от решителния поглед в очите му тя клюмна.

— Много добре.

Тозбек се усмихна широко.

— Ще Ви заведа да разгледате някои черупки, когато спрем в пристанището на Амидлатн, млада госпожице. Имат внушителна сбирка!

Тя не знаеше къде е мястото, но от струпването на съгласни предположи, че ще да е от тайленската страна, както повечето градове толкова далеч на юг. При все че Тайлена бе студена почти колкото Мразовитата земя, на хората явно им харесваше да живеят там.

Разбира се, всички тайленци си бяха малко особени. Как иначе да опишеш Ялб и останалите — без ризи, въпреки студа във въздуха?

Те не са предвиждали да се топват в океана, припомни си Шалан. Тя отново погледна през борда на кораба и видя как вълните се разбиват в черупката на грациозния сантид. Какво представляваше той? Звяр с голяма черупка, подобен на пропастните чудовища от Пустите равнини? Дали приличаше повече на риба или на костенурка под черупката? Сантидите бяха толкова редки, а случаите, когато учените са ги виждали непосредствено — толкова малко, че всички теории си противоречаха.

Тя въздъхна, отвори торбичката си и се захвана да подрежда книжата си — повечето от тях бяха етюди на моряците в различни пози, докато наместват огромното платно, за да променят посоката на кораба според вятъра. Баща ѝ никога не би допуснал тя да прекара цял ден седнала, наблюдавайки сбирщина тъмнооки без ризи. Колко се беше променил животът ѝ за толкова кратко време.

Тя работеше върху скица на черупката на сантида, когато на палубата пристъпи Ясна.

Подобно на Шалан, Ясна носеше хава, воринската рокля с особена кройка. Подгъвът беше в самите ѝ крака, а яката — почти на брадичката. Някои от тайленците — когато смятаха, че тя не ги слуша — наричаха дрехата превзета. Шалан не бе съгласна — хавата не беше превзета, а изискана. И наистина, коприната обвиваше тялото, особено на гърдите — и начинът, по който моряците зяпаха Ясна, показваше, че не намират роклята непривлекателна.

Ясна беше красива. Тялото ѝ бе пищно, а кожата — златиста. Безупречни вежди, оцветени в червено устни, косата вдигната в хубава прическа. При все че бе два пъти по-възрастна от Шалан, зрялата красота на Ясна беше достойна за възхищение и дори за завист. Защо тя трябваше да бъде толкова съвършена?

Ясна не обърна внимание на погледите на моряците. Не че не забелязваше мъжете. Ясна забелязваше всичко и всекиго. Като че ли по един или по друг начин просто не обръщаше внимание как я гледат мъжете.

Не, това не е вярно, помисли си Шалан, докато Ясна ходеше. Тя не би губила време да наглася косата си или да си слага грим, ако не обръщаше внимание как изглежда. В това отношение Ясна бе загадка. От една страна приличаше на учен, зает само с проучванията си. От друга страна поддържаше тежестта и достойнството на кралска дъщеря — а понякога ги използваше досущ като сопа.

— Ето къде сте били — произнесе Ясна, докато приближаваше към Шалан. Капчици вода откъм борда на кораба подбраха мига, хвръкнаха и я опръскаха. Тя се намръщи към наредилите се на коприната капки вода, после отново изгледа Шалан и повдигна вежда.

— Може и да сте забелязали, че корабът има две отлични каюти, които наех за нас срещу немалка сума пари.

— Да, но те са вътре.

— Както е обичайно за стаите.

— Прекарала съм по-голямата част от живота си на закрито.

— И ще прекарате още по-голяма част така, ако желаете да сте учен.

Шалан прехапа устна и зачака нареждането да слезе долу. За нейна изненада то не дойде. Ясна направи знак на капитан Тозбек да се приближи и той го направи — допълзя на колене с шапка в ръце.

— Да, Сиятелна? — попита той.

— Бих помолила за още едно такова… седало — каза Ясна и погледна сандъка на Шалан.

Тозбек бързо нареди на един от хората си да дотътри друг сандък. Докато чакаше да приготвят мястото, Ясна махна на Шалан да ѝ подаде рисунките си. Принцесата огледа изображението на сантида, а после погледна през борда.

— Нищо чудно, че моряците вдигнаха такъв шум.

— Късмет, Сиятелна! — намеси се един от тях. — Това е добро знамение за Вашето пътуване, не мислите ли?

— Бих приела всяко предоставило ми се щастие, Нанел Елторв — отвърна му тя. — Благодаря ти за мястото за сядане.

Морякът се поклони вдървено, преди да се оттегли.

— Смятате ги за суеверни глупци — тихо произнесе Шалан, докато гледаше как морякът се отдалечава.

— Според видяното от мен — започна Ясна, — тези моряци са мъже, намерили смисъл в живота, и понастоящем си доставят скромно удоволствие от това.

Ясна погледна следващата рисунка.

— Множество хора постигат много по-малко в живота. Капитан Тозбек командва добър екипаж. От Ваша страна бе разумно да обърнете вниманието ми към него.

Шалан се усмихна.

— Не отговорихте на въпроса ми.

— Вие не ми зададохте въпрос — отговори Ясна. — Тези рисунки са типично умели, Шалан, ала не се ли предполагаше да четете?

— Аз… трудно ми беше да се съсредоточа.

— И дойдохте на палубата — продължи Ясна, — за да рисувате младежи, които работят без ризи. Очаквала сте това да помогне за съсредоточаването Ви?

Шалан почервеня, когато Ясна се спря на един от листовете хартия в купчината. Повереницата седеше търпеливо — беше добре обучена на това от баща си — докато Ясна не го обърна към нея. Изображението на Морето на сенките, разбира се.

— Придържали сте се към нареждането ми да не надзъртате отново в това царство? — попита принцесата.

— Да, Сиятелна. Това изображение е нарисувано по спомен от първото ми… падане.

Ясна свали листа. На Шалан ѝ се стори, че забелязва намек за нещо в израза на жената. Дали Ясна не се питаше може ли да се доверява на думите на Шалан?

— И това Ви притеснява? — попита Ясна.

— Да, Сиятелна.

— Предполагам, че в такъв случай трябва да Ви го обясня.

— Наистина? Ще го направите?

— Не е нужно да звучите толкова изненадано.

— Звучи като сведения с голяма сила — каза Шалан. — Начинът, по който ми забранихте… предположих, че знанието за това място е тайна или че най-малкото не бива да бъде поверявано на човек на моята възраст.

Ясна изсумтя.

— Установила съм, че отказът да обясниш тайните на младите хора ги прави повече, а не по-малко предразположени да се замесват в бъркотии. Вашите опити показват, че вече сте се натъкнали непосредствено на това — както и аз някога, което ще Ви разкажа. Научила съм по много болезнен начин колко опасно може да бъде Морето на сенките. Ако Ви оставя невежа, аз ще трябва да нося вината, ако бъдете убита там.

— Значи бихте ми обяснили за него, ако бях попитала по-рано по време на плаването ни?

— Вероятно не — призна Ясна. — Трябваше да видя доколко желаете да ми се подчинявате. Този път.

Шалан клюмна и овладя желанието да обърне внимание, че когато е била прилежна и послушна повереница, Ясна не ѝ е поверявала толкова тайни, колкото сега.

— И какво е то? Това… място.

— Не е наистина място — започна Ясна. — Не и както обикновено мислим за тях. Морето на сенките е тук, около нас, точно сега. Всички неща съществуват там в определена форма, както съществуват и тук.

Шалан се намръщи.

— Аз не…

Ясна вирна пръст, за да я накара да замълчи.

— Всички неща притежават три съставки — душата, тялото и ума. Мястото, което видяхте, Морето на сенките, е това, което наричаме Царството на познанието — мястото на ума. Навсякъде около нас виждате физическия свят. Можете да го докоснете, да го видите, да го чуете. Физическото Ви тяло възприема света по този начин. Е, Морето на сенките е начинът, по който познавателната Ви страна — Вашата неосъзната страна — възприема света. Посредством Вашите скрити усещания, които се докосват до този свят, Вие напредвате интуитивно в логиката и изпитвате надежди. Вероятно именно посредством тези допълнителни чувства Вие, Шалан, създавате изкуство.

На носа на кораба се разплиска вода, докато преминаваха през някаква вълна. Шалан обърса капка солена вода от бузата си и опита да осмисли казаното току-що от Ясна.

— Не разбрах нищичко от това, Сиятелна.

— На това се и надявах — отговори Ясна. — Прекарала съм шест години в проучване на Морето на сенките и все още въобще не знам как да го разбирам. Ще трябва да Ви придружа там няколко пъти, преди да можете да разберете дори малко истинското значение на мястото.

Ясна се намръщи при мисълта. Шалан винаги се изненадваше при видима проява на чувства от нейна страна. Чувството беше нещо разбираемо, човешко — а представата на Шалан за Ясна Колин бе за нещо почти божествено. Размислеше ли го, това си бе странен начин да възприемаш един безбожник.

— Слушайте ме — обясни Ясна. — Моите думи издават невежеството ми. Казах Ви, че Морето на сенките не е място, ала веднага след това го наричам място. Говоря за посещаването му, при все че е навсякъде около нас. Ние просто не разполагаме с подходящите понятия, за да го обсъждаме. Нека опитам с друг подход.

Ясна се изправи и Шалан забърза подире ѝ. Обходиха парапета на кораба и усетиха как палубата се поклаща под краката им. Моряците правеха път на Ясна с бързи поклони. Гледаха я със същата почит, с която биха гледали някой крал. Как го правеше? Как можеше да владее нещата около себе си без видимо да върши нищо?

— Погледнете във водата — започна Ясна, щом достигнаха носа. — Какво виждате?

Шалан спря до парапета и погледна сините води, разпенени от него. Тук, отпред, тя можеше да види дълбината на вълните. Неизмеримо разстояние, което се простираше не само на ширина, но и на дълбочина.

— Виждам вечността — отвърна Шалан.

— Думи на художник — рече Ясна. — Този кораб плава през дълбини, които ние не можем да опознаем. Под тези вълни се намира гъмжащ от живот, шеметен, невидян свят.

Ясна се наведе напред, хванала парапета със свободната и със скритата си в ръкава ръка. Тя погледна навън. Не към дълбините, не и към постоянно извисяващата се над северния и над южния хоризонт земя. Тя гледаше на изток. Към бурите.

— Съществува цял свят, Шалан — продължи Ясна, — и нашите умове засягат само повърхността му. Свят на дълбоки и сериозни мисли. Свят, създаден от дълбоки и сериозни мисли. Когато видите Морето на сенките, Вие навлизате в тези дълбини. В някои отношения това е един чужд за нас свят, но едновременно с това ние сме го създали. С известна помощ.

— Направили сме какво?

— Какво представляват духчетата? — попита Ясна.

Въпросът свари Шалан неподготвена, но тя вече бе свикнала на трудните въпроси на Ясна. Тя си даде време да помисли и да подготви отговора си.

— Никой не знае какво представляват духчетата — започна Шалан, — при все че мнозина философи имат различни мнения за…

— Не — прекъсна я Ясна. — Какво са те?

— Аз…

Шалан вдигна поглед към две завъртели се във въздуха вятърни духчета. Приличаха на мънички панделки от светлина, светеха леко и танцуваха едно около друго.

— Те са живи идеи.

Ясна се завъртя към нея.

— Какво? — подскокна Шалан. — Сбърках ли?

— Не — отговори Ясна. — Права сте.

Жената присви очи.

— Според предположението ми, духчетата са елементи на Царството на познанието, проникнали във физическия свят. Те са представи, получили парченце самоосъзнаване, може би поради човешката намеса. Помислете за някой, който често се ядосва. Помислете как семейството и приятелите му могат да започнат да описват този гняв като звяр, като нещо, което го обладава, като нещо външно по отношение на него. Хората олицетворяват. Ние говорим за вятъра, като че ли той има своя собствена воля. Духчетата са тези именно идеи, идеите от опита на всички хора, които някак си са оживели. Това се извършва най-напред в Морето на сенките, като то е тяхното място. Макар ние да сме го създали, те са го оформили. Те живеят там; те и се разпореждат там, в собствените си градове.

— Градове?

— Да — потвърди Ясна и отново погледна към океана. Изглеждаше разтревожена. — Духчетата са изключително разнообразни. Някои имат умствените възможности на хората и създават градове. Други са подобни на рибите и просто плуват по теченията.

Шалан кимна. Въпреки че всъщност ѝ бе трудно да възприеме каквото и да е от това, тя не желаеше да спира Ясна. Това беше знанието, от което Шалан се нуждаеше — нещото, което желаеше.

— Това има ли нещо общо с откритието Ви? За паршите, тоест Пустоносните?

— Все още не съм го установила. Духчетата не се появяват в точно определено време. В някои случаи те не знаят. В други случаи не ми се доверяват заради древното ни предателство.

Шалан се намръщи и се наведе към учителката си.

— Предателство?

— Казват ми за него — продължи Ясна, — но не искат да кажат какво е било. Нарушили сме клетва и по този начин сме ги оскърбили изключително много. Смятам, че някои от тях може и да са загинали, ако и да не знам как една представа може да загине.

Ясна се обърна към Шалан с тържествено изражение.

— Разбирам, че това е невъзможно за проумяване. Ще трябва да го научите цялото, ако ще ми помагате. Все още ли желаете?

— Имам ли избор?

Усмивка изопна крайчетата на устните на Ясна.

— Съмнявам се. Вие Превръщате сама, без помощта на фабриал. Като мен сте.

Шалан се загледа над водите. Като Ясна. Какво означаваше това? Защо…

Тя замръзна и премигна. За миг ѝ се стори, че е видяла същата шарка като одеве — онази, която направи издатините върху нейния лист хартия. Този път беше във водата — невъзможно белязана върху повърхността на една вълна.

— Сиятелна… — произнесе тя и положи пръсти върху ръката на Ясна. — Стори ми се, че току-що видях нещо във водата. Шарка от остри линии, подобна на лабиринт.

— Покажете ми къде.

— Беше върху вълните и я подминахме. Но смятам, че я видях по-рано на една от страниците ми. Това означава ли нещо?

— Най-вероятно. Шалан, трябва да си призная, че намирам съвпадението на запознаването ни за изненадващо. И то подозрително.

— Сиятелна?

— Те са били замесени — продължи Ясна. — Те са Ви довели при мен. И излиза, че продължават да Ви наблюдават. Не, Шалан, повече нямате избор. Старото се завръща и според мен това не е обнадеждаващ знак. Това е стъпка на самосъхранение. Духчетата усещат непосредствената опасност и се завръщат при нас. Сега вниманието ни трябва да бъде насочено към Пустите равнини и към останките от Уритиру. Много време ще измине преди да се завърнете в родината си.

Шалан кимна безмълвно.

— Това Ви притеснява — отбеляза Ясна.

— Да, Сиятелна. Моето семейство…

Шалан се чувстваше като предател, задето изоставяше братята си, които бяха разчитали на нея за богатство. Тя им беше написала без много подробности, че не е успяла да открадне Превръщателя и че сега се налага да помага на Ясна в работата ѝ.

Отговорът на Балат бе положителен в известен смисъл. Той написа, че се радва, дето поне един от тях се измъквал от надвисващата над дома гибел. Според него останалите — тримата ѝ братя и годеницата на Балат — били обречени.

Можеше и да имат право. Не само дълговете на баща им щяха да ги унищожат, но и повреденият му Превръщател. Хората, които му го бяха дали, си го искаха обратно.

За нещастие, Шалан бе убедена, че проучването на Ясна е от първостепенна важност. Пустоносните скоро щяха да се завърнат — и наистина, те не бяха някаква далечна заплаха от приказките. Живееха сред хората и то в продължение на векове. Кротките, боязливи парши, отлични прислужници и роби, всъщност бяха разрушители.

Недопускането на бедствието — завръщането на Пустоносните — бе по-голямо задължение дори от това да закриля братята си. Все пак беше болезнено да си го признае.

Ясна я огледа.

— По въпроса за Вашето семейство, Шалан. Предприех известни действия.

— Действия? — попита Шалан и взе ръката на по-високата жена. — Помогнали сте на братята ми?

— В определен смисъл — обясни Ясна. — Предполагам, че средствата няма да разрешат в действителност този проблем, при все че уредих изпращането на малък подарък. Според Вашите думи неприятностите на семейството Ви произтичат от две неща. Първо, хората от Призрачната кръв искат Превръщателят — счупен от вас — да им бъде върнат. Второ, домът Ви е без съюзници и е затънал в дългове.

Ясна протегна лист хартия.

— Това — продължи тя — е част от моя разговор с майка ми по далекосъобщителя тази сутрин.

Шалан пробяга по него с поглед и отбеляза обясненията на Ясна за повредения Превръщател и искането за помощ.

Това става по-често, отколкото ти се струва, беше ѝ отвърнала Навани. Повредата вероятно има нещо общо със свързването на обковите на камъните. Донеси ми уреда и ще видим.

— Майка ми — продължи Ясна — е прочут майстор на фабриали. Предполагам, че може да накара Вашия да проработи. Можем да го изпратим на братята Ви, които да го върнат на собствениците му.

— Ще ме оставите да го направя? — попита Шалан. По време на плаването тя внимателно поразрови за повече сведения за сектата с надеждата да разбере баща си и мотивите му. Ясна твърдеше, че знае много малко за тях — освен факта, че искат проучванията ѝ и са готови да убиват за това.

— Не ми се иска твърде много да имат достъп до такова ценно устройство — изрече Ясна. — Но сега нямам време да защитавам семейството Ви пряко. Това е приложимо решение, при положение, че братята Ви могат да се удържат още малко време. Нека кажат истината, ако трябва — че Вие сте отишли при мен, знаейки, че съм учен, и сте ме помолили да поправя Превръщателя. Може би това ще ги задоволи засега.

— Благодаря Ви, Сиятелна.

В името на Бурите. Ако най-напред просто беше отишла при Ясна, след като тя я прие за повереница, щеше да бъде много по-лесно. Шалан погледна хартията и забеляза, че разговорът продължава.

Що се отнася до другия въпрос, пишеше Навани, то това предложение ми харесва много. Смятам, че мога да убедя момчето поне да го обмисли, тъй като последната му връзка приключи доста рязко — както е обичайното при него — по-рано тази седмица.

— Каква е тази втора част? — попита Шалан и вдигна поглед от хартията.

— Засищането на Призрачната кръв няма да спаси дома Ви — започна Ясна. — Дълговете ви са твърде големи, особено като вземем предвид как баща ви се е отчуждил от толкова много хора. Следователно аз уредих могъщ съюз за дома ви.

— Съюз? Как?

Ясна пое дълбоко дъх. Обясняваше с явна неохота.

— Предприех първите стъпки да уредя годежа Ви за един от моите братовчеди, син на чичо ми Далинар Колин. Момчето се казва Адолин. Той е красив и умее да разговаря любезно.

— Годеница? — попита Шалан. — Предложили сте му ръката ми?

— Започнах го — продължи Ясна с необичайно за нея притеснение. — При все че от време на време му липсва предвидливост, Адолин е добър по сърце — като баща си, който е може би най-добрият човек, когото познавам. Смятат го за най-желания син в Алеткар и майка ми от много време искаше да го ожени.

— Сгодена — повтори Шалан.

— Да. Това наскърбява ли Ви?

— Чудесно е! — възкликна Шалан и стисна ръката на Ясна по-силно. — Толкова лесно. Ако съм омъжена за някой толкова могъщ… в името на Бурите! В Я Кевед никой няма да посмее да ни пипне с пръст. Това би решило много от нашите проблеми. Сиятелна Ясна, Вие сте гений!

Ясна видимо се отпусна.

— Е, да, изглеждаше осъществимо решение. Все пак се питах дали няма да се засегнете.

— Че защо пък да се засягам, вятърът да го отнесе дано?

— Заради ограничаването на свободата, което се съдържа в брака — отвърна Ясна. — А ако не е това, понеже направих предложението без да Ви питам. Най-напред трябваше да проверя дали възможността изобщо е налице. Нещата потръгнаха по-добре от очакванията ми, тъй като майка ми прие предложението. Навани има… склонността да надделява.

На Шалан ѝ бе трудно да си представи как някой надделява над Ясна.

— Отче на Бурите! Притеснявали сте се, че ще се засегна? Сиятелна, прекарала съм целия си живот затворена в бащиното имение — израсла съм с убеждението, че той ще подбере моя съпруг.

— Сега обаче сте свободна от баща си.

— Да, и бях толкова неописуемо умна в поддържането на връзки — отвърна Шалан. — Първият избран от мен мъж се оказа не само ардент, но и убиец под прикритие.

— Въобще ли не Ви притеснява? — продължи Ясна. — Мисълта, че ще бъдете подчинена на друг, особено на мъж?

— Не ме продавате в робство — засмя се Шалан.

— Не. Предполагам, че не.

Ясна се отърси и спокойствието ѝ се върна.

— Е, ще съобщя на Навани, че Вие сте готова, и ще разполагаме с годежно писмо.

Годежното писмо — според воринските понятия е условен годеж. Тя щеше да бъде сгодена във всяко отношение, но нямаше да има съответните права преди подписването и заверяването на официалния годеж от ардентите.

— Бащата на момчето бе казал, че няма да заставя Адолин за каквото и да е — обясни Ясна, — макар младежът напоследък да е самичък, тъй като е успял да обиди поредната млада дама. Все едно, Далинар ще предпочете вие двамата да се запознаете преди договарянето на нещо по-обвързващо. Настъпили са… промени в политическия климат на Пустите равнини. Тежки загуби за армията на чичо ми. Още една причина да бързаме за там.

— Адолин Колин — произнесе Шалан, заслушана с половин ухо. — Дуелист. Невероятен дуелист. И даже Броненосец.

— А, значи все пак сте обръщали внимание на това, което четяхте за баща ми и за семейството ми.

— Да, но знаех за семейството Ви и преди това. Алетите са центърът на света! Дори селските момичета знаят имената на алетските принцове.

А и щеше да излъже, ако отречеше младежките си мечти да срещне един от тях.

— Но, Сиятелна, уверена ли сте, че това обвързване ще бъде мъдро? Искам да кажа, аз не съм най-важната личност.

— Е, да. Дъщерята на някой друг Върховен принц би била за предпочитане за Адолин. Както и да е, струва ми се, че е успял да оскърби всички без изключение свободни жени от това съсловие. Младежът е — как да го кажем — донякъде прекалено страстен по отношение на връзките. Не е нещо, с което да не можете да се справите, сигурна съм.

— Отче на Бурите — изрече Шалан и усети как краката ѝ отмаляват. — Та той е наследник на титлата Върховен принц! И даже е един от реда на наследяване на престола!

— Трети поред — уточни Ясна. — След сина на брат ми и след моя чичо Далинар.

— Сиятелна, трябва да попитам. Защо Адолин? Защо не по-младият син? Аз — аз не мога да предложа нищо на Адолин или пък на дома.

— Напротив. Ако Вие сте това, за което Ви смятам, то тогава ще можете да му предложите нещо, което не може да му предложи никой друг. Нещо по-важно от богатството.

— Каква смятате, че съм аз? — прошепна Шалан, погледна по-възрастната жена в очите и най-после зададе въпроса, който не бе посмяла да изрече.

— Точно сега вие сте само обещание — отвърна Ясна. — Какавида с потенциал за величие в себе си. Някога, когато хората и духчетата са се свързали, са се появили жени, които са танцували в небето и мъже, които са можели да унищожават камъни с едно докосване.

— Изгубените Сияйни. Предателите на човешкия род.

Тя не можеше да възприеме всичко това. Годежът, Морето на сенките и духчетата, а и това, тайнствената ѝ съдба. Тя го знаеше. Но да го изговори…

Тя клюмна, без да обръща внимание, че мокри дрехата си на палубата, и се облегна на парапета. Ясна я остави да се опомни, след което изненадващо самата тя седна. Направи го с много повече увереност и постла роклята под краката си, докато сядаше настрана. И двете привличаха погледите на моряците.

— Ще ме разкъсат на парчета — каза Шалан. — Алетският двор. Той е най-жестокият в целия свят.

Ясна изсумтя.

— Повече гръм, отколкото светкавица, Шалан. Аз ще Ви подготвя.

— Никога няма да бъда като Вас, Сиятелна. Вие имате власт, авторитет, богатство. Само вижте как се държат с Вас моряците.

— Понастоящем използвам ли споменатите власт, авторитет или богатство?

— Вие платихте за пътуването.

— Вие да не би да не сте платили за няколко пътувания с този кораб? — попита я Ясна. — Те не се отнасят с Вас като с мен?

— Не. О, те ме обичат. Аз обаче нямам Вашата тежест, Ясна.

— Предполагам, че не намеквате за талията ми — отговори Ясна с намек за усмивка. — Разбирам Вашата позиция, Шалан. Но тя е напълно погрешна.

Шалан се обърна към нея. Ясна седеше на палубата като на трон, с изопнат гръб и изправена глава, повелителна. Шалан седеше с опрени в гърдите крака, обгърнала ги с ръце под коленете. Дори и седенето им бе различно. Тя въобще не приличаше на тази жена.

— Дете мое, съществува една тайна, която трябва да научите. Тайна, по-важна от свързаните с Морето на сенките и с духчетата тайни. Властта е илюзия на възприятието.

Шалан се намръщи.

— Не ме разбирайте погрешно — продължи Ясна. — Някои видове власт са истински — властта да командваш армии, да Превръщаш. Те се използват много по-рядко, отколкото си мислите. Като нещо отделно взето, при повечето отношения между хората това, което наричаме власт — авторитетът — съществува само като възприятие. Според Вас аз притежавам богатство. Това е вярно, но Вие също така сте видяла, че аз не го използвам често. Казвате, че имам авторитета на сестра на крал. Имам го. И все пак, хората на този кораб щяха да се отнасят с мен по съвсем същия начин, ако бях просякиня, която ги е убедила, че е сестра на крал. В този случай моят авторитет не е нещо истинско. Това са просто изпарения — илюзия. Аз мога да създам тази илюзия, както можете и Вие.

— Не съм убедена, Сиятелна.

— Знам. Ако бяхте, вече щяхте да го вършите.

Ясна се изправи и отръска полата си.

— Нали ще ми кажете, ако видите отново шарката — онази, която се е появила на вълните?

— Да, Сиятелна — разсеяно отвърна Шалан.

— Използвайте остатъка от деня за изкуството си. Аз трябва да си помисля как най-добре да Ви обуча за Морето на сенките.

По-възрастната жена се оттегли, кимна в отговор на поклоните на моряците и се върна в каютата.

Шалан стана, обърна се и постави по една ръка от всяка страна на бушприта. Пред нея се простираше океанът и диплеше вълните с дъх на студена свежест. Корабът си проправяше път през вълните и пропукваше ритмично.

Думите на Ясна се бореха в ума ѝ като небесни змиорки само с един плъх между тях. Духчета с градове? Морето на сенките — царство, което се намира тук, но е невидимо? Шалан, изведнъж сгодена за най-важния ерген в целия свят?

Тя напусна носа и мина по страната на кораба; свободната ѝ ръка се плъзгаше по релинга. Как гледаха на нея моряците? Усмихваха ѝ се и ѝ махаха с ръце. Харесваха я. Ялб, лениво провиснал от въжетата наблизо, се провикна и ѝ каза, че в следващото пристанище имало статуя, която тя трябвало да види.

— Такъв гигантски крак, млада госпожице. Само крак! Не са довършили проклетата статуя…

Тя му се усмихна и продължи. Искаше ли те да гледат на нея, както гледаха на Ясна? Винаги със страх, винаги притеснени, че може и да са сбъркали нещо? Това ли беше властта?

Когато за пръв път отплавах от Веденар, помисли си тя и се протегна за мястото, където бе привързан сандъкът ѝ, капитанът не спираше да ме увещава да се прибера у дома. За него пътуването ми беше отиване за зелен хайвер.

Тозбек винаги се бе държал тъй, все едно ѝ правеше услуга, като я превозваше по следите на Ясна. Трябваше ли цялото време да минава в притеснение, че се е натрапила на него и на екипажа му, като ги е наела? Да, той ѝ предложи отстъпка заради деловите си отношения с баща ѝ в миналото — но тя все пак го наемаше.

Начинът, по който се отнасяше с нея, вероятно бе свойствен на тайленските търговци. Ако капитанът успееше да накара някого да си мисли, че му се налага, човек щеше да плаща по-добре. Тя харесваше Тозбек, но нещо в отношенията им не беше съвсем както трябва. Ясна никога не би изтърпяла да се държат с нея по този начин.

Сантидът продължаваше да плава покрай тях. Приличаше на мъничък подвижен остров — гърбът му бе обрасъл с водорасли, а от черупката се надигаха малки кристали.

Шалан се обърна и закрачи към кърмата, където капитан Тозбек говореше с един от хората си и сочеше покрита с глифи карта. Той ѝ кимна, когато тя се приближи.

— Просто предупреждение, млада госпожице. Пристанищата скоро ще станат по-малко гостоприемни. Ще напуснем Протока на дълговеждите, ще завием покрай източния край на континента, към Нови Натанан. Нищо ценно няма оттук до Плитките крипти — а и те не са кой знае каква гледка. И собствения си брат не бих пратил на брега без стража, а той е убил седемнадесет мъже с голи ръце, повярвайте ми.

— Разбирам, капитане — отговори Шалан. — И Ви благодаря. Преразгледах по-ранното си решение. Необходимо е да спрете кораба и да ми позволите да огледам животното, което плува покрай нас.

Той въздъхна, вдигна ръка и прокара пръсти по една от своите корави, заресани нагоре вежди — както другите мъже биха си играли с мустаците си.

— Сиятелна, това не е препоръчително. Отче на Бурите! Ако Ви пусна в океана…

— Аз ще се намокря — продължи Шалан. — Такова нещо съм изпитала веднъж или два пъти в живота си.

— Не, просто не мога да го позволя. Както казах, ще Ви заведем да разгледате някои черупки в…

— Не можете да го позволите? — прекъсна го Шалан. Тя го измери с нещо, за което се надяваше да е озадачен поглед, и се молеше той да не види колко здраво е стиснала ръце. В името на Бурите, тя мразеше сблъсъците.

— Не бях наясно, че съм отправила молба, която Вие можете да уважите или да не уважите, капитане. Спрете кораба. Спуснете ме. Това е нареждането ми.

Тя опита да го произнесе силно, като Ясна. Принцесата умееше да създава впечатлението, че е по-лесно да устоиш на буря в пълната ѝ сила, отколкото да ѝ противоречиш.

За миг Тозбек отвори уста, но звук не излезе — сякаш тялото му опитваше да продължи с възраженията, но умът се бавеше.

— Това е моят кораб… — най-накрая произнесе той.

— Нищо няма да се случи на кораба Ви — отвърна Шалан. — Нека го направим бързо, капитане. Не желая прекалено да забавям пристигането ни в пристанището тази вечер.

Тя го остави и се върна до сандъка си; сърцето ѝ блъскаше, а ръцете ѝ трепереха. Седна, отчасти за да се успокои.

Тозбек, с напълно раздразнен глас, започна да издава заповеди. Свалиха платната и корабът забави ход. Шалан издиша и се почувства глупаво.

И все пак, описаното от Ясна подейства. Държането на Шалан създаде нещо в погледа на Тозбек. Илюзия? Може би като самите духчета? Оживели отломки от човешки очаквания?

Сантидът се забави едновременно с тях. Шалан притеснено се надигна, когато моряците я доближиха с въжето. Те неохотно направиха клуп, на който тя да постави крака си, и после ѝ обясниха, че трябва да се държи здраво за въжето, докато я спускат. Около кръста ѝ завързаха здраво второ, по-малко въже — с него щяха да я измъкнат обратно, мокра и унизена, на палубата. Явно смятаха, че непременно щеше да се случи това.

Тя събу обувки и приседна на релинга, както ѝ казаха. Толкова ветровито ли беше преди? За миг ѝ се зави свят, както стоеше там, само по чорапи, хванала ръба, а роклята ѝ се вееше на силния вятър. Към нея се понесе някакво вятърно духче и се преобрази в лице с облаци зад него. В името на Бурите, по-добре да не се месеше. Човешкото въображение ли даваше на вятърните духчета пакостливата им жилка?

Тя стъпи неуверено в клупа на въжето, когато моряците го снижиха до краката ѝ, а после Ялб ѝ подаде маската, за която ѝ бе говорил.

Ясна се появи откъм каютите и объркано се заоглежда. Тя видя Шалан, застанала на борда на кораба, и повдигна вежда.

Шалан сви рамене и даде знак на хората да я спуснат.

Тя си забрани да се чувства глупаво, когато се заспуска към водата и към носещото се по вълните саможиво същество. Мъжете я спряха на една-две стъпки над водата и тя си сложи маската — придържаха я каишки и тя покриваше почти цялото ѝ лице, включително носа.

— Сваляй! — провикна се тя към тях.

Стори ѝ се, че може да усети неохотата им в ленивото спускане на въжето. Кракът ѝ допря водата и по него се стрелна смразяващ студ. Отче на Бурите! Тя обаче не ги накара да спрат. Остави ги да я свалят още, докато краката ѝ се потопиха в ледената вода, полата ѝ се изду по крайно досаден начин и на нея ѝ се наложи да настъпи края ѝ. Тя го вкара в клупа — за да не му позволи да се издигне около кръста ѝ и да се понесе по водата, докато тя се гмурва.

Известно време се сражава с плата и се радваше, че мъжете горе не могат да видят как се е изчервила. Щом стана по-влажен, беше по-лесно да го натъпче. Най-накрая можа да приклекне, все още здраво вкопчена във въжето, и да се напъха във водата до кръста.

Тогава провря глава под вълните.

Светлината проникваше под повърхността им на блестящи, лъчеобразни колони. Тук имаше живот, кипящ, невероятен живот. Малки риби се стрелкаха насам-натам и пощипваха нещо от долната страна на черупката, която закриляше величественото създание. Усукан като старо дърво, с набръчкана и нагъната кожа, сантидът всъщност беше животно с дълги, провиснали сини пипала, като на медуза, но много по-дебели. Те чезнеха в дълбините и се носеха наклонени зад съществото.

Самото създание представляваше възлеста сиво-синя маса под черупката. Древните му на вид гънки обграждаха едно огромно око от едната страна — явно и от другата имаше още едно. Изглеждаше масивно, внушително, с мощни перки, които се движеха като гребци. Странни, стрелообразни духчета се движеха из водата около звяра.

Наоколо се носеха ята риби. Въпреки че дълбините изглеждаха празни, пространството около сантида вреше от живот, точно както и водата под кораба. Дребни рибки си пощипваха от дъното му. Те се движеха между кораба и сантида — понякога сами, понякога на вълни. Дали затова сантидът плуваше край кораба? Нещо свързано с рибата и нейните връзки със съда?

Тя вдигна поглед към съществото и неговото око — голямо колкото главата ѝ — се завъртя към нея, фокусира се и я видя. В този миг Шалан не усещаше студа. Не се чувстваше неудобно. Надзърташе в свят, непосещаван — доколкото се простираха познанията ѝ — от нито един учен.

Примигна, взе Спомен от животното и го прибра, за да го нарисува по-нататък.

2 . Мост Четири

„Първата ни догадка бяха паршендите. Седмици преди да спрат да търсят скъпоценни ядра, техният начин на воюване се промени. Оставаха на платата след сраженията, сякаш очакваха нещо.“

Из личния дневник на Навани Колин, Йесесес 1174 г.

Дъх.

Дъхът на човека беше животът му. Издишван, частица по частица, обратно в света. Каладин дишаше дълбоко със затворени очи и за известно време чуваше само това. Собственият му живот. Вдишване, издишване, според ударите в гърдите му.

Дъх. Неговата малка буря.

Дъждът навън бе спрял. Каладин продължи да седи в тъмното. При смъртта на кралете и богатите светлооки не изгаряха телата им като тези на обикновените хора. Вместо това ги Превръщаха в каменни или метални статуи — завинаги замръзнали.

Телата на тъмнооките биваха изгаряни. Те се превръщаха в дим, за да се издигнат към небето и към това, което ги очакваше там, като изгорена молитва.

Дъх. Дъхът на светлоокия не бе различен от дъха на тъмноокия. Нито по-благ, нито по-свободен. Дъхът на кралете и на робите се смесваше, за да бъде вдишван отново и отново от хората.

Каладин стана и отвори очи. Беше прекарал бурята в мрака на стаичката, разположена до новите казарми на Мост Четири. Сам. Отиде до вратата, но спря. Постави пръстите си на наметалото, което висеше от една кука. В тъмното не можеше да различи тъмносиния му цвят или глифа на дома Колин — под формата на печата на Далинар — на гърба.

Май че всяка промяна в живота му е била белязана от буря. Тази промяна беше голяма. Той отвори вратата и излезе на светлината като свободен човек.

Засега остави наметалото.

Мост Четири приветства появата му. Бяха излезли да се окъпят и обръснат на пороя на бурята, както им беше обичай. Редицата почти бе приключила — Скалата беше избръснал всички. Едрият рогоядец си подпяваше, докато работеше с бръснача по оплешивяващата глава на Дрей. Въздухът ухаеше на влага от дъжда и отмитото огнище наблизо бе единствената следа от изядената от тях яхния предната нощ.

В много отношения мястото не се отличаваше особено от дърводелския двор, от който хората му се бяха измъкнали току-що. Дългите правоъгълни каменни постройки бяха общо взето същите — Превърнати, а не построени на ръка, те приличаха на грамадни каменни греди. Тези обаче имаха странично разположени стаички за сержанти с отделни врати. Бяха украсени със знаците на взводовете, които са ги обитавали по-рано; хората на Каладин трябваше да ги замажат с боя.

— Моаш — повика Каладин. — Белязан, Тефт.

И тримата заджапаха към него през оставените от бурята локви. Носеха облеклото на мостовите — прости, отрязани над коляното гащи, и кожени дрехи на голо. Белязания беше станал, движеше се въпреки раната в крака и видимо се стараеше да не куца. Засега Каладин не му нареди да пази леглото. Раната не бе толкова лоша, а и човекът му трябваше.

— Искам да огледаме с какво разполагаме — каза Каладин и ги отведе от новите казарми на Мост Четири. Те щяха да приютят петдесет войници и шестима сержанти. От двете им страни се издигаха още казармени постройки. Каладин бе получил двадесет сгради, за да настани новия си батальон от бивши мостови.

Двадесет постройки. Леснината, с която Далинар намери двадесет здания за мостовите, издаваше страшната истина — цената на предателството на Садеас. Хиляди загинали. И наистина, жените-писари работеха до някои от казармите и надзираваха паршите, които изнасяха купове дрехи и други лични принадлежности. Притежанията на мъртвите.

Немалко от писарите следяха със зачервени очи и изтощени лица. Садеас бе създал хиляди нови вдовици в лагера на Далинар и вероятно също толкова сираци. Ако на Каладин му трябваше друга причина да ненавижда този човек, то той я откри тук, в страданието на ония, чиито съпрузи му се бяха доверили на бойното поле.

В очите на Каладин нямаше по-тежък грях от това да предадеш съюзниците си в битка, освен може би това да предадеш собствените си хора — да ги убиеш, след като са изложили на опасност живота си, за да те защитават. Каладин веднага изпита пристъп на гняв при мисълта за Амарам и стореното от него. Робското клеймо сякаш отново гореше на челото му.

Амарам и Садеас. Двама души в живота на Каладин — в някакъв миг те трябваше да платят за извършеното от тях. Желателно беше заплащането да върви с тежка лихва.

Каладин продължи напред заедно с Тефт, Дрей и Белязания. Казармите, постепенно опразвани от лични вещи, бяха претъпкани с мостови. Те приличаха на мъжете от Мост Четири — същите дрехи и гащи до коленете. И все пак в някои отношения те изобщо не приличаха на хората от Мост Четири. Рошави, с неподрязвани от години бради, очите им бяха празни и не мигаха често. Отпуснати гърбове. Безизразни лица.

Всеки един от тях като че седеше самичък сред другите.

— Спомням си това чувство — тихо произнесе Белязания. Ниският жилав мъж имаше остри черти и посребрена коса на слепоочията, макар и да беше в началото на тридесетте си години. — Не го искам, но помня.

— От нас се очаква да превърнем тези хора в армия? — попита Моаш.

— Каладин го направи с Мост Четири, а? — изрече Тефт и размаха пръст към Моаш. — Значи ще го направи отново.

— Да промениш няколко десетки хора е различно от това да направиш същото със стотици — отбеляза Моаш и подритна откършен от бурята клон. Висок и едър, Моаш имаше белег на бузата, но не носеше робско клеймо на челото. Вървеше с изправен гръб и вирната брадичка. Ако не бяха тъмнокафявите му очи, можеше да мине за офицер.

Каладин преведе тримата покрай безброй казарми и извърши бързо преброяване. Близо хиляда души, и въпреки вчерашните му думи, че вече са свободни и могат да се върнат към стария си живот, ако го желаят, малцина имаха вид да искат нещо повече от това да седят. При все че в началото мостовите отряди бяха четиридесет, много хора бяха загинали при последното нападение, а и доста бяха непълни.

— Ще ги обединим в двадесет отряда — обясни Каладин, — като всеки ще наброява около петдесетина души.

Сил се носеше като панделка от светлина и се стрелкаше около него. Хората не даваха признак да я забелязват; тя беше невидима за тях.

— Не можем да обучаваме всеки лично, поне не в началото. Ще трябва да подготвим по-енергичните, а после да ги върнем да водят и обучат своите отряди.

— Предполагам — рече Тефт и се почеса по брадичката. Най-възрастният от мостовите, той бе един от малкото, които оставиха брадите си. Повечето от останалите ги обръснаха като знак за гордост, като нещо, което да отделя мъжете от Мост Четири от обикновените роби. По същата причина Тефт поддържаше брадата си спретната. Тя бе светлокафява там, където не беше посивяла, и той я носеше къса и квадратна, почти като на ардент.

Моаш изкриви лице и огледа мостовите.

— Смяташ, че някои от тях ще бъдат „по-енергични“, Каладин. На мен всичките ми изглеждат еднакво отпаднали духом.

— Някои все още ще имат живец в себе си — възрази Каладин и свърна обратно към Мост Четири. — Като за начало ония, които се присъединиха към нас при огъня миналата нощ. Тефт, трябваш ми, за да избереш още. Организирай и съчетай отрядите, после избери четиридесет души — по двама от всеки отряд — които да бъдат обучени най-напред. Ти ще ръководиш обучението. Тези четиридесет души ще бъдат семето, което ще използваме, за да помогнем на останалите.

— Смятам, че мога да го направя.

— Добре. Ще ти дам няколко души, които да ти помагат.

— Няколко? — попита Тефт. — Мога да взема и повече от неколцина…

— Ще трябва да се оправиш с няколко — каза Каладин, спря на пътеката и се обърна на запад, към двореца на краля отвъд стената на лагера. Той се издигаше на склон, надвесен над останалите военни лагери.

— Повечето от нас ще трябват, за да опазим Далинар Колин жив.

Моаш и останалите се заковаха до него. Каладин присви очи в посока на двореца. Със сигурност не изглеждаше достатъчно внушително, та да подслонява крал — тук всичко беше от камък и от нищо друго освен камък.

— Склонен си да се довериш на Далинар? — попита го Моаш.

— Той даде Меча си за нас — припомни Каладин.

— Дължеше ни това — изръмжа Белязания. — Ние спасихме проклетия му от Бурята живот.

— Може и да е било само преструвка — рече Моаш и скръсти ръце. — Политически игрички — той и Садеас опитват да се подхлъзнат един друг.

Сил кацна на рамото на Каладин и прие формата на млада жена с падаща лъскава рокля, цялата синьо-бяла. Със сключени ръце, тя гледаше кралския дворец, където Далинар Колин бе отишъл според уговорката.

Споменал беше на Каладин, че ще направи нещо, което ще ядоса много хора. Ще им отнема игрите…

— Трябва да опазим този човек жив — натърти Каладин и изгледа останалите. — Не знам дали му се доверявам, но той е единственият на тези равнини, който е показал някакъв намек за състрадание към мостовите. Ако умре, нека предположим колко време ще отнеме на наследника му да ни продаде отново на Садеас.

Белязания изсумтя подигравателно.

— Ще ми се да видя как опитват, когато начело ни стои Сияен рицар.

— Аз не съм Сияен рицар.

— Добре, както и да е — продължи Белязания. — Каквото и да си, няма да им е лесно да те отделят от нас.

— Мислиш, че мога да се бия с всички тях ли, Белязан? — попита Каладин и погледна по-възрастния мъж в очите. — Десетки Броненосци? Десетки хиляди войници? Смяташ, че един човек може да го стори?

— Не някой човек — упорито продължи Белязания. — Ти.

— Аз не съм божество, Белязан — отвърна Каладин. — Не мога да удържа натиска на десет армии.

Той се обърна към другите двама.

— Решихме да останем тук, на Пустите равнини. Защо?

— Какво бихме спечелили от едно бягство? — попита Тефт и сви рамене. — Дори като свободни хора щяхме да свършим, като се запишем в някоя от армиите на хълмовете. Или това, или щяхме да умрем от глад.

Моаш кимна.

— Мястото не е по-лошо от кое да е друго, докато оставаме свободни.

— Далинар Колин е нашата най-добра надежда за истински живот — отбеляза Каладин. — Телохранители, а не принудително набрани работници. Свободни хора, въпреки клеймата на челата ни. Никой друг няма да ни даде това. Ако искаме свобода, трябва да опазим Далинар Колин жив.

— А Убиецът в бяло? — кротко запита Белязания.

Бяха дочули какво върши той по света — убиваше крале и Върховни принцове във всички държави. Военните лагери говореха само за това, откакто вестите бяха дошли по далекосъобщителя. Императорът на Азир — мъртъв. Я Кевед в безпорядък. Половин дузина други държави останали без владетели.

— Той вече е убил нашия крал — продължи Каладин. — Старият Гавилар е бил първата жертва на убиеца. Просто трябва да се надяваме, че е приключил тук. И в двата случая ние защитаваме Далинар. На всяка цена.

Един по един те кимнаха, ако и с неохота. Той не ги винеше. Доверяването на светлооките не ги бе довело далеч — дори Моаш, който някога говореше добре за Далинар, май беше загубил привързаността си към него и към всички светлооки.

В действителност Каладин бе леко изненадан от себе си заради доверието, което изпитваше. Все пак, Бурята да го отнесе, Сил харесваше Далинар. Това натежаваше.

— Засега сме слаби — сниши глас Каладин. — Но ако определено време вършим това и защитаваме Колин, ще бъдем добре заплатени. Аз ще мога да ви обуча — наистина да ви обуча — за войници и офицери. Освен това ще можем да обучим останалите. Никога няма да сме в състояние да се справим сами тук като две дузини бивши мостови. Какво става обаче, ако вместо това ние сме отлично подготвена наемна военна част от хиляда души, снабдени с най-доброто въоръжение в лагерите? Ако нещата станат от лоши по-лоши и сме принудени да напуснем лагера, бих предпочел да го направим като сплотен, закален отряд, който не може да бъде пренебрегнат. Дайте ми една година с тези хиляда души и ще мога да го направя.

— Ето този план ми харесва — обади се Моаш. — Да се науча ли да си служа с меч?

— Все още сме тъмнооки, Моаш.

— Не и ти — възрази Белязания от другата му страна. — Видях очите ти по време на…

— Спри! — отсече Каладин. Той си пое дълбоко дъх. — Просто спри. Повече никакви приказки за това.

Тефт се умълча.

— Ще ви произведа офицери — обясни им Каладин. — Вие тримата, Сигзил и Скалата. Вие ще бъдете младши лейтенанти.

— Тъмнооки лейтенанти? — каза Белязания. Чинът често се използваше като равен на сержантския в роти, съставени само от светлооки.

— Далинар ме произведе капитан — обясни Каладин. — Най-високият чин, за който призна, че се осмелява да даде на тъмноок. Е, на мен ми трябва да имам пълна командна структура за хиляда души и ние ще се нуждаем от нещо между сержанта и капитана. Това означава да произведа вас петимата лейтенанти. Мисля, че Далинар ще ме остави да го направя. Ако ни трябва още някакъв чин, ще въведем старши сержанти. Скалата ще бъде снабдител и ще отговаря за изхранването на хората. Ще назнача Лопен за негов заместник. Тефт, ти ще водиш обучението. Сигзил ще бъде нашият канцеларист. Той е единственият, който може да чете глифи. Моаш и Белязания…

Той погледна двамата. Единият нисък, другият висок, и двамата вървяха еднакво — с плавна стъпка, опасни, постоянно с копията на раменете. Никога не бяха без оръжие. От всички хора, които бе обучавал в Мост Четири, само те двамата разбираха по усет. Бяха убийци.

Като самия Каладин.

— Ние тримата — обърна се към тях Каладин — ще се съсредоточим върху Далинар Колин. При всяка възможност искам един от нас лично да го охранява. Често единият от другите двама ще пази синовете му, но не се заблуждавайте — Тоягата е този, когото ще опазваме жив. На всяка цена. Той е единствената ни гаранция за свобода на Мост Четири.

Останалите кимнаха.

— Добре. Да вървим да събираме останалите. Време е и светът да ви види, както съм ви видял аз.

* * *

По общо съгласие Хобер седна пръв, за да му направят татуировката. Мъжът с раздалечените зъби бе един от първите, които повярваха в Каладин. Каладин си спомняше този ден — изтощен след пробега с моста, той искаше само да легне и да гледа в една точка. Вместо това реши да спаси Хобер, вместо да го остави да умре. В същия ден Каладин бе спасил и себе си.

Останалите от Мост Четири стояха около Хобер в палатката и мълчаливо гледаха как майсторката на татуировки внимателно работи върху челото му и закрива белега от робското клеймо с дадените от Каладин глифи. Хобер току подскачаше от болката на татуирането, но усмивката не слезе от лицето му.

Каладин беше чувал, че е възможно белег да бъде покрит с татуировка, и това се получи доста добре. Щом мастилото бе впръскано, глифите привличаха окото и едва можеше да се забележи, че кожата под тях е белязана.

Когато всичко свърши, майсторката даде на Хобер огледало, за да се види. Мостовият колебливо докосна челото си. Кожата бе почервеняла от иглите, но тъмната татуировка съвършено покриваше робското клеймо.

— Какво е изписано? — тихо попита Хобер със сълзи в очите.

— Свобода — обясни му Сигзил, преди Каладин да успее да отговори. — Глифът означава „свобода“.

— Малките глифи отгоре — продължи Каладин — съобщават датата, на която сте били освободени, и човека, който ви е освободил. Дори и ако загубите документа си за освобождаване, всеки, който опита да ви задържи като бегълци, може лесно да намери доказателство, че не сте такива. Той може да отиде до писарите на Далинар Колин, които пазят препис от вашия документ.

Хобер кимна.

— Това е добре, но не е достатъчно. Добавете към него и „Мост Четири!“ „Свобода. Мост Четири“.

— За да изтъкнете, че сте освободени от Мост Четири?

— Не, сър. Аз не съм освободен от Мост Четири. Аз съм освободен заради него. Не заменям времето си там за нищо на света.

Приказките звучаха безумно. Мост Четири означаваше смърт — десетки хора загинаха, мъкнейки този проклет мост. Дори и след като Каладин реши да ги спасява, той загуби прекалено много. Хобер щеше да е пълен глупак, ако не се беше възползвал от каква да е възможност да се измъкне.

И все пак той продължаваше упорито да седи, докато Каладин не начерта съответните глифи за майсторката на татуировки — спокойна, яка тъмноока жена, която сякаш можеше сама да вдигне цял мост. Тя приседна на столчето си и започна да добавя двата глифа на челото на Хобер, сбутани точно под глифа за свобода. През цялото време обясняваше — повторно — как татуировката ще бъде възпалена в продължение на дни и как Хобер ще трябва да се грижи за нея.

Той прие новите татуировки с усмивка на лицето. Пълна глупост, но останалите закимаха в съгласие и го затупаха по ръката. Щом Хобер бе готов, Белязания бързо седна и нетърпеливо поиска същата пълна татуировка.

Каладин отстъпи крачка назад, скръсти ръце и поклати глава. Извън палатката оживеният пазар продаваше и купуваше.

„Военният лагер“ всъщност беше град, построен в кратерообразния пръстен на някакво огромно скално образувание. Проточилата се война на Пустите равнини беше привлякла всевъзможни търговци, както и занаятчии, художници и даже семейства с деца.

Моаш стоеше наблизо, с разтревожено лице, и наблюдаваше майсторката на татуировки. Единствен той от мостовия отряд нямаше робско клеймо. Тефт също нямаше такова. Бяха ги направили мостови, без най-напред да са ги превърнали в роби. Това ставаше често в лагера на Садеас, където човек можеше да получи мъкненето на мостовете като наказание за всякакви възможни нарушения.

— Ако нямате робско клеймо — високо заговори Каладин на хората — не ви трябва да си правите татуировка. Продължавате да сте едни от нас.

— Не — възрази Скалата. — Аз ще си направя.

Той настоя да седне след Белязания и да получи татуировка на челото, макар че нямаше клеймото на роб. И наистина, всички мъже без робски клейма — сред тях Тефт и Белязания — седнаха и получиха татуировка на челото.

Само Моаш не пожела — той си постави татуировката на ръката. Добре. Така нямаше да се разхожда пред погледите на всички със заявлението за някогашното си робство.

Моаш се изправи от стола и на мястото му седна друг. Мъж с кожа на червени и черни мраморни шарки. Мост Четири имаше всякакви хора, ала Шен бе сам по себе си — парш.

— Не мога да го татуирам — заяви жената. — Той е собственост.

Каладин отвори уста да възрази, но останалите мостови скочиха първи.

— Той е свободен, като нас — възрази Тефт.

— Един от отряда е — продължи Хобер. — Направи му татуировката или няма да видиш и една сфера от който и да е от нас.

Той се изчерви, щом го каза, и погледна Каладин, който щеше да плати за всичко това с дадени от Далинар Колин сфери.

Обадиха се и останалите мостови, най-накрая майсторката въздъхна и се предаде. Жената придърпа столчето си и започна да работи по челото на Шен.

— Няма да можеш дори да я видиш — измърмори тя, при все че кожата на Сигзил бе тъмна почти колкото на Шен, а върху него татуировката се виждаше отлично.

Най-накрая Шен се погледна в огледалото и стана. Погледна Каладин и кимна. Всъщност беше лесно да го забравиш — той често се тътреше мълчаливо в края на отряда на мостовите. Невидим. Паршите често се държаха така.

След Шен оставаше само Каладин. Той седна и затвори очи. Болката от иглите беше много по-остра от очакваното.

Малко по-късно жената захвана да проклина под носа си.

Каладин отвори очи и видя как тя бърше челото му с парцалче.

— Какво става? — попита той.

— Мастилото не иска да хване! — отвърна тя. — Никога не съм виждала нещо такова. Щом избърша челото ти, мастилото просто се стича! Татуировката не се задържа.

Каладин въздъхна и схвана, че в жилите му има малко Светлина на Бурята. Дори не беше усетил как я е вдишал, но явно ставаше все по-добър в умението да я задържа. Напоследък често поемаше по малко, докато се разхождаше. Задържането на Светлина на Бурята приличаше на пълненето на мях с вино — ако го напълниш до пръсване и го отпушиш, ще пусне бърза струя, а после ще спадне до ручейче. Същото ставаше и със Светлината.

Той я прогони и се надяваше, че майсторката не е забелязала как издишва малко облаче светещ дим.

— Опитай отново — каза той, а тя извади ново мастило.

Този път татуировката се хвана. Каладин седеше, стиснал зъби срещу болката, а после погледна, когато жената постави огледалото пред него. Лицето, което гледаше към него, изглеждаше чуждо. Гладко избръснат, косата дръпната назад от лицето за татуирането, робското клеймо закрито и засега забравено.

Мога ли отново да бъда този човек?, запита се той, вдигна ръка и докосна бузата си. Той умря, нали така?

Сил кацна на рамото му и също се загледа в огледалото.

— Животът преди смъртта, Каладин — прошепна тя.

Той неволно вдиша Светлина — съвсем малко, частица от съдържанието на една сфера. Тя протече през жилите му като вълна от натиск, като хванати в теснина ветрове.

Татуировката на челото му се разтопи. Тялото му пропъди мастилото и то закапа по лицето му. Жената отново изруга и хвана парцалчето.

Каладин запомни образа — глифите се разтапят, свободата изчезва, а под нея — жестоките белези от робството му. Оглавени от прогорения глиф.

Шаш. Опасен.

Жената обърса лицето му.

— Не знам защо става така! Мислех, че този път ще остане. Аз…

— Всичко е наред — отвърна Каладин, взе парчето плат, изправи се и се избърса. Обърна се към останалите — мостови, които вече са войници.

— Явно белезите още не са приключили с мен. Ще опитам отново друг път.

Те кимнаха. По-нататък трябваше да им обясни какво е станало. Те знаеха за способностите му.

— Да вървим — каза им Каладин, подхвърли торбичка със сфери на жената и грабна копието, поставено до входа на палатката. Останалите го последваха с копия на рамо. Не им се налагаше да се движат въоръжени в лагера, но той искаше да свикнат с мисълта, че вече са свободни да носят оръжие.

Пазарът бе претъпкан и оживен. Разбира се, палатките са били свалени и сгънати по време на бурята от миналата нощ, но вече ги бяха издигнали отново. Каладин обърна внимание на паршите, може би защото се беше замислил за Шен. С крайчеца на зрението си той забеляза десетки от тях — те помагаха за издигането на последните палатки, разнасяха покупките на разни светлооки, помагаха на бакалите да редят стоките си.

Какво ли си мислят за тази война на Пустите равнини?, запита се Каладин. Война, водена за разгрома и може би за подчиняването на последните свободни парши на света?

Щеше му се да получи от Шен отговори на такива въпроси. Ала получаваше само повдигания на рамене.

Каладин поведе хората си през пазара. Тук той изглеждаше много по-гостоприемно в сравнение с лагера на Садеас. При все че хората зяпаха мостовите, никой не им се подиграваше, а пазаренето по близките сергии, макар и оживено, не достигаше до крясъци. Сякаш и безпризорните хлапета и просяците бяха по-малко.

Просто ти се иска да го вярваш, рече си Каладин. Искаш да вярваш, че Далинар е такъв човек, какъвто казват всички. Благородният светлоок от приказките. Само дето всички разправяха същото и за Амарам.

Докато вървяха, се разминаха с отделение войници. Твърде малко. Били са наряд в лагера, докато останалите са отивали за злощастното нападение, при което Садеас предаде Далинар. Когато подминаха един от караулите по пазара, Каладин забеляза двамата души в челото им да вдигат ръце пред себе си и да ги кръстосват при китките.

Как бяха научили стария поздрав на Мост Четири, при това толкова бързо? Хората не го направиха като пълен поздрав, а само като малък знак, но кимнаха с глава на Каладин и мъжете му, докато се разминаваха. Изведнъж по-тихият облик на пазара се показа на Каладин откъм другата си страна. Може би не ставаше дума просто за порядъка и организираността на армията на Далинар.

Над военния лагер се стелеше тих ужас. Хиляди бяха загинали заради предателството на Садеас. Вероятно всеки тук познаваше човек, загинал на платата. И вероятно всеки се питаше дали сблъсъкът между Върховните принцове няма да се ожесточи.

— Приятно е да гледат на теб като на герой, нали? — попита Сигзил, докато вървеше до Каладин и гледаше как минава още един отряд войници.

— Колко ли ще изтрае доброжелателността, как мислиш? — намеси се Моаш. — Колко време, преди да ни намразят?

— Ха!

Скалата се извисяваше над тях; той шляпна Моаш по рамото.

— Без оплаквания днес! Твърде много се оплакваш. Не ме заставяй да те ритна. Не харесвам ритниците. Болят ме пръстите на краката.

— Да ме ритнеш? — изсумтя Моаш. — Та ти и копие няма да носиш, Скала.

— Копията не служат за ритане на мрънкала. Но големи ункалакски крака като моите — та те са създадени за това! Ха! Това е очевидно, нали така?

Каладин изведе хората от пазара към голяма правоъгълна постройка близо до казармите. Тя беше направена от дялан камък, а не от Превърната скала, и очертанията ѝ бяха много по-изискани. Такива сгради ставаха все по-чести във военните лагери, понеже идваха много повече майстори-зидари.

Превръщането ставаше по-бързо, но и беше по-скъпо и не толкова удобно. Той не знаеше много за него — само знаеше, че Превръщателите са ограничени във възможностите си. Ето защо всички казармени здания бяха еднакви.

Каладин отведе хората си до тезгяха. Там прошарен човек с огромно шкембе надзираваше неколцина парши, които трупаха камари сини дрехи. Ринд, главният снабдител на Колин, на когото Каладин бе изпратил указания предната вечер. Ринд бе светлоок, но десетник, ниска степен съвсем малко над тъмнооките.

— А! — подхвана Ринд с писклив глас, който не съответстваше на телесата му. — Най-после дойдохте! Всичките са приготвени за Вас, капитане. Всичко, което ми е останало.

— Останало? — попита Моаш.

— Униформи на Синята гвардия! Бях поръчал нови, но остана това.

Ринд бе обзет от униние.

— Не очаквах, че толкова скоро ще ми трябват толкова много, разбирате ли.

Той изгледа Моаш от главата до петите, подаде му униформа и посочи стаичка за преобличане.

Моаш взе дрехите.

— Ще носим кожените дрехи върху тях?

— Ха! Ония, дето са накичени с толкова кокали, та сте приличали на някакви западни ловци на глави в празничен ден? Чул бях за това. Не, Сиятелният господар Далинар нареди всеки от вас да бъде снабден с нагръдни лети брони, стоманени шлемове, нови копия. Плетена ризница за бойното поле, ако имате нужда.

— Засега униформите са достатъчни — отвърна Каладин.

— Струва ми се, че ще изглеждам глупаво в това — промърмори Моаш, но потегли да се преоблече. Ринд раздаде униформите на останалите. Той изгледа учудено Шен, но му даде дрехи, без да се оплаква.

Мостовите се скупчиха нетърпеливо и заговориха оживено, докато разгъваха униформите си. Много време бе изминало, откакто всеки от тях е носил нещо различно от кожената одежда на мостовия или парцалите на роба. Когато Моаш се появи, те замлъкнаха.

Униформите бяха по-нови, с по-съвременна кройка от носената от Каладин при някогашната му служба във войската. Корави сини панталони и лъснати до блясък черни ботуши. Бяла риза с копчета — само краищата на яката и маншетите се подаваха от връхната дреха, която стигаше до кръста и се закопчаваше тясно под колана.

— Ето това е войник! — засмяно рече снабдителят. — Още ли смяташ, че изглеждаш глупаво?

Той направи знак на Моаш да види отражението си в огледалото на стената.

Моаш нагласи маншетите си и се изчерви. Каладин рядко го беше виждал толкова объркан.

— Не — отговори Моаш. — Не смятам.

Останалите нетърпеливо се захванаха да се преобличат. Някои отидоха в помещенията отстрани, но повечето не ги беше грижа. Били са мостови и роби; напоследък бяха прекарали живота си, развеждани насам-натам само по една препаска и почти нищо повече.

Тефт се облече преди всички останали и знаеше как да постави копчетата на точните им места.

— Много време мина — прошепна той, докато запасваше колана си. — Не съм сигурен дали заслужавам отново да нося нещо такова.

— Ти си това, Тефт — пресече го Каладин. — Не оставяй на роба да се разпорежда с теб.

Тефт изръмжа и постави бойния си нож на мястото му на колана.

— Ами ти, синко? Ти кога ще признаеш какво си?

— Направил съм го.

— Признал си на нас. Не и на всички останали.

— Не започвай с това отново.

— Ще започна каквото искам, Бурята да го отнесе, дано — отсече Тефт. Той се наведе и заговори тихо. — Поне докато не ми дадеш истински отговор. Ти си Повелител на Стихиите. Все още не си Сияен рицар, но ще станеш, когато всичко това приключи. Останалите имат право да те притискат. Защо да не отидеш до оня юнак Далинар, да не вдишаш малко Светлина на Бурята и да не го заставиш да те признае за светлоок?

Каладин погледна как хората объркано се суетяха в опит да надянат униформите си, а ядосаният Ринд опитваше да им обясни как да си закопчаят куртките.

— Всичко, което съм притежавал, Тефт — прошепна Каладин, — ми е било отнето от светлооките. Семейството ми, брат ми, приятелите ми. И повече. Повече, отколкото можеш да си представиш. Виждат какво имам и го отнемат.

Той вдигна ръка и понеже знаеше какво да търси, с напрягане видя как няколко светещи облачета се отделят от опакото на дланта му.

— Ще ми го отнемат. Ако успеят да разберат какво върша аз, ще го вземат.

— Хайде де, че как ще го направят, в името на диханието на Келек?

— Не знам — отвърна Каладин. — Не знам, Тефт, но не мога да не се страхувам ужасно, когато си помисля за това. Не мога да ги оставя да вземат това — или да вземат вас — хората — от мен. Мълчим си за способностите ми. Никакви приказки повече.

Тефт поръмжа. Останалите най-накрая се нагласиха, при все че Лопен — еднорък, та празният му ръкав бе вкаран навътре и издърпан, за да не провисва — опипа нашивките на рамото си:

— Това какво е?

— Знакът на Синята гвардия — отвърна Каладин. — Личната охрана на Далинар Колин.

— Те са мъртви, ганчо — рече му Лопен. — А ние не сме тях.

— Да — съгласи се Белязания. За ужас на Ринд той извади ножа си и отряза парчето плат. — Ние сме Мост Четири.

— Мост Четири бе вашият затвор — възрази Каладин.

— Няма значение — отговори му Белязания. — Ние сме Мост Четири.

Останалите се съгласиха, отрязаха знаците си и ги хвърлиха на пода.

Тефт кимна и направи същото.

— Ние ще защитаваме Тоягата, но няма просто да заменим това, което той е имал по-рано. Ние сме си наш, отделен отряд.

Каладин потърка чело, ала той беше постигнал именно това, като ги обедини — беше ги превърнал в единен отряд.

— Ще нарисувам знак от двойка глифи, за да го използвате — обърна се той към Ринд. — Ще трябва да поръчате нови знаци.

Дебелакът въздъхна и събра отрязаните знаци.

— Предполагам. Униформата Ви е тук, капитане. Тъмноок капитан! Кой би го помислил за възможно? Вие ще бъдете единственият в армията. Единственият такъв изобщо, доколкото ми е известно!

Ринд не изглеждаше да го намира оскърбително. Каладин нямаше особен опит в общуването със светлооки от нисък дан като него, въпреки че ги имаше много из военните лагери. В родния му град съществуваха само семейството на градоначалника — от много висок дан — и тъмнооките. Едва в армията на Амарам той разбра, че съществуват цели подразделения светлооки, много от които работеха обикновена работа и изкарваха с труд парите си, досущ като обикновените хора.

Каладин отиде до последния вързоп на тезгяха. Неговата униформа беше различна — синя жилетка, двуредна синя куртка с бяла подплата, сребърни копчета. Куртката бе разкроена да се носи отворена, въпреки редовете копчета на всяка страна.

Той често бе виждал такива униформи — върху светлооките.

— Мост Четири — рече той, отряза знака на Синята гвардия от рамото си и го остави на тезгяха до другите.

3.Шарка

„Войниците донасяха, че са били наблюдавани отдалеч от притеснително голям брой съгледвачи на паршендите. След това забелязахме новата им тактика — да се доближават до лагерите през нощта, а после бързо да се оттеглят. Мога само да предполагам, че нашите неприятели още тогава са подготвяли военната хитрост, с чиято помощ да приключат тази война.“

Из личния дневник на Навани Колин, Йесесес 1174 г.

Проучването на времето преди Йерокрацията е отчайващо трудно, пишеше в книгата. По време на управлението на Йерокрацията воринската църква е имала почти пълно господство над Източен Рошар. Измислиците, които са разпространявали — и след това са увековечавани като неоспорима истина — са се вкоренили в общественото съзнание. Още по-притеснително е, че са били създадени изменени преписи на древните текстове, които са нагласяли историята към йерократичната догма.

Шалан, само по нощница, четеше в каютата си на светлината на пълна със сфери купа. Нямаше истински прозорец, а само тесен процеп, който минаваше по върха на външната стена. Единственият звук, който тя можеше да чуе, беше плискането на водата в обшивката. През нощта корабът нямаше да спре в пристанище.

Църквата от тази епоха е изпитвала подозрения към Сияйните рицари, продължаваше книгата. И все пак тя се е опирала на авторитета, даден на воринизма от Вестителите. Това е създало двойственост, при която Измяната и предателството на Рицарите са били подчертавани прекалено много. По същото време древните Рицари — живели заедно с Вестителите в дните на сянката — са били почитани.

Това прави изключително трудно проучването на Сияйните и на мястото, наречено Морето на сенките. Какво представлява факт? Кои сведения са били пренаписани от църквата при зле прицеления ѝ опит да очисти миналото от нещата, сметнати за противоречиви, за да съвпадат с предпочитания от нея разказ? От периода са оцелели малко документи, които да не са преминали през ворински ръце, преписани от оригиналния им пергамент в нови кодекси.

Шалан вдигна поглед над книгата. Томът представляваше един от по-ранните публикувани трудове на Ясна като утвърден учен. Тя не бе заръчала на Шалан да го чете. Даже се поколеба, когато ученичката ѝ я помоли за книгата, и трябваше да я изрови от един от множеството натъпкани с книги сандъци, които държеше в трюма на кораба.

Защо ли толкова се колебаеше, при положение че в книгата пишеше точно за проучваните от Шалан неща? Не трябваше ли Ясна да ѝ я е дала веднага? Тя…

Шарката се върна.

Дъхът на Шалан заседна в гърлото, когато я видя на стената до койката си, точно от лявата страна. Тя внимателно отмести поглед към страницата пред себе си. Шарката беше видяната от нея по-рано — фигурата, появила се на нейния скицник.

Оттогава тя я виждаше с ъгълчето на зрението си — очертаваше се в кръговете на дървото, в плата на гърба на моряшката риза, в блясъка на водата. Когато погледнеше право към нея, шарката изчезваше. Ясна не каза нищо повече, а само обясни, че вероятно била безвредна.

Шалан обърна страницата и овладя дишането си. Беше изживяла нещо подобно по-рано, със странните създания с глави-символи, появили се неканени в рисунките ѝ. Тя позволи на очите си да слязат от страницата и да погледнат стената — не право в шарката, но покрай нея, все едно не я е забелязала.

Да, там беше. Изпъкнала, като щампа, тя имаше сложен мотив с натрапчива симетрия. Тънките черти се усукваха и извиваха и някак надигаха дървесината — като ковано желязо под изопната покривка.

Беше едно от онези неща. Главите-символи. Шарката приличаше на странните им глави. Тя погледна отново страницата, но не се зачете. Корабът се олюля и сияещите бели сфери в купата изтракаха, щом се преместиха. Тя пое дълбоко дъх.

След това погледна право към орнамента.

Той незабавно взе да избледнява, а ръбовете му се стопиха. Преди да изчезне, тя го погледна и си взе Спомен.

— Не и този път — измърмори тя, когато мотивът изчезна. — Този път те хванах.

Тя захвърли книгата, засуети се да извади молива си от въглен и лист хартия за рисуване. Приседна до светлината, а червените ѝ коси се разпиляха по раменете.

Работеше яростно, обзета от неистова нужда да завърши рисунката. Пръстите ѝ се движеха сами, а свободната ръка държеше скицника близо до купата — тя поръсваше хартията с късове светлина.

Шалан захвърли молива настрана. Трябваше ѝ нещо по-остро, което да може да очертава по-резки линии. Мастило. Моливът беше отличен за рисуване на меките отсенки на живата природа, но рисуваното от нея не бе живо. То представляваше нещо друго, нещо нереално. Тя измъкна писец и мастилница от багажа си, върна се към рисунката и повтори тъничките, сложни черти.

Рисуваше без да мисли. Изкуството я погълна и навсякъде около нея започнаха да се пръкват духчета на сътворението. Десетки дребни фигурки запълниха масичката до кревата и пода на каютата, където беше коленичила. Духчетата, не по-големи от лъжица без дръжката, се местеха и се въртяха, приемаха облика на току-що съзряни неща. Шалан почти не им обърна внимание, макар че никога не бе виждала толкова много наведнъж.

Те все по-бързо и по-бързо сменяха формите си, докато тя рисуваше съсредоточено. Шарката изглеждаше невъзможна за възпроизвеждане. Сложните ѝ повторения се извиваха в безкрайност. Не, писецът никога не би уловил съвършено това нещо, но тя бе близо. Изведе го спиралообразно от централната точка, после пресъздаде всяко разклонение от центъра, който притежаваше своя вихрушка от чертици. Приличаше на лабиринт, построен, за да побърка своя пленник.

Когато довърши последната линия, тя усети как диша тежко, сякаш беше пробягала голямо разстояние. Премигна и отново забеляза духчетата на сътворяването наоколо си — бяха стотици. Бавно изчезнаха едно по едно. Шалан остави писеца до мастилницата, която бе закрепила с восък за масичката, за да не пада при люлеенето на кораба. Тя вдигна страницата, изчака последните мастилени черти да изсъхнат и ѝ се стори, че е извършила нещо важно — при все че не знаеше какво.

Последната линия изсъхна и шарката се надигна пред нея. Тя ясно чу въздишка откъм хартията — може би на облекчение.

Шалан подскокна, захвърли листа и се покатери на леглото си. За разлика от предишните пъти, щампата не изчезна, ала напусна хартията — отдели се от рисунката — и слезе на пода.

Нямаше как иначе да го опише. Шарката някак си се придвижваше от хартията на пода. Достигна крака на кревата ѝ, уви се около него, изкачи се нагоре и премина на одеялото. Не приличаше на нещо, което се движи под плата; това бе просто грубо приближение. Линиите бяха твърде точни за това, а и нямаше разтягане. Нещо под одеялото щеше да е просто безформена буца, а това беше ясно очертано.

То я доближи. Не изглеждаше опасно, но тя усети, че трепери. Тази шарка беше различна от главите-символи в рисунките ѝ, но едновременно с това беше и някак си същата. Сплескана, без тяло или крайници. Представляваше абстрактно изображение на едно от тях — досущ както кръгът с няколко черти в него може да изобрази човешко лице на хартията.

Нещата я бяха ужасявали, бяха спохождали сънищата ѝ, бяха я карали да се притеснява, че обезумява. Когато това нещо я приближи, тя се измъкна от леглото си и отиде колкото може по-далеч от него в малката каюта. Сърцето блъскаше в гърдите ѝ, тя отвори вратата и тръгна към каютата на Ясна.

Намери я точно пред вратата ѝ, както се протягаше към дръжката ѝ с присвита лява ръка. На дланта ѝ стоеше фигурка от мастилена чернота — във вид на човек в хубави одежди и с дълга връхна дреха. Той се стопи в сянка, щом видя Шалан. Ясна погледна ученичката си, а после пода на каютата, където шарката прекосяваше дървото.

— Сложете си някакви дрехи, дете мое — рече Ясна. — Имаме да обсъждаме разни работи.

* * *

— Най-напред се надявах, че ще имаме един и същ вид духчета — започна Ясна, седнала на столче в стаята на Шалан. Шарката остана на пода между нея и Шалан, легнала на кревата, прилично облечена с рокля върху нощницата и тънка бяла ръкавица на лявата си ръка.

— Разбира се, това щеше да бъде твърде лесно. След Карбрант подозирах, че ще се окажем от различни ордени.

— Ордени, Сиятелна? — попита Шалан. Лежеше на кревата и плахо боцкаше с някакъв молив шарката на пода. Тя се дърпаше като ударено животно. Шалан бе смаяна от това как надигаше повърхността на пода, въпреки че част от нея не искаше да има нищо общо с това и с неговата неестествена, изкривяваща зрението геометрия.

— Да — отвърна Ясна. Мастилообразното духче, което я придружаваше, не се появи отново.

— Твърди се, че всеки орден е имал достъп до две от Стихиите, които се припокриват. Ние наричаме тази сила Повеляване на стихиите. Превръщането е една от тях и ние го притежаваме, макар и ордените ни да са различни.

Шалан кимна. Повеляване на стихиите. Превръщане. Това бяха уменията на Изгубените Сияйни, способностите — предполагаше се, че са само предание — които са били тяхната благословия или проклятие, в зависимост от това чий разказ човек чете. Поне това научи от книгите, дадени ѝ от Ясна за четене по време на плаването.

— Аз не съм Сияен рицар — заяви Шалан.

— Разбира се, че не сте — продължи Ясна, — както не съм и аз. Рицарските ордени са били построение, използвано от хората да определя и да обяснява. Не всеки размахал копие човек е войник, нито пък всяка замесваща хляб жена е хлебар. И все пак оръжията или лекарството са станали отличителни белези на някои занаяти.

— Следователно твърдите, че това, което можем да правим…

— Някога е било определението на това какво въвежда някого сред Сияйните рицари — продължи Ясна.

— Ала ние сме жени!

— Да — безгрижно се съгласи принцесата. — Духчетата не споделят предразсъдъците на човешкото общество. Освежаващо, не мислите ли?

Шалан се надигна и спря да боцка духчето-шарка.

— Сред Сияйните рицари е имало жени?

— Съвсем приличен брой. Но не се притеснявайте, че скоро ще заразмахвате меч, дете мое. Образът на Сияйния рицар на бойното поле е преувеличение. От прочетеното от мен излиза — за съжаление, сведенията са недостоверни — че на всеки отдаден на битките Сияен е имало още трима, които са използвали времето си за дипломация, наука или други начини да се помага на обществото.

— О.

Защо Шалан бе разочарована от това?

Глупачка. Надигна се неканен спомен. Сребрист меч. Очертание на светлина. Истини, които не можеше да погледне. Тя ги прогони и стисна очи.

Десет удара на сърцето.

— Проучвах духчетата, за които ми съобщихте — каза Ясна. — Създанията с главите-символи.

Шалан вдиша дълбоко и отвори очи.

— Това е едно от тях — и тя посочи с молива си към шарката; тя бе доближила сандъка ѝ и се качваше и слизаше от него, като дете, което се катери по диван. Вместо заплашителна, тя изглеждаше невинна, дори игрива — и съвсем не интелигентна. И тя е била уплашена от това нещо?

— Да, подозирам, че е — потвърди Ясна. — Повечето духчета се проявяват тук по различен начин в сравнение с Морето на сенките. Нарисуваното от Вас е било тамошната им форма.

— Това тук не е особено впечатляващо.

— Да. Ще призная, че съм разочарована. Шалан, струва ми се, че пропускаме нещо важно във връзка с това, и го намирам дразнещо. Потайните имат страховита слава, но това — първият видян от мен представител — изглежда…

То се покатери на стената, смъкна се, после отново се покатери нагоре, после пак се смъкна долу.

— Малоумно? — попита Шалан.

— Може би просто му трябва повече време. Когато за пръв път се свързах с Бледния…

Тя рязко спря.

— Какво? — попита Шалан.

— Съжалявам. Той не обича да говоря за него. Притеснява се. Нарушаването на клетвата от страна на рицарите е било много болезнено за духчетата. Много от тях са загинали; сигурна съм в това. При все че Бледния не желае да говори за това, допускам, че стореното от него е възприемано като предателство от себеподобните му.

— Но…

— Достатъчно за това — прекъсна я Ясна. — Съжалявам.

— Чудесно. Споменахте Потайните?

— Да — каза Ясна, бръкна в ръкава на скритата си ръка и измъкна сгънато парче хартия: една от направените от Шалан рисунки на главите-символи. — Това е собственото им име за тях самите, макар че ние вероятно бихме ги нарекли духчета на лъжата. Думата не им харесва. Независимо от това, Потайните владеят един от по-големите градове в Морето на сенките. Гледайте на тях като на светлооките в Царството на познанието.

— Следователно това нещо — каза Шалан и кимна към шарката, която се въртеше в кръг в средата на стаята — е като… принц сред тях?

— Нещо такова. Между тях и духчетата на честта съществува сложно противопоставяне. Политическите им отношения са въпрос, на който не можах да посветя много време. Това духче ще бъде Ваш спътник — и, покрай другото, ще Ви даде способността да Превръщате.

— Друго?

— Ще се наложи да проверим. Отнася се до природата на духчетата. Какво показа Вашето проучване?

При Ясна всичко изглеждаше проверка на научните знания. Шалан сподави една въздишка. Ето защо бе дошла с Ясна, вместо да се върне у дома. Все пак, понякога ѝ се искаше Ясна просто да ѝ каже отговорите, вместо да я кара да работи здраво, за да ги намери.

— Според Алаи духчетата са фрагменти от силите на сътворяването. Много от изследователите, които съм чела, са съгласни с това.

— Това е едното мнение. Какво означава то?

Шалан опита да не се разсейва от духчето на пода.

— Съществуват десет основни стихии — сили — посредством които светът функционира. Притегляне, налягане, преобразуване. Такива неща. Вие ми казахте, че духчетата са фрагменти от Царството на познанието, които някак са се осъзнали под въздействие на човешкото внимание. Е, съвсем ясно е, че преди това са били нещо. Както… както картината е била платно, преди да ѝ бъде даден живот.

— Живот? — запита Ясна и повдигна вежда.

— Разбира се — отвърна Шалан. Картините живееха. Не като хора или като духчета, но… е, за нея поне беше очевидно. — И тъй, преди духчетата да оживеят, те са били нещо. Сила. Енергия. Зен, дъщерята на Ват, е скицирала малки духчета, които понякога е откривала около тежки предмети. Духчета на притеглянето — фрагменти от силата, която ни заставя да падаме. Ясно е, че всяко духче е било сила, преди да стане духче. И наистина, духчетата могат да бъдат разделени на две главни категории — тези, които отговарят на чувствата, и тези, които отговарят на силите като огъня или натиска на вятъра.

— Следователно, Вие вярвате в теорията на Намар за категоризацията на духчетата?

— Да.

— Добре — отвърна ѝ Ясна. — Както и аз. Лично аз подозирам, че от тези подразделения на духчетата — духчета на чувствата срещу природни духчета — идват представите на човешкия род за древните „богове“. Честта, която е станала Всемогъщият на воринизма, е била създадена от хора, които са искали изобразяване на съвършените човешки чувства, както са ги видели при духчетата на чувствата. Земеделието — почитаният на запад бог — е женско божество, което е въплъщение на природата и на духчетата на природата. Различните духчета на празнотата с невидимия им повелител — чието име се променя в зависимост от това за коя култура говорим — предизвикват появата на враг или противник. Бащата на Бурите, разбира се, е странно порождение на горното, а предполагаемата му природа се променя в зависимост от това за кой период на воринизма става дума…

Тя спря. Шалан се изчерви и усети, че е гледала настрана и е започнала да очертава върху одеялото глифи срещу злото в думите на Ясна.

— Това беше отклонение — каза Ясна. — Извинете.

— Толкова сте уверена, че не съществува наистина — рече Шалан. — Всемогъщият.

— Не разполагам с повече доказателства за него, отколкото за тайленските Страсти, за Ну Ралик от Чистото Езеро или за коя да е друга религия.

— А Вестителите? Мислите, че не са съществували?

— Не знам. На този свят има много неща, които не разбирам. Например, съществуват някакви слаби доказателства, че Отецът на Бурята и Всемогъщият са истински същества — просто могъщи духове, като Нощната Пазителка.

— Значи той би могъл да е реален.

— Никога не съм твърдяла, че не е. Просто заявих, че не го приемам за Бог и не изпитвам никакво влечение да го боготворя. Но това също е отклонение. — Ясна се изправи. — Свободна сте от останалите си учебни задължения. През следващите дни трябва да съсредоточите учението си само върху едно. — Тя посочи пода.

— Тази шарка? — попита Шалан.

— От векове насам Вие сте единствената личност, която е имала възможността да общува с един от Потайните. Проучете го и запишете преживяното — в подробности. Вероятно това ще е Вашето първо значително съчинение и то може да се окаже изключително важно за нашето бъдеще.

Шалан наблюдаваше шарката: тя се беше размърдала и се удари в крака ѝ — Шалан почти не я усети — и продължи да се удря.

— Страхотно — заключи Шалан.

4. Онзи, който отнема тайните

„Следващата следа се появи на стените. Не пренебрегнах този знак, ала и не схванах пълното му значение.“

Из дневника на Навани Колин, Йесесес 1174

— Тичам във вода — продума Далинар, идвайки на себе си. Той се движеше, дърпаше се напред.

Видението се сгъсти около него. Краката му се плискаха в топла вода. И от двете му страни през плитката вода тичаха десетина мъже с чукове и копия. При всяка стъпка те вдигаха високо крак — стъпалото назад, бедрото успоредно на повърхността на водата. Все едно маршируваха на парад — само дето нито един парад не е бил такова щуро тичане. Очевидно тичането по този начин им помагаше да се придвижват през течността. Той опита да подражава на странната походка.

— Смятам, че се намирам в Чистото Езеро — приглушено изрече той. — Топла вода, която стига само до коленете, никакви следи от земя. Все пак е сумрачно и не мога да видя много. Хората тичат заедно с мен. Не зная дали тичаме към нещо, или бягаме от него. Не мога да видя нищо през рамото си. Хората очевидно са войници, но униформите им са старинни. Кожени полички, бронзови шлемове и брони. Ръцете и краката са голи.

Той сведе очи и се погледна.

— Нося същите.

Някои Върховни господари в Алеткар и Я Кевед все още носеха такива униформи, тъй че не можеше да определи точното време. Днешният обичай беше възраждане по сметката на традиционалистки настроени командири — те се надяваха, че класическият облик ще вдъхнови хората им. В такъв случай обаче заедно със старите униформи се използваше и съвременно стоманено оръжие — а той въобще не виждаше такова тук.

Далинар не задаваше въпроси. Беше установил, че действията съобразно с виденията му дават повече сведения от това да спре и да изисква отговори.

Тичането през тази вода беше трудно. Въпреки че бе започнал начело на дружината, сега се влачеше назад. Те тичаха към някакво голямо скално възвишение напред, неясно очертано в здрача. Може би пък това не беше Чистото Езеро. То нямаше скални образувания като…

Това не бе скалисто възвишение. Беше крепост. Далинар спря и огледа островърхата, прилична на замък постройка, която се издигаше право от спокойните езерни води. Никога не бе виждал нещо такова. Черен като смола камък. Обсидиан? Може би мястото е било Превърнато.

— Пред нас има крепост — обяви той и продължи нататък. — Със сигурност не съществува — ако съществуваше, щеше да е прочута. Изглежда така, сякаш е построена изцяло от обсидиан. Страни, приличащи на перки, се издигат към заострени върхове, кулите са като върхове на стрели… Отче на Бурите. Величествено е. Доближаваме втора дружина войници, застанали във водата; те държат копията насочени във всички направления. Може би са десетина; аз съм заедно с още толкова. И… да, сред тях стои някой. Броненосец. Бронята сияе.

Не просто Броненосец. Сияен. Рицар в бляскава Броня, грееща в наситено червено на сгъвките и върху някакви знаци. Броните са се държали така в дните на сянката. Това видение се разиграваше преди Измяната.

Като всички Брони, и тази беше неповторима. С поличката от халчести свръзки, с гладките сгъвки, с наръчниците, които се изопваха назад точно като… В името на Бурите, та това приличаше на доспехите на Адолин, при все че тази Броня бе по-пристегната в кръста. Жена? Далинар не можеше да установи със сигурност, тъй като забралото бе спуснато.

— Строй се! — нареди рицарят при пристигането на неговия отряд и Далинар кимна на себе си. Да, жена.

Далинар и останалите войници образуваха пръстен около рицаря с насочени навън оръжия. Не много надалеч през водата се движеше друга дружина войници с рицар по средата.

— Защо ни повикахте обратно? — запита един от хората около Далинар.

— Каеб смята, че е видял нещо — обясни жената. — Бъдете нащрек. Да се движим внимателно.

Отрядът потегли от крепостта в посока, различна от тази на пристигането им. Далинар държеше копието навън и слепоочията му се потяха. В собствените си очи той не беше по-различен от обикновеното. Другите обаче щяха да го виждат като един от тях самите.

Все още не знаеше твърде много за тези видения. Всемогъщият му ги изпращаше по някакъв начин. По собствените му думи обаче, Всемогъщият бе мъртъв. Как тогава ставаше това?

— Търсим нещо — приглушено обясни Далинар. — Отряди от рицари и войници са били изпратени посред нощ да открият нещо, което е било забелязано.

— Добре ли си, новобранче? — попита го един от войниците до него.

— Чудесно — отвърна Далинар. — Просто съм притеснен. Искам да кажа, дори не знам какво всъщност търсим.

— Духче, което не се държи както трябва — обясни мъжът. — Отваряй си очите. Щом Сджа-анат докосне някое духче, то се държи особено. Предупреждавай, щом видиш нещо.

Далинар кимна и повтори думите под носа си с надеждата, че Навани може да го чуе. Той и войниците продължиха проверката си, а рицарят по средата им разговаряше с… никого? Звучеше, все едно води разговор, но Далинар не можеше да види или чуе никого около нея.

Той насочи вниманието си към околностите. Винаги беше искал да види центъра на Чистото Езеро, но никога нямаше време да стори повече от това да посети границата. Бе опитал да намери време, да се освободи и да отиде там при последното си пътуване до Азир. Азишите винаги се оказваха изненадани, че той иска да отиде до такова място, понеже твърдяха, че там „нямало нищо“.

Далинар беше обут в някакви тесни обуща — може би, за да го пазят да не си пореже краката на нещо, покрито от водата. На места дъното бе неравно — имаше дупки и бабуни, които той повече усещаше, вместо да ги вижда. Гледаше как рибките се стрелкат насам-натам, сенките във водата и точно до тях някакво лице.

Лице.

Далинар извика, отскочи назад и насочи копието надолу.

— Това беше лице! Във водата!

— Речно духче? — попита рицарят и пристъпи до него.

— Приличаше на сянка — обясни Далинар. — Червени очи.

— Значи е тук — изрече рицарят. — Съгледвачът на Сджа-анат. Каеб, тичай до сборното място. Останалите — продължавайте да гледате. Няма да успее да стигне надалеч без носител.

Тя откачи нещо от пояса си — малка кесийка.

— Ето! — викна Далинар и забеляза малка червена точка във водата. Тя се отдалечи от него и заплува като риба. Той се втурна след нея и се затича по начина, който научи одеве. Какъв смисъл обаче имаше да гониш духче? Човек не можеше да ги хване. Не и по който и да е известен му начин.

Останалите го последваха. Рибите се пръснаха, подплашени от плискането на Далинар.

— Гоня някакво духче — тихо обясни той. — Него сме преследвали. Донякъде прилича на лице — замъглено, с червени очи. Плува във водата като риба. Чакай! Има още едно. То се съединява с него. По-голямо, като истинско тяло. Голямо е шест стъпки. Плува, но като сянка. То…

— В името на Бурите! — кресна внезапно рицарят. — Довело си е придружител!

По-голямото духче се усука, после се гмурна надолу и изчезна в каменистото дъно. Далинар спря, несигурен дали да продължи да гони по-малкото или да остане тук.

Другите се обърнаха и се затичаха в обратната посока.

Охо…

Далинар хукна обратно, понеже каменистото езерно дъно започна да се тресе. Той се спъна и пльосна във водата. Беше толкова бистра, че можеше да види как дъното се пропуква под него, сякаш нещо голямо го блъскаше откъм другата страна.

— Идвай! — викна един войник и го хвана за ръката. Издърпаха го на крака и пукнатините отдолу се разшириха. Спокойната доскоро повърхност на езерото кипеше и се тресеше.

Земята се раздруса и за малко отново да събори Далинар. Пред него неколцина войници паднаха.

Жената-рицар стоеше неподвижна и в ръката ѝ се образуваше огромен Меч.

Далинар хвърли поглед през рамо навреме и видя как от водата се надига камък. Дълга ръка! Тънка, може би петнадесет стъпки дълга, тя се изстреля от водата, а после отново се стовари, сякаш да се хване здраво за дъното на езерото. До нея се издигна друга ръка с насочен към небето лакът, а после и двете се надигнаха, като че бяха част от тяло, което се набира нагоре.

От скалистата повърхност се отдели гигантско тяло. Все едно някой е бил заровен в пясъка и сега се показва. От назъбения и каменист гръб на създанието, обрасъл с шистокор и подводни гъби, шуртеше вода. По някакъв начин духчетата бяха одушевили самия камък.

Докато съществото се изправяше и се въртеше, Далинар можа да различи блесналите червени очи — подобни на разтопена скала — дълбоко поставени в злобно каменно лице. Тялото беше скелетообразно, с тънки кокалести крайници и шилести пръсти, които завършваха със заострени нокти. Гърдите представляваха съребрие от камък.

— Гръмолом! — развикаха се войниците. — Чукове! Пригответе чуковете!

Жената-рицар застана пред възправящото се създание, тридесет стъпки високо; от него се стичаше вода. От нея започна да се излъчва спокойна бяла светлина. На Далинар му се видя като светлината на сферите. Светлина на Бурята. Жената вдигна своя Меч и закрачи напред през водата с неестествена лекота, сякаш течността нямаше власт над нея. Може би това бе силата на Бронята.

— Те бяха създадени да пазят — произнесе глас иззад него.

Далинар погледна войника, който го изправи одеве — дълголик селай с оплешивяващо теме и широк нос. Протегна ръка и му помогна да стъпи на крака.

Човекът не говореше така преди малко, но Далинар разпозна гласа. Същият глас, който идваше в края на повечето от виденията му. Всемогъщият.

— Сияйните рицари — изрече Всемогъщият, застанал до Далинар, загледан как жената атакува страховития звяр. — Те бяха разрешение, начин да се попречи на разрухата при Опустошенията. Десет рицарски ордена, основани с целта да помогнат на хората да се сражават, а след това да възстановяват.

Далинар го повтори, дума по дума, съсредоточен да запомни всяка от тях и да не мисли върху знамението им.

Всемогъщият се обърна към него.

— Бях изненадан, когато тези ордени се появиха. Не бях учил Вестителите си на това. Духчетата го направиха възможно — те искаха да подражават на това, което бях дал на хората. Ще ти се наложи да ги основеш отново. Това е твоята задача. Обедини ги. Построй крепост, която може да устои на бурята. Изтормози Злото. Убеди го, че може да загуби, и избери застъпник. Той ще се възползва от възможността, вместо да рискува да бъде победен отново, както му се е случвало твърде често. Този е най-добрият съвет, който мога да ти дам.

Далинар спря да повтаря думите. Оттатък боят започна сериозно — плискаше вода и камъните стържеха. Приближиха се войници с чукове. Изненадващо, но и те сияеха със Светлината на Бурята, макар и много по-слабо.

— Изненадан си от идването на Рицарите — обърна се Далинар към Всемогъщия. — А тази сила, този неприятел, е могъл да те убие. Ти никога не си бил Бог. Бог знае всичко. Бог не може да бъде убит. Кой си ти всъщност?

Всемогъщият не отговори. Той не можеше. Далинар беше разбрал, че тези видения бяха някакъв предопределен опит, нещо като пиеса. Хората в нея можеха да реагират на поведението на Далинар, като актьори, които могат да импровизират до известна степен. Всемогъщият обаче никога не правеше така.

— Ще сторя каквото мога — обясни Далинар. — Ще ги основа отново. Ще ги подготвя. Казал си ми много неща, но има едно, за което съм се сетил сам. Ако ти можеш да бъдеш убит, то тогава другият подобен на теб — твоят враг — вероятно също може да бъде убит.

Мракът се спусна над Далинар. Крясъците и плясъкът отслабнаха. Това видение по време на Опустошение ли беше, или между две Опустошения? Виденията никога не му казваха достатъчно. Тъмнината се вдигна и той се озова в малка каменна стаичка в своя дворец във военния лагер.

До него бе коленичила Навани, с поставка за писане пред себе си; писалката се движеше и тя пишеше. В името на Бурите — тя беше красива. Зряла, с начервени устни, косата оплетена около главата в сложна, проблясваща от рубините прическа. Кървавочервена рокля. Тя го погледна, забеляза, че той примигва отново, и му се усмихна.

— Това беше… — започна той.

— Тихо — прекъсна го тя и продължи да пише. — Последната част звучеше важна.

Тя продължи да пише, после махна писеца от поставката, стисната през плата на ръкава ѝ.

— Мисля, че записах всичко. Трудно е, когато сменяш езиците.

— Сменял съм езиците? — попита той.

— В края. Най-напред говореше селайски. Наистина, по-древна форма, но притежаваме съчинения на този език. Надявам се преводачите ми да могат да схванат моя запис; аз владея слабо този език. Трябва да говориш по-бавно, когато правиш това, скъпи.

— Точно сега това може и да е трудно — отвърна Далинар и стана. В сравнение с видението въздухът тук беше студен. Дъждът тропаше по затворените кепенци на стаята, но той знаеше от опит — краят на видението му означаваше, че бурята почти е приключила.

Отиде до скамейката край стената и седна; усещаше се изцеден. В стаята бяха само той и Навани; Далинар предпочиташе така. Ренарин и Адолин го чакаха навън, в друга стая в двореца на Далинар, под бдителните очи на капитан Каладин и на неговите мостови телохранители.

Може би трябваше да повика повече учени да наблюдават виденията му; всичките можеха да записват думите му, а после да ги сравняват и да напишат най-точната им версия. В името на Бурите, достатъчно неприятно му беше един човек да го гледа в подобно състояние — как бълнува и се тръшка по земята. Вярваше във виденията, дори зависеше от тях, но това не значеше, че не се смущава.

Навани седна наблизо и обви ръце около него.

— Лошо ли беше?

— Това? Не. Не беше зле. Малко тичане, после малко бой. Не участвах в него. Видението приключи преди да се налага да помагам.

— Тогава защо е тази физиономия?

— Трябва да възстановя Сияйните рицари.

— Да възстановиш… Но как? Какво изобщо означава това?

— Не знам. Не знам нищо; разполагам само с намеци и мъгляви заплахи. Поне едно е сигурно — задава се нещо опасно. Аз трябва да го спра.

Тя положи глава на рамото му. Той се загледа в огнището; то пропукваше тихо и даваше на стаичката топъл блясък. Едно от малкото огнища, непревърнати в някое от новите отоплителни устройства с фабриали.

Предпочиташе истинския огън, въпреки че не би го казал на Навани. Тя се трудеше здраво да създаде нови фабриали за всички.

— Защо ти? — попита Навани. — Защо да трябва да направиш това?

— Защо един човек е роден крал, а друг просяк? — попита я Далинар. — Тъй върви светът.

— Това толкова леко ли е за теб?

— Не е леко — отвърна ѝ той, — но няма смисъл да изисквам отговори.

— Особено ако Всемогъщият е мъртъв…

Може би не биваше да споделя това с нея. Приказките дори само за това можеха да го изкарат еретик, да отчуждят собствените му арденти и да предоставят на Садеас още едно оръжие срещу престола.

Ако Всемогъщият бе мъртъв, то тогава какво почиташе Далинар? В какво вярваше?

— Трябва да запишем спомените ти от видението — с въздишка рече Навани и се отдели от него. — Докато са свежи.

Той кимна. Важно беше да разполагат с описание, с което да сравнят думите му. Далинар започна да разказва какво е видял и говореше достатъчно бавно, та тя да може да запише всичко. Той описа езерото, облеклото на хората, странната крепост в далечината. Тя заяви, че някои от тамошните жители разказвали за големи постройки на Чистото Езеро. Учените ги смятали за легендарни.

Далинар се изправи и закрачи, когато стигна до описанието на зловещото нещо, което се надигна от езерото.

— Остави дупка на дъното след себе си — обясни Далинар. — Представи си как очертаваш тяло на пода, а после виждаш как същото това тяло се откъсва от земята. Представи си тактическото преимущество, с което ще разполага нещо такова. Духчетата се придвижват бързо и с лекота. Някое може да се промъкне зад бойната линия, да се изправи и да нападне обозните части. Каменното тяло на този звяр ще да е било трудно за унищожаване. В името на Бурите… Остриетата. Чудя се дали всъщност оръжията не са били измислени, за да бъдат употребявани срещу такива създания.

Навани се усмихна, докато пишеше.

— Какво? — попита Далинар и се спря.

— Ти си такъв войник.

— Да. И?

— Привлекателно е — отвърна тя и приключи с писането. — Какво стана след това?

— Всемогъщият говори с мен.

Той закрачи бавно и спокойно и ѝ предаде монолога, доколкото можеше да си спомни. Трябва да спя повече, каза си той. Не беше младият мъж отпреди двадесет години, способен да изкара цялата нощ буден с Гавилар, да слуша с чаша вино в ръка как брат му прави планове, а на следния ден да се впусне в бой, пълен със сила и жаден за схватка.

Щом той свърши разказа, Навани стана и остави настрана принадлежностите за писане. Тя записа думите му и щеше да нареди на учените си — е, на неговите учени, които си бе присвоила — да се заемат да съпоставят записаното на алетски с нейните транскрипции. Разбира се, най-напред щеше да махне редовете, където се споменаваха деликатни въпроси като смъртта на Всемогъщия.

Тя щеше и да потърси исторически справки, за да ги съпостави с описанието му. Навани обичаше нещата да са ясни и представени в количествена форма. Тя беше приготвила календар с виденията му и опитваше да ги свърже в единен разказ.

— Все още ли смяташ да излезеш с указа тази седмица? — попита го тя.

Далинар кимна. Беше го изпратил неофициално на Върховните принцове седмица по-рано. Още в същия ден възнамеряваше да го обяви из лагерите, ала Навани го убеди, че другото е по-мъдрият ход. Новините се прокрадваха, но това щеше да позволи на Върховните принцове да се подготвят.

— Указът ще излезе официално след няколко дни — отвърна той. — Преди Върховните принцове да са могли да притиснат допълнително Елокар, за да го оттегли.

Навани сви устни.

— Трябва да бъде направено — обясни Далинар.

— Очаква се да ги обединиш.

— Върховните принцове са разглезени деца — отвърна Далинар. — Да ги променим ще наложи извънредни мерки.

— Ако унищожиш единството на кралството, никога няма да го обединим.

— Ще направим така, че да не се разпадне.

Навани го изгледа отгоре до долу и се усмихна.

— Трябва да призная, че обичам това твое по-уверено аз. Е, ако можеше просто да заемеш малко от тази увереност по въпроса за нас…

— Напълно съм уверен по въпроса за нас — отвърна той и я придърпа към себе си.

— Така ли? Понеже това местене между кралския дворец и твоя дворец губи много от времето ми всеки ден. Ако преместех нещата си тук — да речем, в твоите апартаменти — помисли си колко по-удобно щеше да бъде всичко.

— Не.

— Уверен си, че няма да ни оставят да се оженим, Далинар. Какво друго да правим тогава? Това ли е нравствеността тук? Самият ти каза, че Всемогъщият бил мъртъв.

— Нещо или е право, или не е — заинатено отговори Далинар. — Всемогъщият не се занимава с това.

— Бог — решително заяви Навани — не се занимава с това дали заповедите му са правилни или грешни.

— Ъъъ, да.

— Внимавай — предупреди го тя. — Звучиш като Ясна. Както и да е, ако Бог е мъртъв…

— Бог не е мъртъв. Ако Всемогъщият е умрял, то той никога не е бил Бог. Това е всичко.

Тя въздъхна, все още близо до него. Изправи се на пръсти и го целуна — при това не сдържано. Навани смяташе, че сдържаността е за престорените и за разхайтените. И така, страстна целувка в устата, тя оттласна главата му назад и жадуваше за още. Когато се отдръпна, Далинар се оказа без дъх.

Тя му се усмихна, отдръпна се, взе си нещата — той не бе забелязал как тя ги е изпуснала за целувката — и отиде към вратата.

— Разбираш, че не съм търпелива. Аз съм разглезена като Върховните принцове и съм свикнала да получавам каквото поискам.

Той изсумтя. И двете неща не бяха верни. Тя можеше да бъде търпелива. Когато това ѝ изнасяше. Тя имаше предвид, че това не ѝ изнася сега.

Навани отвори вратата, капитан Каладин надзърна и огледа стаята. Мостовият определено беше усърден.

— Пази я, докато отива у дома си, войнико — нареди му Далинар.

Каладин отдаде чест. Навани се промъкна покрай него, тръгна си без сбогом, затвори вратата и отново остави Далинар сам.

Той въздъхна дълбоко, отиде до стола и приседна край огнището, за да размисли.

Пробуди се след известно време. Огънят беше изгаснал. В името на Бурите. Сега пък май заспиваше посред бял ден? Само да не прекарваше толкова време нощем в безсъние, с глава, изпълнена с чужди тревоги и тежести. Какво стана с ясните дни? Тогава той държеше ръка на меча, уверен, че Гавилар ще се справи с трудната част.

Далинар се протегна и стана. Трябваше да прегледа приготовленията за издаването на кралския указ, да прегледа новите гвардейци…

Той спря. Върху стената на стаята му се мъдреха яркобели драскотини, които образуваха глифи. По-рано ги нямаше.

Шестдесет и два дни — гласяха глифите. Следва смърт.

* * *

Малко по-късно Далинар стоеше прав, с изопнат гръб, със сключени ръце, докато слушаше как Навани разговаря с Рушу, една от учените на дома Колин. Адолин стоеше наблизо и оглеждаше парче бял камък, намерено на пода. Явно е било отчупено от редичката декоративни камъни по ръба на прозореца и след това използвано за изписване на глифите.

Прав гръб, главата горе, казваше си Далинар, дори и да ти се иска да се отпуснеш в този стол. Един водач не се отпуска. Един водач владее нещата. Дори и когато му се струва най-малко вероятно да владее каквото и да е.

Особено тогава.

— А — обади се Рушу, млада жена-ардент с дълги клепачи и нацупени устенца. — Погледнете небрежните линии! Несъразмерната симетрия. Който и да го е направил, няма опит в изписването на глифи. Изписани са почти изцяло погрешно — прилича повече на разрушение. А и значението е неясно. Смъртта следва? Или пък е следвай смъртта? Или шестдесет и два дни смърт и следване? Глифите не са точни.

— Просто направи копие, Рушу — каза ѝ Навани. — И не говори на никого за това.

— Дори и на Вас? — попита я разсеяно жената, докато пишеше.

Навани въздъхна и отиде до Далинар и Адолин.

— Тя е добра в работата си — тихо произнесе Навани, — но от време на време малко забравя. Както и да е, разбира от почерците по-добре от всеки. Това е една от многото сфери на нейните интереси.

Далинар кимна и потисна страховете си.

— Защо ще му е на някого да върши това? — попита Адолин и пусна камъка. — Това някаква неясна заплаха ли е?

— Не — отсече Далинар.

Навани го погледна в очите.

— Рушу — нареди тя. — Остави ни сами за миг.

Жената не отговори веднага, но при второто напомняне изприпка навън. Докато отваряше вратата, навън се показаха хора от Мост Четири начело с мрачния капитан Каладин. Той беше придружил Навани обратно, беше се върнал и видял това — и веднага изпрати хора да проверят Навани и да я доведат.

Очевидно считаше станалото за своя грешка и смяташе, че някой се е промъкнал в стаята на Далинар, докато последният е спял. Далинар махна на капитана да влезе.

Каладин се забърза и може би не видя как челюстта на Адолин се стяга при появата му. Далинар се бе сражавал с паршендския Броненосец, когато Каладин и Адолин се бяха сблъскали на бойното поле, и Върховният принц бе чул за това. Синът му определено не се зарадва, когато чу, че тъмноокият мостови е бил поставен начело на Синята гвардия.

— Сър — започна капитан Каладин и се приближи. — Аз съм в затруднение. Една седмица на работа и се провалих.

— Изпълнил си това, което ти е било наредено, капитане — отвърна Далинар.

— Наредено ми бе да Ви опазя, сър — продължи Каладин и в гласа му се просмукваше гняв. — Трябваше да поставя стража на всяка отделна врата в щабквартирата Ви, а не само от външната страна на стаите.

— За в бъдеще ще бъдем по-наблюдателни, капитане — рече Далинар. — Твоят предшественик винаги поставяше стражата като теб и това бе достатъчно.

— Времената са били различни, сър — отговори Каладин, огледа стаята и присви очи. Спря се на прозорчето, твърде малко, та да може някой да се промъкне навътре.

— Все още ми се ще да разбера как са се промъкнали вътре. Стражата не е чула нищо.

Далинар огледа младия войник, навъсен и покрит с белези. Защо, помисли си той, толкова се доверявам на този човек? Не можеше да го обясни, но с течение на времето се бе научил да се доверява на усета си на войник и пълководец. Нещо вътре в него го подтикваше да вярва на Каладин, и той се осланяше на това си усещане.

— Това не е важно — отсече Далинар.

Каладин го погледна остро.

— Не се тревожи прекалено как човекът се е промъкнал вътре, за да дращи по стената ми — продължи той. — Просто бъди по-бдителен. Свободен си.

Той кимна на Каладин, който си излезе неохотно и затвори вратата.

Адолин се приближи. Рошавият младеж беше висок колкото Далинар. Понякога беше трудно да си го спомниш. Не толкова отдавна Адолин бе малко жизнено момче с дървен меч.

— Казваш, че си се събудил и това е било тук — започна Навани. — Казваш, че не си видял никой да влиза, нито си чул някой да пише.

Далинар кимна.

— Тогава защо ли — продължи тя — имам внезапното и недвусмислено впечатление, че ти знаеш защо надписът е тук?

— Не знам кой точно го е направил, но знам какво означава.

— И какво означава? — попита Навани.

— Означава, че ни е останало много малко време — отвърна Далинар. — Разпратете указа, после посетете Върховните принцове и уредете среща. Те ще искат да говорят с мен.

Вечната Буря иде…

Шестдесет и два дни. Недостатъчно време.

Явно имаше само толкова на разположение.

5. Идеали

„Знакът на стената представляваше още по-голяма заплаха от крайния срок. Способността да се вижда в бъдещето иде от Пустоносните.“

От Дневника на Навани Колин, Йесесес 1174 г.

Победата и — в крайна сметка — отмъщението.

Жената-глашатай носеше хартия с кралските слова на нея — прибрана между две облечени в плат дъски — при все че очевидно бе запомнила текста. Никаква изненада. Само Каладин я накара да повтори указа три пъти.

— Пак — рече той, седнал на камъка си до огнището на Мост Четири. Много хора от отряда бяха снишили купичките си за хранене и се бяха умълчали. Сигзил си повтаряше думите и ги запомняше.

Жената въздъхна. Тя беше пълничка млада светлоока жена с червени кичури в черната си коса, което говореше за веденска или рогоядска кръв. Имаше десетки жени като нея, които сновяха из военния лагер, за да четат и понякога да разясняват думите на Далинар.

Тя отново отвори дъсчиците. Във всеки друг батальон, разсеяно си рече Каладин, командирът щеше да бъде с достатъчно високо положение в обществото и да стои над нея по ранг.

— По заповед на краля — започна тя — Далинар Колин, Върховен принц на войната, разпорежда с настоящето промени в начина на събирането и разпределянето на скъпоценните ядра в Пустите равнини. Оттук насетне всяко скъпоценно ядро ще бъде събирано на смени от двама Върховни принцове, които действат заедно. Плячката става собственост на краля, който ще определи — на основата на приноса на страните и на готовността им да се подчиняват — разпределението. Предварително подготвено разписание ще укаже кои Върховни принцове и армии отговарят за лова на скъпоценните ядра и в какъв порядък. Обединяванията няма да бъдат винаги еднакви и ще бъдат преценявани с оглед на стратегическата целесъобразност. Предполага се, че по силата на Кодексите, които всички ние високо ценим, мъжете и жените от армиите ще посрещнат с одобрение подновеното съсредоточаване върху победата и — в крайна сметка — отмъщението.

Жената-глашатай захлопна дъските, вдигна поглед към Каладин и шавна с дългите си черни вежди — той беше уверен, че са изписани с чернило.

— Благодаря — рече той.

Тя му кимна, след което потегли към следващия батальонен плац.

Каладин стана.

— Е, ето я и бурята, която очаквахме.

Мъжете закимаха. Разговорите в Мост Четири бяха приглушени след странното проникване в щабквартирата на Далинар вчера. Каладин се чувстваше като глупак. Независимо от това, Далинар сякаш изцяло пренебрегваше влизането. Той знаеше много повече, отколкото казваше на Каладин. Как се очаква да си върша работата, ако нямам сведенията, които ми трябват?

Нямаше още две седмици на работата и ето че политиката и интригите на светлооките вече му пречеха.

— Върховните принцове ще побеснеят от указа — обади се Лейтен от огнището, където работеше по каишите на бронята на Белд; тя бе дошла от снабдителя с изкривени закопчалки. — Всъщност, при тях всичко опира до това да се доберат до скъпоценните ядра. Днес по вятъра ще се носи голямо недоволство.

— Ха! — намеси се Скалата и сипа лютива яхния на Лопен, който се бе върнал мигновено. — Недоволство? Днес това значи бунтове. Не чухте ли, че се споменава Кодексът? Това нещо, то е обида за останалите, за които ние знаем, че не спазват клетвите си.

Той се усмихваше и сякаш смяташе гнева и дори бунта на Върховните принцове за забавни.

— Моаш, Дрей, Март и Ет с мен — нареди Каладин. — Трябва да сменим Белязания и хората му. Тефт, как върви работата ти?

— Бавно — отговори Тефт. — Момчетата от другите мостови отряди… имат още много хляб да изядат. Трябва ни нещо повече, Кал. Някакъв начин да ги вдъхновим.

— Аз ще се заема с това — каза Каладин. — Засега ще опитаме с храната. Скала, все още имаме само петима офицери, тъй че можеш да използваш последната стая от външната страна за склад. Колин ни даде правото да реквизираме от снабдителната служба на лагера. Натъпчи склада.

— Да го натъпча? — попита Скалата и на лицето му разцъфтя грамадна усмивка. — Колко?

— Много — отвърна Каладин. — В продължение на месеци сме яли чорба и яхния с Превърнато зърно. През следващия месец Мост Четири ще се хранят като крале.

— Само без черупки — рече Март и посочи Скалата, докато си вземаше копието и закопчаваше куртката. — Понеже ти можеш да спретнеш каквото си поискаш, това не значи, че ние ще ядем нещо тъпо.

— Въртоглави равнинци — отговори Скалата. — Не искате ли да сте силни?

— Искам да си запазя зъбите, благодаря ти — отвърна му Март. — Щурав рогоядец.

— Аз ще натъкмя две работи — продължи Скалата с ръка на гърдите, все едно отдаваше чест. — Едната за смелите, а другата за глупавите. Можете да избирате между тях.

— Ти ще правиш пиршества, Скала — прекъсна го Каладин. — Искам да обучиш готвачи за другите казарми. Дори ако Далинар има готвачи в излишък, щом има по-малко редовни войници за изхранване, искам ние, мостовите, да бъдем самостоятелни. Лопен, от този ден насетне ти, Дабид и Шен сте зачислени към Скалата, за да му помагате. Трябва да превърнем тези хиляда мъже във войници. Това започва по същия начин, по който започна при вас — като им напълним стомасите.

— Ще бъде сторено — засмяно изрече Скалата и потупа Шен по рамото, когато паршът се появи мигновено. Той беше започнал да прави това едва напоследък и като че ли се криеше назад по-малко от едно време.

— Даже няма да слагам тор в храната!

Останалите се засмяха. Най-вече поставянето на тор в храната беше направило от Скалата мостови. Щом Каладин потегли към кралския дворец — днес Далинар имаше важна среща с краля — Сигзил тръгна заедно с него.

— Малко от времето ти, сър — тихо започна той.

— Ако искаш.

— Обеща ми, че ще мога да измеря твоите… особени умения.

— Обещал съм? — попита Каладин. — Не си спомням обещание.

— Изръмжа нещо.

— Аз съм… изръмжал?

— Когато заговорих за измервания. Явно го сметна за добро хрумване и каза на Белязания, че можем да ти помогнем да се ориентираш в силите си.

— Сигурно.

— Трябва да знаем какво точно можеш да правиш, сър — степента на уменията, продължителността на времето, през което Светлината на Бурята остава в теб. Съгласен ли си, че ясното осъзнаване на границите на възможностите ти би било от полза?

— Да — неохотно се съгласи Каладин.

— Отлично. Тогава…

— Дай ми няколко дни — рече Каладин. — Подготви някакво място, където не могат да ни забележат. Тогава… да, разбира се. Ще ти позволя да ме измериш.

— Чудесно — отвърна Сигзил. — Нагласил съм някои опити.

Той спря на пътеката и остави Каладин и другите да се отдалечат от него.

Каладин опря копието на рамо и отпусна ръка. Често откриваше, че хваща оръжието твърде здраво, та чак кокалчетата на пръстите му побеляват. Все едно някаква част от него все още не искаше да повярва, че може да го носи открито, и се боеше, че ще му го отнемат отново.

Сил се понесе надолу след ежедневния си пробег из военния лагер върху утринните ветрове. Тя кацна на рамото му и приседна видимо замислена.

Лагерът на Далинар бе уредено място. Тук войниците не се размотаваха лениво, а винаги вършеха нещо. Работеха по оръжията си, носеха храна, мъкнеха товари, даваха наряд. В този стан войската даваше много наряди. Дори при намаляла армия, Каладин подмина три караула, докато хората му маршируваха към портите. Три пъти повече от видяното в лагера на Садеас.

Той отново забеляза празнотата. Нямаше нужда мъртвите да се превръщат в Пустоносни, за да тормозят лагера; правеха го празните казармени помещения. Той мина покрай някаква жена, седнала на земята до една от празните сгради, загледана в небето, стиснала вързоп мъжки дрехи. Две малки деца стояха на пътеката до нея. Твърде мълчаливи. Не беше обичайно толкова малки деца да са тихи.

Казармите образуваха огромен пръстен, а в средата му бе по-населената част на лагера — оживеният дял с двореца на Далинар и жилищата на различните Върховни господари и генерали. Дворецът на Далинар беше хълмообразен каменен купол с развети знамена и забързани чиновници, понесли снопове с документи. Близо до него няколко офицери бяха отворили наборни палатки и се бе образувала дълга редица от бъдещи войници. Някои бяха наемници, достигнали до Пустите равнини в търсене на работа. Други приличаха на пекари, отзовали се на призива за повече войници след нещастието.

— Ти защо не се засмя? — попита го Сил, докато Каладин оглеждаше редицата и вървеше към портите на лагера.

— Съжалявам — отвърна той. — Ти направи ли нещо забавно, което да не съм видял?

— Имам предвид по-рано — обясни тя. — Скалата и Белязания се смееха. Ти не. Когато се смееше през трудните седмици, знаех, че се заставяш да го вършиш. Мислех си, че може би, след като нещата се оправят…

— Сега имам цял батальон мостови, с които да се занимавам — отговори ѝ той загледан напред. — И един Върховен принц, когото да опазя жив. Намирам се насред пълен с вдовици военен лагер. Май не ми е много до смях.

— Ала нещата са по-добре — настоя тя. — За теб и твоите хора. Помисли си за това какво стори, какво постигна.

Цял ден на платото, изпълнен с убийства. Съвършено съчетаване между него самия, оръжието му и бурите. И той убиваше с това. Убиваше, за да защити един светлоок.

Той е различен, помисли си Каладин.

Винаги казваха така.

— Предполагам, че просто чакам — продължи той.

— Какво?

— Гърма — тихо ѝ обясни той. — Винаги идва след светкавицата. Понякога трябва да чакаш, но най-накрая идва.

— Аз…

Сил се изви пред него, задържа се във въздуха и започна да се движи заднишком, докато той вървеше. Тя не летеше — нямаше криле — и не подскачаше из въздуха. Просто стоеше там, върху нищото, и се движеше заедно с него. Явно не обръщаше внимание на общоприетите закони на физиката.

Тя вирна глава към него.

— Не разбирам какво искаш да кажеш. Проклятие! Мислех си, че разбирам всичко това. Бури? Светлина?

— Нали помниш как, когато ме насърчи да се бия, за да спася Далинар, все пак те нараняваше, когато убивах?

— Да.

— Същото е — тихо изрече Каладин и хвърли поглед настрана. Отново стискаше копието твърде здраво.

Сил го гледаше с ръце на хълбоците и чакаше той да продължи.

— Задава се нещо лошо — каза Каладин. — Просто не може нещата да продължат да вървят на добре за мен. Животът не е устроен така. Може и да има нещо общо с вчерашните глифи на стената на Далинар. Те приличаха на броене.

Тя кимна.

— Виждала ли си изобщо нещо подобно по-рано?

— Спомням си… нещо — прошепна тя. — Нещо лошо. Да виждаш какво идва — това не е присъщо на Честта, Каладин. То е нещо друго. Нещо опасно.

Чудно.

Когато той не каза нищо повече, Сил въздъхна, изсвистя във въздуха и стана паднелка от светлина. Последва го между поривите на вятъра.

Тя каза, че е духче на честта, помисли си Каладин. Защо все още продължава да си играе с вятъра?

Той трябваше да я попита. Предполагайки, че тя ще му отговори. Предполагайки, че тя дори знае отговора.

* * *

Торол Садеас разпери пръсти пред себе си, опрял лакти върху изисканата каменна инкрустация на масата. Гледаше Меча, забит от него в средата ѝ. Острието отразяваше лицето му.

Проклятие. Кога беше остарял? Мислеше за себе си като за млад мъж в двадесетте си години. Сега беше на петдесет. Петдесет проклети години. Вирна брадичка и погледна Острието.

Заклеващ. Мечът на Далинар — извит, като огънат гръб, с приличен на кукичка връх в края, с подобни връхчета на дръжката. Като вълни в движение, надигащи се от океана.

Колко често беше пожелавал това оръжие? Ето че сега беше негово, ала той откри, че притежаването му е празна работа. Далинар Колин — обезумял от мъка, поразен до степен битките да го плашат — все още се бе вкопчил в живота. Старият приятел на Садеас приличаше на любим брадвохрът, когото си се видял принуден да убиеш, само за да го намериш разскимтял се под прозореца, понеже отровата не го е довършила.

Още по-зле, не можеше да се отърве от усещането, че Далинар някак си го е надиграл.

Вратата към всекидневната му се отвори и в стаята се промъкна Иалаи. С тънка шия и голяма уста, жена му никога не беше описвана като красавица — особено с вървежа на годините. Той не обръщаше внимание. Иалаи бе най-опасната жена, която познаваше. Това бе по-привлекателно от което и да е красиво лице.

— Виждам, че си унищожил масата ми — отбеляза тя и погледна Меча, забит право в средата.

— Трябва да имам място, където да поставя проклетото нещо — отвърна той. Щяха да изминат пет дни — цяла седмица — в разнасяне на меча, преди да се свърже с него както трябва и да може да го освобождава.

Иалаи се стовари върху диванчето до него, обгърна гърба му с една ръка и вдигна крака на масата. В общество тя беше съвършената алетска жена. В частните си покои предпочиташе да се излежава.

— Далинар се е захванал здраво да набира войници — започна тя. — Възползвах се от възможността и поставих още няколко от сътрудниците си в неговия щаб.

— Войници?

— Ти за каква ме вземаш? Това би било твърде очевидно; новите му войници ще бъдат внимателно проверявани. Както и да е, на много от помощните му служби не достигат хора, тъй като мнозина са последвали призива да вземат оръжието и да подсилят войската.

Садеас кимна и продължи да гледа острието. Жена му поддържаше най-впечатляващата мрежа от съгледвачи в лагерите. Наистина бе най-впечатляващата, тъй като изключително малко хора знаеха за нея. Тя го почеса по гърба и тръпки полазиха кожата му.

— Той издаде указа си — добави Иалаи.

— Да. Реакциите?

— Както се очакваше. Останалите го ненавиждат.

Садеас кимна.

— Далинар би трябвало да е мъртъв, но тъй като не е, поне можем да разчитаме, че ще се обеси навреме — и той присви очи. — Аз опитах да предотвратя рухването на кралството, като го унищожа. Сега се питам дали пък това рухване няма да бъде по-добрият изход за всички ни.

— Моля?

— Аз не съм създаден за това, любов моя — прошепна Садеас. — Тази глупашка игра на платата. Първоначално ме засищаше, но вече ми е противна. Искам война. Не часове маршировка и слабата вероятност за някое и друго незначително сражение.

— Тези незначителни сражения ни носят богатство.

Тъкмо затова Садеас ги търпеше толкова време. Той се надигна.

— Ще трябва да се срещна с някои от принцовете. Аладар. Рутар. Трябва да раздухаме пламъците сред Върховните принцове, да ги накараме да негодуват още повече срещу опитите на Далинар.

— А крайната ни цел?

— Ще си го върна, Иалаи — отговори той и положи пръсти върху дръжката на Заклеващия. — Завоеванието.

Вече само това му носеше чувството, че е жив. Славното, чудесно Вълнение, че е на бойното поле, че се бие — мъж срещу мъж. Че рискува всичко за наградата. Господство. Победа.

Само тогава се чувстваше отново млад.

Това беше сурова истина. Ала най-добрите истини бяха прости.

Грабна Заклеващия и го измъкна от масичката.

— Сега Далинар иска да си играе на политик, което не е изненадващо. Винаги тайно е искал да е като брат си. За наше щастие, Далинар не е добър в това. Указът му ще доведе до отчуждението на другите. Той ще притисне Върховните принцове и те ще се вдигнат с оръжие срещу него, ще раздробят кралството. И тогава, стъпил в кръв и с далинаровия меч в ръка, аз ще изкова новия Алеткар от огън и сълзи.

— А ако той успее?

— Тогава, скъпа моя, твоите убийци ще влязат в употреба. — Садеас положи меча на рамото си. — Аз отново ще завладея това кралство. После — Я Кевед. В крайна сметка, смисълът на този живот е да обучаваме воини. По някакъв начин аз просто правя онова, което Бог повелява.

* * *

Преходът от казармата до двореца — кралят почна да го нарича Иглата — отне около час и даде на Каладин достатъчно време за размисъл. За нещастие, мина край група от далинаровите военни лекари, които събираха кратунков сок за антисептик.

При вида им той се замисли не само за собствените си усилия по събирането на сока, а и за баща си Лирин.

Ако той беше тук, рече си Каладин на минаване край тях, щеше да попита защо не съм там, с лекарите. Щеше да поиска да узнае защо — щом Далинар ме е приел — не съм помолил да ме зачисли при медиците.

И наистина, Каладин сигурно би могъл да накара Далинар да зачисли всички от Мост Четири за помощници на лекарите. Каладин би могъл да ги обучи в медицинското изкуство също така лесно, както и да боравят с копие. Далинар щеше да го направи. На нито една армия не достигат добрите хирурзи.

Той дори не беше помислил върху това. За него изборът беше по-прост — или стават охрана на Далинар, или напускат военните лагери. Каладин отново избра да постави хората си на пътя на бурята. Защо?

Най-накрая стигнаха кралския дворец, построен на склона на голям каменен хълм, с прокопани дълбоко в скалата тунели. Кралските апартаменти бяха на самия връх. Това значеше много катерене за Каладин и хората му.

Изкачиха стълбите; Каладин все още бе умислен за баща си и за своя дълг.

— Това е малко нечестно, разбираш ли — рече Моаш, щом достигнаха върха.

Каладин изгледа останалите и осъзна, че са се запъхтели от дългото изкачване. Той обаче бе вдишал Светлина на Бурята, без да го усети. Дори не се беше задъхал.

Той се усмихна многозначително на Сил и огледа дълбоките коридори на Иглата. Неколцина кралски гвардейци в синьо и златно стояха на стража пред портите. Те бяха поделение, различно от личната гвардия на Далинар.

— Войнико — обърна се Каладин с кимване към един от тях, светлоок от нисък ранг. Каладин имаше по-висок чин от човек като него, но не го надминаваше като обществено положение. За пореден път се запита как ли ще действа всичко това.

Човекът го изгледа отгоре до долу.

— Чух, че си удържал един мост, на практика сам, срещу стотици паршенди. Как го направи?

Той не се обърна към Каладин със „сър“, както би било уместно за всеки друг капитан.

— Искаш ли да разбереш? — изстреля Моаш отзад. — Можем да ти покажем. Лично.

— Млъкни — отсече Каладин и ядосано го изгледа. После се обърна отново към войника.

— Имах късмет. Това е.

И го загледа в очите.

— Това май обяснява нещата — съгласи се другият.

Каладин зачака.

— Сър — най-накрая добави войникът.

Каладин махна на хората си да вървят напред и те минаха покрай стражата от светлооки. Вътрешността на двореца бе осветена от сфери, насипани в лампи по стените — сапфири и диаманти, смесени, за да дават синьо-бяла отсянка. Сферите бяха малко, но важно напомняне колко са се изменили нещата. Никой не би допуснал мостови близо до място, където сферите се ползват за обикновени нужди.

Иглата все още бе непривична за Каладин — досега цялото прекарано в охраняване на Далинар време бе изминало в лагера. Все пак той се постара и прегледа плановете на двореца, та да знае пътя към върха.

— Защо ме сряза така? — попита Моаш и се изравни с Каладин.

— Не беше прав — отвърна Каладин. — Сега си войник, Моаш. Ще трябва да се научиш да се държиш като такъв. А това означава да не предизвикваш сбивания.

— Няма да се унижавам и да раболепнича пред светлооките, Кал. Вече не.

— Не очаквам от теб да се унижаваш, но очаквам да си държиш езика зад зъбите. Мост Четири е нещо по-добро от дребнави закачки и заплахи.

Моаш отстъпи, но Каладин знаеше, че продължава да кипи вътрешно.

— Странно — отбеляза Сил и отново кацна на рамото на Каладин. — Той изглежда толкова ядосан.

— Когато поех мостовите — тихо отговори Каладин, — те бяха животни в клетка, научени да се подчиняват с бой. Аз им върнах бойния дух, но те все още бяха в клетка. Сега вратите на клетките са свалени. На Моаш и на останалите им трябва време, за да свикнат.

Щяха да свикнат. През последните си седмици като мостови се бяха научили да действат с точността и дисциплината на войници. Стояха мирно, когато потисниците им минаваха по мостовете, и никога не пуснаха подигравателна дума. Дисциплината им се бе превърнала в тяхно оръжие.

Научиха се да бъдат истински войници. Не, те бяха истински войници. Сега трябваше да се научат как да действат, без да се налага да отвръщат на потисничеството на Садеас.

Моаш се доближи до него.

— Съжалявам — тихо рече той. — Прав си.

Каладин се усмихна — този път не престорено.

— Няма да се преструвам, че не ги ненавиждам — продължи Моаш. — Но ще бъда учтив. Имаме задължение. Ще го изпълним както трябва. По-добре, отколкото всички го очакват. Ние сме Мост Четири.

— Добре — отвърна Каладин. Моаш щеше да бъде особено труден за обуздаване, след като Каладин все повече и повече му се доверяваше. Повечето от останалите гледаха на Каладин като на божество. Не и Моаш — за Каладин, след като получи робското клеймо, той беше най-близкото до истински приятел.

С приближаването към кралската заседателна зала, коридорът стана изненадващо красив. По стените имаше даже релефи с образите на Вестителите, с инкрустирани в скалата скъпоценни камъни, за да блестят на съответните места.

Все повече заприличва на град, рече си Каладин. Скоро това може да стане истински дворец.

Срещна Белязания и поделението му на вратата на залата.

— Отчет? — тихо го запита Каладин.

— Спокойна сутрин — отвърна Белязания. — За мен това е чудесно.

— Освободен си за деня — обясни му Каладин. — Ще остана тук за срещата, а после ще оставя Моаш начело на следобедната смяна. Ще се върна за вечерната смяна. Ти и взводът ти си поспете; ще се върнете за наряд тази нощ и ще държите до утре сутринта.

— Слушам, сър — и Белязания отдаде чест, събра хората си и си тръгнаха.

Залата зад вратата беше постлана с дебел килим и имаше големи прозорци без кепенци откъм подветрената страна. Каладин никога не бе влизал тук, а плановете на двореца — заради безопасността на краля — представяха само главните коридори и пътищата през помещенията за прислугата. Залата имаше още една врата, вероятно към балкона, но никакъв изход освен мястото, през което Каладин влезе.

Още двама стражи в синьо и златно стояха от двете страни на вратата. Кралят вървеше напред-назад зад писалището. Носът му беше по-голям, отколкото изобразяваха на портретите.

Далинар говореше с Върховната господарка Навани, елегантна дама с посребрени нишки в косите. Скандалната връзка между чичото и майката на краля щеше да бъде в устата на военните лагери, ако не я бе засенчило предателството на Садеас.

— Моаш — нареди Каладин и му посочи. — Провери накъде отвежда тази врата. Март и Ет, стойте и наблюдавайте навън в приемната. Без наше разрешение влизат единствено Върховните принцове.

Моаш отдаде чест на краля, вместо да се поклони, и провери вратата. Тя наистина водеше на балкона, забелязан от Каладин отдолу. Той минаваше по дължината на цялата зала.

Далинар огледа Каладин и Моаш, докато си вършеха работата. Каладин отдаде чест и погледна Върховния принц в очите. Нямаше отново да се провали, както бе станало вчера.

— Тези стражи не са ми познати, чичо — раздразнено се обади кралят.

— Нови са — отвърна му Далинар. — Няма друг път към този балкон, войнико. Той е на сто стъпки във въздуха.

— Отлично. Дрей, отивай при Моаш на балкона, затвори вратата и пазете.

Дрей кимна и се понесе нататък.

— Нали казах, че няма начин балконът да бъде достигнат отвън — рече Далинар.

— Тогава, сър — отвърна му Каладин, — по този път бих опитал да проникна, ако исках да го направя.

Далинар се усмихна развеселено.

Кралят обаче кимаше.

— Добре… добре.

— Има ли други пътища към тази стая, Ваше Величество? — попита го Каладин. — Тайни входове, проходи?

— Ако имаше — отговори кралят, — не бих желал хората да разбират за тях.

— Моите хора не могат да поддържат тези помещения безопасни, ако не знаем какво да охраняваме. Ако има проходи, за които не бива да знае никой, то те веднага стават подозрителни. Ако ми ги съобщите, ще ги пазя само с офицерите си.

Кралят изгледа Каладин за миг, а после се обърна към Далинар.

— Този ми харесва. Защо не го постави начело на гвардията си по-рано?

— Нямах тази възможност — отвърна Далинар и огледа Каладин с очи, в които имаше дълбочина. Тежест. Той пристъпи, положи ръка на рамото на Каладин и го дръпна настрана.

— Чакай — обади се кралят — това капитански нашивки ли са? На тъмноок? Откога е започнало това?

Далинар не отвърна, а отведе Каладин настрана.

— Кралят — тихо започна той — е много притеснен от убийци. Трябва да си наясно с това.

— Една здравословна подозрителност прави работата на охраната му по-лесна, сър — отвърна Каладин.

— Не съм казал, че е здравословна — отбеляза Далинар. — Ти ме наричаш „сър“. Обичайното обръщение е „Сиятелни господарю“.

— Ще го използвам, ако Вие наредите, сър — отвърна Каладин и погледна Далинар в очите. — Но „сър“ е почтително обръщение, дори и за светлоок, ако той е твой пряк началник.

— Аз съм Върховен принц.

— Откровено казано… — рече Каладин.

Той не би искал разрешение. Този мъж го бе назначил, тъй че Каладин предположи, че това върви заедно с някои привилегии, освен ако не му бъде разпоредено иначе.

— Всеки човек, към когото съм се обръщал със „Сиятелни господарю“, ме е предавал. Неколцината, които съм наричал „сър“, имат доверието ми и до днес. Аз използвам второто обръщение с повече почит от първото, сър.

— Странен човек си ти, синко.

— Нормалните са мъртви в пропастите, сър — тихо обясни Каладин. — Садеас се погрижи за това.

— Е, нека твоите хора на балкона пазят по-отдалеч, за да не могат да чуват през прозореца.

— Тогава ще чакам с останалите в приемната — заключи Каладин и забеляза, че двамата мъже от кралската гвардия вече са излезли през вратата.

— Не съм нареждал това — възрази Далинар. — Охранявай вратите, но отвътре. Искам да чуеш какво планираме. Просто не го повтаряй извън това помещение.

— Тъй вярно.

— Още четирима души ще дойдат на заседанието — продължи Далинар. — Синовете ми, генерал Хал и Сиятелната Тешав, съпругата му. Те могат да влязат. Всички останали трябва да бъдат държани отвън, докато заседанието не приключи.

Далинар се върна към разговора си с майката на краля. Каладин постави Моаш и Дрей на пост и обясни протокола при вратата на Ет и Март. По-нататък трябваше да им даде някакво обучение. Светлооките никога нямаха предвид точно „не пускай никой друг вътре“, когато нареждаха „не пускай никой друг вътре“. Те имаха предвид „ако пуснеш някой друг вътре, по-добре да реша, че е било достатъчно важно, или си го загазил“.

След това Каладин застана на пост зад затворената врата, срещу стена с резбована ламперия, направена от рядък, непознат за него вид дърво. Сигурно струва повече от това, което съм изкарал през целия си живот, безцелно си помисли той. Едно парче ламперия.

Дойдоха синовете на Върховния принц — Адолин и Ренарин Колин. Каладин бе виждал първия на бойното поле, при все че изглеждаше различно без Бронята. Не толкова внушителен. Приличаше повече на разглезено богаташко момченце. О, да, носеше униформа като всички останали, но копчетата бяха украсени, а ботушите… Скъпи ботуши от свинска кожа без драскотина. Чисто нови, вероятно купени на страшно висока цена.

И все пак, той спаси онази жена на пазара, мина през ума на Каладин, когато си припомни срещата преди седмици. Не забравяй това.

Каладин не знаеше какво да мисли за Ренарин. Младежът — можеше и да е по-възрастен от Каладин, но не изглеждаше така — носеше очила и вървеше подир брат си като сянка. Неговите тънки крайници и деликатни пръсти не бяха видели битка или истинска работа.

Сил се носеше из стаята и се завираше из всички ъгълчета, дупки и вазички. Тя се спря на преспапието на женското бюро до креслото на краля и боцна кристалното блокче с хванатото в него странно ракообразно нещо. Това крила ли бяха?

— Той не трябва ли да чака навън? — попита Адолин и кимна към Каладин.

— Това, което вършим тук, ме излага на пряка опасност — обясни Далинар със сключени зад гърба ръце. — Искам да е запознат с подробностите. Може да се окаже важно за работата му.

Далинар не гледаше нито Адолин, нито Каладин.

Адолин се приближи, взе баща си за ръката и му заговори с приглушен глас, толкова тихо, че Каладин не можеше да чуе.

— Ние почти не го познаваме.

— Трябва да се доверим на някои хора, Адолин — с обичайния си глас произнесе Далинар. — Ако в тази армия има някой, за когото бих могъл да гарантирам, че не работи за Садеас, то това е този войник.

Той се обърна, погледна Каладин и още веднъж го прецени с непроницаемите си очи.

Той не ме видя със Светлината на Бурята, рече си твърдо Каладин. Беше в безсъзнание. Не знае.

А дали?

Адолин вдигна ръце, но отиде в другия край на стаята и измърмори нещо на брат си. Каладин остана на пост в удобната стойка свободно. Да, определено е разглезен.

Генералът дойде скоро след тях — строен, плешив човек с изправен гръб и бледожълти очи. Жена му, Тешав, имаше остро лице и изпъстрена с руси кичури коса. Тя седна на бюрото, тъй като Навани не понечи да го заеме.

— Отчети — обади се Далинар от прозореца, когато вратата изщрака и се затвори зад двамата новодошли.

— Предполагам, че знаете какво ще чуете, Сиятелни господарю — започна Тешав. — Разгневени са. Искрено се надяваха, че ще обмислите заповедта, и обнародването ѝ ги предизвика. Единствено Върховният принц Хатам заяви нещо открито. Той се готви — и тук цитирам — „да направи така, че кралят да бъде разубеден от поемането по този безразсъден и необмислен път“.

Кралят въздъхна и се намести в креслото си. Ренарин веднага седна, както направи и генералът. Адолин се позабави.

Далинар остана прав, загледан през прозореца.

— Чичо? — попита го кралят. — Чу ли за тази реакция? Хубаво е, че не отиде дотам, докъдето искаше — да се обяви, че те са задължени да следват Кодекса или да бъдат наказани с конфискация на имуществата. Сега щеше да има въстание.

— Това ще настъпи — обясни Далинар. — Все още се питам дали не трябваше да го обявя наведнъж. Когато в тялото ти е забита стрела, понякога е по-добре просто да я измъкнеш с едно дръпване.

Всъщност, когато в теб е забита стрела, най-доброто, което можеш да сториш, е да я оставиш, докато не намериш хирург. Тя често прекъсваше изтичането на кръв и човек оставаше жив. Както и да е, вероятно бе най-добре да мълчи и да не разваля сравнението на Върховния принц.

— Ама че противен образ, в името на Бурите — отбеляза кралят и обърса лицето си с кърпичка. — Трябва ли да говориш такива работи, чичо? Вече се притеснявам, че ще бъдем мъртви преди края на седмицата.

— Баща ти и аз сме оцелели при по-лоши неща — отвърна Далинар.

— Но тогава вие сте имали съюзници! Трима Върховни принцове за вас, само шестима против, а и никога не сте се сражавали с всичките наведнъж.

— Ако Върховните принцове се обединят срещу нас — намеси се генерал Хал, — ние няма да сме в състояние да им се противопоставим. Няма да имаме избор освен да оттеглим указа, който ще отслаби трона твърде много.

Кралят се облегна с опряна на челото ръка.

— Йезерезе, това ще бъде бедствие…

Каладин вдигна вежда.

— Не си съгласен ли? — попита го Сил и се приближи към него под формата на китка разлюлени листа. Беше разсейващо да чуваш как гласът ѝ се донася от такива образи. Останалите в стаята, разбира се, не можеха да я чуят или видят.

— Не — прошепна Каладин. — Този указ звучи като истинска буря. Просто очаквах кралят да не… циври толкова.

— Трябва да си осигурим съюзници — каза Адолин. — Да изградим коалиция. Садеас ще направи такава, тъй че ние ще му се опрем с нашата.

— Да разделим кралството на две? — обади се Тешав и поклати глава. — Не виждам по какъв начин една гражданска война би послужила на престола. Особено война, която не сме в състояние да спечелим.

— Това може да означава краят на Алеткар като кралство — съгласи се генералът.

— Алеткар е бил унищожен като кралство преди векове — тихо изрече Далинар, докато гледаше през прозореца. — Това, което сме създали, не е Алеткар. Името Алеткар е означавало справедливост. Ние сме деца, навлекли дрехата на баща си.

— Но, чичо — възрази кралят, — кралството поне представлява нещо. Повече от това, което е било в течение на векове! Ако се провалим в това и се разпаднем на десет враждуващи княжества, то това ще отрече всичко, за което е работил баща ми!

— Баща ти не се трудеше за това, синко — обясни му Далинар. — Тази игра в Пустите равнини, този противен политически фарс. Гавилар не си представяше това. Вечната Буря иде…

— Какво? — попита кралят.

Далинар най-сетне се обърна от прозореца, отиде при останалите и опря ръка на рамото на Навани.

— Ще намерим начин да извършим това или ще унищожим кралството. Аз няма да търпя повече тази пародия.

Каладин, застанал със скръстени ръце, потропваше с пръст по лакътя си.

— Далинар се държи така сякаш той е кралят — прошепна той толкова тихо, че само Сил можеше да го чуе. — Както и всички останали.

Неприятно. Приличаше на стореното от Амарам. Вземаш властта, която виждаш пред себе си, дори и да не е твоя.

Навани погледна Далинар, вдигна ръка и я положи на неговата. Ако се съдеше по това, тя участваше във всичко, планирано от него.

Кралят не участваше. Той въздъхна леко.

— Очевидно имаш план, чичо. Е? Съобщи го. Тази драма е отегчителна.

— Това, което искам да направя наистина — откровено заяви Далинар, — е да ги зашеметя. Това бих сторил с новобранци, които не искат да изпълняват заповеди.

— Струва ми се, че ще ти бъде много трудно да напляскаш Върховните принцове и да ги принудиш към послушание, чичо — сухо отбеляза кралят. По някаква причина той разсеяно разтърка гърдите си.

— Трябва да ги разоръжите — продума Каладин.

Всички погледи в стаята се обърнаха към него. Сиятелната Тешав се намръщи, като че ли Каладин нямаше правото да говори. Вероятно нямаше.

Далинар обаче кимна към него.

— Войнико? Имаш предложение?

— Простете, сър — започна Каладин. — И Вие, Ваше Величество. Ако някой взвод ви създава неприятности, първата работа е да разделите хората. Разпръсвате ги и ги поставяте в по-добри взводове. Не мисля, че това може да бъде направено в този случай.

— Нямам представа как ще разделим Върховните принцове — каза Далинар. — Съмнявам се, че мога да им попреча да се обединяват помежду си. Може би, ако тази война беше спечелена, щях да мога да дам на всеки Върховен принц някаква длъжност, да го отпратя и после да работя с всеки от тях поотделно. Засега обаче сме хванати тук като в капан.

— Така, второто нещо, което се прави със смутителите — продължи Каладин, — е да ги разоръжите. По-лесно е да ги надзиравате, ако ги накарате да върнат копията си. Това е стряскащо, кара ги отново да се чувстват новобранци. Та… може би да им отнемете войските?

— Боя се, че не можем — отговори Далинар. — Войниците са се заклели във вярност на своите светлооки, а не на короната — само Върховните принцове се кълнат на короната. Както и да е, мислиш в правилната посока.

Той стисна рамото на Навани.

— През последните две седмици — продължи Далинар — опитвах да реша как да подходя към този проблем. Моят усет ми казва, че трябва да се отнасям с Върховните принцове и с цялото светлооко население на Алеткар като със зелени новобранци, които трябва да се научат на дисциплина.

— Той дойде при мен и ние говорихме за това — намеси се Навани. — В действителност не можем да свалим Върховните принцове до някакъв ранг, в който те да се поддават на управляване, колкото и да иска Далинар да направи точно това. Вместо това трябва да ги накараме да повярват, че ще им отнемем всичко, ако не се стегнат.

— Този указ ще ги вбеси — рече Далинар. — Аз искам те да се вбесят. Искам да мислят за войната, за мястото си тук и искам да им напомня за убийството на Гавилар. Ако мога да ги принудя да се държат повече като войници, дори и ако това започва оттам те да вдигнат оръжие против мен, тогава може и да успея да ги убедя. С войниците аз мога да се разбера. Все едно, голяма част от това ще бъде заплахата, че ще им отнема авторитета и властта, ако не ги използват както трябва. И това започва, както предложи капитан Каладин, с разоръжаването им.

— Да разоръжиш Върховните принцове? — попита кралят. — Що за безумие е това?

— Това не е безумие — усмихнато отвърна Далинар. — Не можем да им отнемем армиите, но можем да направим нещо друго. Адолин, възнамерявам да махна ключалката от ножницата ти.

Адолин се намръщи и помисли за миг. После по лицето му се разля широка усмивка.

— Искаш да кажеш, че ме оставяш отново да се дуелирам? Наистина?

— Да — отговори му Далинар и се обърна към краля. — В продължение на много време му забранявах двубоите, понеже Кодексът забранява дуели на честта между офицери по време на война. Обаче все повече и повече започнах да осъзнавам, че останалите не смятат, че се намират на война. Те играят игра. Време е Адолин да се дуелира официално с останалите Мечоносци от лагера.

— За да може да ги унижи? — попита кралят.

— Не става дума за унижение; става дума за това да ги лиши от Остриетата им.

Далинар пристъпи посред столовете.

— На Върховните принцове ще им бъде по-трудно да се бият с нас, ако ние притежаваме всички Остриета и Брони в армията. Адолин, искам да предизвикаш Мечоносците на останалите Върховни принцове на дуели на честта, като наградата ще бъдат Остриетата.

— Няма да се съгласят на това — отбеляза генерал Хал. — Ще откажат дуелите.

— Ще направим така, че да се съгласят — възрази Далинар. — Намери начин да ги заставиш или да ги накараш да се срамуват, но да се бият. Струва ми се, че това вероятно би било по-лесно, ако можехме да разберем накъде е избягал Шутът.

— Какво става, ако момчето загуби? — попита генерал Хал. — Този план изглежда твърде непредвидим.

— Ще видим — обясни Далинар. — Това е само част от действията ни, по-малката, но и най-видимата част. Адолин, всички ми разправят колко добър си бил в дуелите, а и ти постоянно ми досаждаш да вдигна забраната си. Във войската има тридесет Броненосци без нашите. Можеш ли да победиш толкова много хора?

— Дали мога? — ухилено се обади Адолин. — Ще го направя, без дори да се изпотя, стига да мога да започна със Садеас лично.

Значи той е разглезен и самонадеян, помисли си Каладин.

— Не — рече Далинар. — Садеас няма да приеме лично предизвикателство, въпреки че целта ни е най-накрая да го отстраним. Започваме с някои от другите и се добираме до него.

Останалите в стаята изглеждаха притеснени. Сред тях бе и Сиятелната Навани, която стисна устни и хвърли поглед към Адолин. Може и да участваше в плана на Далинар, но не ѝ харесваше мисълта племенникът ѝ да се дуелира.

Тя не го изрече.

— Както Далинар обясни — започна тя, — това не е целият ни план. Да се надяваме, че няма да се налага да се отива твърде надалеч с дуелите на Адолин. Както каза Далинар, ние искаме да внушим на другите тревога, страх. Адолин ще окаже натиск върху някои среди, които действат срещу нас. По-голямата част от действията ни ще доведе до сложно и сериозно политическо усилие да се свържем с онези, които могат да бъдат привлечени на нашата страна.

— Навани и аз ще се постараем да убедим Върховните принцове в предимствата от един наистина обединен Алеткар — кимна Далинар. — Въпреки това Отецът на Бурите ми е свидетел, че съм по-малко уверен в политическото си умение, отколкото е Адолин в уменията си на дуелист. Нещата трябва да стоят така. Ако Адолин ще е пръчката, аз трябва да бъда перцето.

— Ще има убийци, чичо — обади се Елокар и прозвуча уморено. — Не мисля, че Хал е прав; не мисля, че Алеткар ще се разпадне незабавно. Върховните принцове харесват мисълта, че сме едно кралство. Но те също така харесват своя спорт, забавлението си, скъпоценните си ядра. Затова ще изпратят убийци. Най-напред незабележимо и вероятно не направо срещу теб или мен. Семействата ни. Садеас и останалите ще опитат да ни наранят, да ни накарат да отстъпим. Готов ли си да рискуваш синовете си заради това? Ами майка ми?

— Да, прав си — съгласи се Далинар. — Не бях… обаче да. Те разсъждават така.

На Каладин му се стори, че Върховният принц е изпълнен със съжаление.

— И ти все още държиш да изпълниш този план? — запита кралят.

— Нямам избор — отговори Далинар, обърна се и отиде обратно на прозореца. Погледна на запад към континента.

— Тогава поне ми кажи едно — продължи Елокар. — Каква е крайната ти цел, чичо? Какво искаш от всичко това? Какво би желал да представляваме ние след една година, ако оцелеем след този провал?

Далинар постави ръце на дебелия каменен перваз. Гледаше навън, сякаш там имаше нещо, което той може да види, а останалите в залата не могат.

— Искам да бъдем това, което сме били преди, синко. Кралство, което да може да оцелее в бурите, кралство, което е светлина, а не мрак. Искам да имам наистина единен Алеткар, с Върховни принцове, които са верни и справедливи. Искам и повече от това.

Той тупна по перваза.

— Ще възстановя Сияйните рицари.

Каладин за малко да изпусне копието си от потрес. За щастие, никой не го гледаше — всичките скокнаха на крака и зяпнаха Далинар.

— Сияйните? — попита го Сиятелната Тешав. — Да не сте обезумели? Ще опитате да възстановите сборището предатели, които са ни изоставили на Пустоносните?

— Останалото от тази работа звучи добре, татко — рече Адолин и пристъпи напред. — Знам, че мислиш много за Сияйните, но ти ги виждаш… различно от всички останали. Няма да стане добре, ако обявиш, че искаш да ги следваш.

Кралят само простена и зарови лице в дланите си.

— Хората бъркат за тях — отвърна Далинар. — А дори и да не бъркат, старите Сияйни, онези, учредени от Вестителите, са нещо, което дори според воринската църква някога е било нравствено и справедливо. Ще се наложи да припомним на хората, че Сияйните рицари като орден са се борили за нещо велико. Ако не е било така, то тогава те не биха могли да „паднат“, както се твърди в разказите.

— Но защо? — попита Елокар. — Какъв е смисълът?

— Това е, което трябва да направя.

Далинар се колебаеше.

— Все още не съм напълно сигурен защо. Само знам, че ми беше наредено да го направя. Като защита, като предпазване от това, което иде. Някаква буря. Може би е нещо толкова просто като това другите принцове да застанат срещу нас. Съмнявам се, но може би е това.

— Татко — намеси се Адолин и положи длан върху ръката на Далинар. — Всичко това е много хубаво и може би ти си в състояние да промениш отношението към Сияйните, но… в името на Душата на Ишар, татко! Те са можели да вършат неща, които ние не можем. Ако просто наречеш някого Сияен рицар, това няма да му даде странни сили, както в старите истории.

— При Сияйните е ставало дума за нещо повече от това, което са можели да правят — отговори Далинар. — Те са служели на някакъв идеал. Идеал, какъвто ние напоследък нямаме. Може и да не съумеем да достигнем древното Повеляване на стихиите — силите, които са имали — но можем да опитваме да подражаваме на Сияйните по други начини. Решен съм на това. Не опитвайте да ме разубедите.

Останалите не изглеждаха убедени.

Каладин присви очи. Знаеше ли всъщност Далинар за неговите сили, или не? Срещата премина на по-обикновени неща като това как да бъдат накарани Броненосците да застанат срещу Адолин и как да бъдат подсилени караулите в близката околност. Далинар смяташе, че превръщането на военните лагери в безопасно място е условие да бъде постигната целта му.

Когато заседанието най-после свърши и повечето хора излязоха, за да изпълнят заповедите, Каладин все още мислеше върху думите на Далинар за Сияйните. Върховният принц не го бе разбрал, но беше много точен. Сияйните рицари са имали идеали — и те ги наричаха точно така. Петте Идеала, Безсмъртните Слова.

Животът преди смъртта, рече си Каладин, докато си играеше с измъкната от джоба сфера. Силата преди слабостта. Пътят преди целта. Тези думи представляваха Първия Идеал в целостта му. Той разбираше съвсем повърхностно какво значи това, но неговото невежество не му попречи да се досети за Втория Идеал на Бягащите по вятъра — клетвата да защитава тези, които не могат да се защитят сами.

Сил не искаше да му каже останалите три. Според нея той щял да ги разбере, когато имал потребност от това. Или нямало — и нямало да се усъвършенства.

Искаше ли той да се усъвършенства? За да стане — какво? Един от Сияйните рицари? Каладин не бе молил за това идеалите на някой друг да направляват живота му. Просто беше искал да оцелее. Сега обаче някак си бе стъпил право на пътека, по която никой не беше стъпвал в продължение на векове. С възможността да станеш нещо, което хората на Рошар ще ненавиждат или почитат. Толкова внимание…

— Войнико? — обърна се към него Далинар и спря до вратата.

— Сър — Каладин отново застана мирно и отдаде чест. Беше хубаво да го прави, да стои мирно, да си намери мястото. Не беше сигурен дали това не е хубавото усещане от спомена за живота, който е обичал някога, или пък е жалкото чувство на брадвохръта, който отново е намерил каишката си.

— Племенникът ми беше прав — започна Далинар и загледа как кралят се отдалечава по коридора. — Останалите могат да опитат да наранят семейството ми. Те разсъждават така. Ще ми трябват постоянни охранителни подразделения за Навани и за синовете ми. Най-добрите ти хора.

— Имам около две дузини от тях, сър — отвърна Каладин. — Това не е достатъчно за постоянни подразделения, които да пазят и четиримата. Скоро ще имам още обучени хора, но пъхването на копие в ръцете на мостовия не го прави войник, какво остава за добър телохранител.

Далинар кимна; изглеждаше разтревожен. Потърка брадичката си.

— Сър?

— Не само твоите хора са пренапрегнати в този военен лагер, войнико — започна Далинар. — Загубих много войници заради предателството на Садеас. Добри мъже. Сега имам и краен срок. Малко повече от шестдесет дни…

Мраз полази Каладин. Върховният принц възприемаше съвсем сериозно числото, надраскано на стената му.

— Капитане — тихо каза Далинар. — Трябва ми всеки годен мъж, когото мога да намеря. Аз трябва да ги обучавам, да възстановя армията си, да се подготвя за бурята. Необходимо е да тичат по платата, да се бият с паршендите, да добият боен опит.

Какво общо имаше това с него?

— Вие обещахте, че хората ми няма да трябва да се бият при пробег на платата.

— Ще удържа обещанието си — продължи Далинар. — В кралската гвардия обаче има двеста и петдесет души. Сред тях са и някои от последните ми годни за бой офицери, и те ще ми трябват, за да ги поставя начело на новите набори.

— А аз ще трябва да пазя не само Вашето семейство, нали? — попита Каладин и усети как на раменете му се стоварва нова тежест. — Искате да кажете, че възнамерявате да ми поверите и охраната на краля.

— Да — съгласи се Далинар. — Постепенно, но е така. Освен това ми се струва грешка поддържането на две отделни гвардейски части. Усещам, че като взема предвид миналото ти, най-малко вероятно е сред твоите хора да има съгледвачи на неприятелите ми. Трябва да знаеш, че преди немного време може и да е имало посегателство срещу живота на краля. Все още не съм узнал кой стои зад това, но се притеснявам, че някои от охраната му може и да са били замесени.

Каладин вдиша дълбоко.

— Какво е станало?

— Елокар и аз бяхме на лов за пропастно чудовище — разказа Далинар. — По време на лова, под натиск, Бронята на краля за малко да се повреди. Открихме, че много от камъните ѝ вероятно са били заменени с увредени, заради което са се пропукали под натиска.

— Не разбирам твърде много от Брони, сър — каза Каладин. — Не може ли просто да са се счупили от само себе си, без да е имало саботаж?

— Възможно, но не е вероятно. Искам хората ти да охраняват двореца и краля на смени, да се сменят с някои от кралската гвардия, за да се запознаете с него и с двореца. За твоите хора може да се окаже полезно да научат нещо от по-опитните гвардейци. Едновременно с това ще започна да прехвърлям офицерите от гвардията на Елокар, за да обучават хората в моята войска. През следващите няколко седмици ще слеем твоя отряд и кралската гвардия в едно. Ти ще бъдеш начело. След като си обучил достатъчно добре мостовите от другите отряди, ще заменим войниците от гвардията с твоите хора и ще ги прехвърлим в моята армия.

Той погледна Каладин в очите.

— Можеш ли да направиш това, войнико?

— Тъй вярно — отвърна Каладин, при все че някаква част от него изпадна в паника. — Мога.

— Добре.

— Сър, едно предложение. Казахте, че ще увеличите патрулите извън военните лагери и ще опитате да пазите реда по хълмовете около Пустите равнини?

— Да. Множеството на разбойниците там е стряскащо. Сега това са алетски земи. Трябва да следват алетските закони.

— Имам хиляда души, които трябва да обуча — продължи Каладин. — Ако мога да ги изпращам да носят наряд там, това може да им помогне да се почувстват войници. Бих могъл да пратя достатъчно много хора, за да предадем послание на разбойниците и може би да ги накараме да се изтеглят — но на моите войници няма да им се налага да видят много бой.

— Добре. Генерал Хал е начело на патрулите, но сега той е най-старшият ми командир и ще ми е нужен за други неща. Обучи хората си. Целта ни ще бъде най-накрая твоите хиляда души да носят истинска пътна караулна служба между Равнините, Алеткар и пристанищата на юг и на изток. Ще искам разузнавателни отряди, които да следят за знаци от разбойнически станове и да издирват нападнати кервани. Трябват ми точни сведения за това какво става там и колко опасно е наистина.

— Лично ще се погрижа за това, сър.

В името на Бурите. Как щеше да върши всичко това?

— Добре — отговори му Далинар.

Върховният принц излезе от залата, сключил ръце отзад, като че ли замислен. Моаш, Ет и Март тръгнаха след него, според нарежданията на Каладин. Трябваше да държи двама души при Далинар през цялото време, а ако успееше — и трима. Някога се бе надявал да ги направи четирима или пет, но, в името на Бурите, с толкова много неща за надзираване сега това щеше да бъде невъзможно.

Кой е този човек?, запита се Каладин, докато гледаше отдалечаващата се фигура на Далинар. Той поддържаше един добре уреден лагер. Можеш да прецениш човека — и Каладин го правеше — по хората, които го следваха.

Но и един тиранин можеше да има добре уреден лагер с дисциплинирани войници. Този мъж, Далинар Колин, бе помогнал за обединението на Алеткар — и го бе сторил през реки от кръв. Сега… сега говореше като крал, при все че самият крал беше в стаята.

Той иска да възстанови Сияйните рицари, рече си Каладин. Далинар Колин не можеше да постигне такова нещо с простата сила на волята.

Освен ако нямаше помощ.

6 .Ужасно разрушение

„Никога не бяхме помисляли, че е възможно сред робите ни да се крият разузнавачи на паршендите. Това е още нещо, което трябваше да съм забелязала.“

Из Дневника на Навани Колин, Йесесан 1174 г.

Шалан отново седеше на сандъка си на палубата на кораба, но вече носеше шапка, връхна дреха върху роклята и ръкавица на свободната ръка — скритата, разбира се, бе напъхана в ръкава си.

Студът в открития океан беше нещо нереално. Капитанът каза, че далеч на юг самият океан замръзвал. Това звучеше невероятно; би желала да го види. В Я Кевед, през зимата от време на време бе виждала сняг и лед. Но цял океан от тях? Невероятно.

Тя пишеше с облечените си пръсти, докато наблюдаваше духчето, наречено от нея Шарка. Понастоящем то се бе издигнало на повърхността на палубата като кълбо от завихрена чернота — безкрайни линии, усукани по начин, който тя никога не би могла да улови на плоския лист. Вместо това си вземаше бележки, придружени с рисунки.

— Храна… — произнесе Шарка. Звукът беше бръмчащ и духчето се тресеше, докато говореше.

— Да — каза Шалан. — Ние я ядем.

Тя си взе малък плод лима от купата до нея, пъхна го в устата си, после го сдъвка и го глътна.

— Ядем — повтори Шарка. — Ти… го поставяш… в себе си.

— Да! Точно.

Той падна и тъмнината изчезна, когато влезе в дървената палуба на кораба. Шарка отново стана част от материята — огъваше дървото, все едно то беше вода. Плъзна се по пода и се изкачи по сандъка ѝ до купата с малките зелени плодове. Премина през тях и кожицата на всеки плод се набръчка и се надигна според формата му.

— Ужасно! — произнесе той и звукът отекна от купата.

— Ужасно?

— Разрушение!

— Какво? Не, ние оцеляваме така. Всеки има нужда да яде.

— Ужасно разрушение да яде!

Той звучеше отвратен. Оттегли се от купата на палубата.

Шарка изгражда все по-сложни мисли, записа Шалан. Абстракциите му се отдават лесно. В началото ми зададе въпросите „Защо?, Защо ти?, Защо си?“ Аз прецених, че ме пита за целта на съществуването ми. Когато му отвърнах „За да открия истината“, той сякаш лесно схвана мисълта ми. И все пак, някои прости реалности — като например защо хората се нуждаят от храна — напълно му убягват. Това…

Тя спря да пише, когато хартията се надигна, Шарка се очерта върху листа, а тънките му линии надигнаха току-що написаните от нея букви.

— Защо това? — попита той.

— За да помня.

— Помня — произнесе той и опита думата.

— Това значи…

Отче на Бурите, как да обясни паметта?

— Това значи да можеш да знаеш какво си правил в миналото. В други мигове, които са станали преди дни.

— Помня — изрече той. — Аз… не мога… помня…

— Какво е първото нещо, което помниш? — попита Шалан. — Къде си бил най-напред?

— Най-напред — каза Шарка. — С теб.

— На кораба? — попита Шалан и си записа.

— Не. Зелено. Храна. Не ядена.

— Растения? — попита Шалан.

— Да. Много растения.

Той потрепери и тя си помисли, че може да дочуе в потрепването духането на вятъра през клоните. Шалан вдиша. Тя почти можеше да го види. Палубата пред нея се превърна в пътечка, сандъкът стана каменна скамейка. Бледо. Не наистина там, но почти. Градините на баща ѝ. Шарката на земята, нарисувана в праха…

— Помня — каза Шарка с глас като нашепване.

Не, ужасена си помисли Шалан. НЕ!

Образът изчезна. Преди всичко той не беше наистина там, нали? Тя повдигна скритата си ръка към гърдите и остро вдиша и издиша. Не.

— Хей, млада госпожице! — обади се Ялб отзад. — Кажете на новото момче какво стана в Карбрант!

Шалан се обърна, сърцето ѝ още препускаше. Видя как Ялб идва заедно с „новото момче“, шест стъпки висок мъжага, поне пет години по-възрастен от него. Бяха го взели в Амидлатн, последното пристанище. Тозбек искаше да е сигурен, че няма да имат недостиг на хора при последния преход към Нови Натанан.

Ялб приклекна до мястото ѝ за сядане. Предвид студа, се бе примирил да носи риза с парцаливи ръкави и някаква увита около ушите превръзка за глава.

— Сиятелна? — попита Ялб. — Добре ли сте? Изглеждате сякаш сте глътнала костенурка. И не само главата ѝ.

— Добре съм — отговори Шалан. — Какво… какво искаше от мен, би ли повторил?

— В Карбрант — повтори Ялб и посочи с пръст през рамо. — Срещнахме ли краля или не?

— Ние? — попита Шалан. — Аз се запознах с краля.

— А аз бях Ваш придружител.

— Ти чакаше отвън.

— Няма никакво значение — продължи Ялб. — Аз бях Ваш слуга за тази среща, нали?

Слуга? Той я заведе до двореца като един вид услуга.

— Май… да — отговори тя. — Доколкото си спомням, се поклони хубаво.

— Виждаш ли — заключи Ялб, надигна се и се изправи срещу много по-едрия мъж. — Споменах поклона, нали така?

„Новото момче“ проръмжа в знак на съгласие.

— Тъй че отивай да измиеш съдовете — уточни Ялб. В отговор — получи сърдит поглед.

— Хайде сега, не ми пробутвай това — обясни той. — Казах ти, че капитанът следи отблизо нарядите на кораба. Ако искаш да си намериш мястото тук, носи ги добре, заедно с нещо допълнително. Това ще те постави добре пред капитана и останалите хора. Така аз ти давам хубава възможност и искам да я оцениш.

Това май успокои по-едрия мъж, той се завъртя и затропа към долната палуба.

— В името на Страстите! — рече Ялб. — Този юнак е глупав като две кални топки. Притеснявам се за него. Някой ще се възползва от това, Сиятелна.

— Ялб, ти хвалил ли си се отново? — запита Шалан.

— Не е хвалба, ако нещо от него е вярно.

— Всъщност точно това е хвалбата.

— Хей — и Ялб се обърна към нея. — Какво правехте одеве? С цветовете, нали разбирате?

— Цветове? — отрони Шалан и изведнъж изстина.

— Да, палубата стана зелена, нали така? — попита Ялб. — Кълна се, че го видях. Има нещо общо с онова странно духче, а?

— Аз… аз опитвам да определя точно какъв вид духче е то — отговори Шалан и се постара да удържи гласа си равен. — Това е научно изследване.

— Така и реших — каза Ялб, въпреки че тя не му даде никакъв отговор. Той любезно вдигна ръка към нея и отърча нататък.

Тя се притесняваше да ги остави да видят Шарка. Беше опитвала да остане в стаята си и да го опази в тайна от моряците, но за нея бе твърде трудно да е затворена, а и той не отвърна на предложението ѝ да не им се показва. И тъй, през последните четири дни тя бе принудена да им покаже какво прави, докато го проучва.

Разбираемо, хората бяха притеснени от Шарка, но не казваха много. Днес приготвяха кораба за нощно плаване. Мисълта за откритото море през нощта я разтревожи, но това беше цената да плаваш толкова далеч от цивилизацията. Преди два дни даже бяха принудени да прекарат една от бурите в заслон край брега. Ясна и Шалан слязоха на брега, за да се укрият в поддържаната за такива случаи крепост — и изкачиха стръмния бряг, за да влязат в нея — а моряците останаха на борда.

Заслонът, макар и не истинско пристанище, поне имаше буреломна стена, за да предпазва корабите. При следващата буря нямаше да имат дори и това. Щяха да намерят заливче и да опитат да се укрият от вятъра, при все че Тозбек заяви, че ще изпрати Шалан и Ясна на брега, за да се укрият в някоя пещера.

Тя се обърна отново към Шарка, който бе заел своята подвижна форма. Той приличаше малко на разсеяната светлина, хвърляна на стената от кристален полилей — само че беше направен от нещо черно, вместо от светлина, и имаше три измерения. Тъй че… Може би въобще не приличаше на това.

— Лъжи — каза Шарка. — Лъжи от Ялб.

— Да — въздъхна Шалан. — Понякога Ялб е твърде добър в убеждаването, за да е за негово собствено добро.

Шарка леко забръмча. Изглеждаше доволен.

— Ти харесваш лъжите? — попита го Шалан.

— Добри лъжи — отвърна той. — Тази лъжа. Добра лъжа.

— Какво прави една лъжа добра? — попита Шалан и внимателно си записа точните думи на Шарка.

— Истински лъжи.

— Шарка, тези две неща са противоположни.

— Хмммм… Светлината прави сянка. Истината прави лъжа. Хмм.

Ясна ги нарече духчета на лъжата, записа Шалан. Те явно не харесват това прозвище. Когато Превърнах за пръв път, някакъв глас поиска от мен една истина. Все още не знам какво означава това, а и Ясна не е предразполагаща. Също така изглежда, че тя не е много наясно и какво да прави с моите изживявания. Не смятам, че гласът е принадлежал на Шарка, но не мога да го заявя категорично, понеже той явно е забравил много неща за самия себе си.

Тя се обърна и направи няколко рисунки на Шарка в подвижната и в плоската му форми. Рисуването позволи на ума ѝ да се отпусне. Когато свърши, беше се сетила за няколко полузабравени места в проучването си, които искаше да цитира в бележките.

Тя слезе по стълбите под палубата, а Шарка я последва. Той привличаше погледите на моряците. Те бяха суеверни хора и някои го смятаха за лошо знамение.

В каютата ѝ Шарка се покачи на стената до нея. Макар и без очи, той я наблюдаваше как търси за припомненото място — там пишеше за духчета с дар слово. Не просто вятърни и речни духчета, които могат да подражават на хората и да правят закачливи забележки. Говорещите бяха на едно стъпало нагоре от обикновените духчета, но при тях съществуваше и друго, рядко наблюдавано равнище. Духчета като Шарка, които могат да водят истински разговор с хората.

Нощната Пазителка очевидно е едно от тях, пишеше Алаи и Шалан си преписа пасажа. Записите на разговори с нея — а тя определено е женска, независимо от това какво твърдят селските предания на алетите — са многобройни и заслужават доверие. Самата Шубалаи, възнамерявайки да предаде научно описание от първа ръка, е посетила Нощната Пазителка и е записала разказа ѝ дума по дума…

Шалан се прехвърли на друго споменаване и скоро напълно се унесе в проучванията си. След няколко часа тя затвори книгата и я остави на масата до кревата. Сферите ѝ ставаха мъждиви; скоро щяха да се изтощят и щеше да се наложи отново да ги зареди със Светлина. Шалан въздъхна доволно и се облегна на кревата — бележките ѝ от дванадесет различни източника бяха на пода на малката каюта.

Тя се чувстваше… доволна. Братята ѝ бяха харесали плана Превръщателят да бъде поправен и върнат и определено изглеждаха посъживени от предположението, че не всичко е загубено. Те смятаха, че могат да изкарат по-дълго, след като планът е в действие.

Животът на Шалан се нареждаше. Откога не бе могла просто да седне и да чете? Без да се тревожи за дома си, без да се ужасява от необходимостта да открие начин как да открадне от Ясна? Дори преди страшната върволица от събития, довели до смъртта на баща ѝ, тя винаги беше притеснена. Животът ѝ бе това. За нея изглеждаше непостижимо да стане истински учен. Отче на Бурите! Непостижимо ѝ изглеждаше дори съседното градче.

Тя стана, взе скицника и прелисти рисунките на сантида, сред тях и нарисуваните по памет от гмурването ѝ в океана. Тя се усмихна и си припомни как се изкачи отново на палубата, цялата мокра и усмихната. Моряците явно я бяха сметнали за побъркана.

Сега плаваше към някакъв град на края на света, сгодена за могъщ алетски принц, и беше свободна просто да учи. Пред нея се откриваха невероятни нови гледки, тя ги рисуваше денем, а нощем прочиташе купища книги.

Беше намерила съвършения живот и той представляваше всичко, което бе пожелавала.

Шалан бръкна в джоба в ръкава на скритата ръка и извади още сфери, за да замени мъждивите в купата. Сферите в ръката ѝ обаче се оказаха съвършено тъмни. В тях нямаше и една искрица светлина.

Тя се намръщи. Бяха заредени при предишната буря, поставени в завързана за корабната мачта кошница. Сферите в купата ѝ вече бяха на две бури и се изтощаваха именно затова. Как така сферите в джоба ѝ са се изтощили по-бързо? Умът ѝ не го побираше.

— Мммм… — обади се Шарка от стената до главата ѝ. — Лъжи.

Шалан замени сферите в джоба си, отвори вратата към тесния коридор на кораба и отиде към каютата на Ясна. Обикновено я ползваха Тозбек и жена му, но се бяха пренесли в третата и най-малка каюта, за да дадат на Ясна по-доброто помещение. Хората вършеха такива неща за нея, дори и когато не ги искаше.

Ясна щеше да има някакви сфери за Шалан. И наистина, вратата ѝ бе отворена и се поклащаше леко, докато корабът поскърцваше и се полюляваше по нощния си път. Ясна седеше на масата, Шалан надзърна и изведнъж се поколеба дали да я безпокои.

Можеше да види лицето на принцесата, с опряна в слепоочието ръка, загледана в разтворените пред нея страници. Очите на Ясна бяха изтерзани, а изражението ѝ измъчено.

Това не бе Ясна, която Шалан беше свикнала да вижда. Увереността бе надвита от изтощението, спокойствието заменено от тревога. Ясна започна да пише нещо, но спря само след няколко думи. Остави писеца, затвори очи и разтри слепоочията си. Неколцина видимо замаяни духчета, прилични на струйки от прах, се появиха около главата ѝ. Духчета на изтощението.

Шалан се дръпна назад и изведнъж изпита усещането, че се е набъркала в някакво лично преживяване. Ясна със свалена защита. Шалан започна да се отдръпва, но внезапно глас откъм пода произнесе:

— Истина!

Стресната, Ясна вдигна поглед и очите ѝ попаднаха на Шалан — която, разбира се, се изчерви страхотно.

Ясна погледна Шарка на пода, после отново надяна маската си и седна в подходящата стойка.

— Да, дете мое?

— Аз… трябваха ми сфери — обясни Шалан. — Сферите в кесията ми са се изтощили.

— Да не сте Превръщали? — рязко я запита Ясна.

— Моля? Не, Сиятелна, обещах, че няма.

— Тогава е втората способност — заключи принцесата. — Влезте и затворете вратата. Трябва да говоря с капитан Тозбек — не се затваря както трябва.

Шалан влезе и затвори вратата, макар и резето да не се хвана. Тя смутено пристъпи напред със сключени ръце.

— Какво сте направила? — попита Ясна. — Предполагам, че е била замесена и Светлина?

— Изглежда съм създала впечатление за поява на растения — обясни Шалан. — Е, само на цвета. Един от моряците видял палубата да се оцветява в зелено, но то изчезна в мига, в който спрях да мисля за растенията.

— Да… — каза Ясна. Тя запрелиства една от книгите си и се спря на някаква илюстрация. Шалан я бе виждала и преди — беше древна като воринската вяра. Десет свързани с черти сфери образуваха фигура, подобна на полегнал на страната си пясъчен часовник. Две от сферите в центъра изглеждаха почти като зеници. Двойното Око на Всемогъщия.

— Десет Субстанции — тихо произнесе Ясна и прокара пръст по страницата. — Десет Стихии. Десет ордена. Но какво значи това, че духчетата най-накрая са решили да ни върнат клетвите? И колко време ми остава? Не е много. Не е много…

— Сиятелна? — попита Шалан.

— Преди идването Ви можех да гледам на себе си като на отклонение — продължи Ясна. — Можех да се надявам, че Повелителите на Стихиите не се завръщат в голям брой. Повече нямам тази надежда. Потайните са Ви изпратили при мен, за което нямам съмнение, понеже знаят, че Вие имате нужда от обучение. Това поне ми дава надеждата, че съм била една от първите.

— Не разбирам.

Ясна вдигна поглед към Шалан и отговори на очите ѝ с напрегнат взор. Очите на принцесата бяха почервенели от умора. До колко късно работеше? Всяка нощ, в която Шалан се прибираше, изпод вратата на Ясна все още излизаше светлина.

— Ако трябва да съм честна — отговори Ясна, — и аз не разбирам.

— Добре ли сте? — попита Шалан. — Преди да вляза, изглеждахте… натъжена.

Ясна се поколеба само за миг.

— Просто отделям твърде много време на проучванията си.

Тя се обърна към един от сандъците си и измъкна пълна със сфери торбичка от тъмен плат.

— Вземете ги. Бих препоръчала постоянно да държите при себе си сфери, тъй че Вашето Повеляване на Стихиите да има възможност да се прояви.

— Можете ли да ме научите? — попита Шалан и взе торбичката.

— Не знам — отговори Ясна. — Ще опитам. На тази диаграма една от стихиите е известна като Просветление — повеляването на светлината. Засега бих предпочела да изразходвате усилията си за овладяването на тази стихия, наместо на Превръщането. То е опасно умение, сега още повече отколкото е било.

Шалан кимна и стана, но все пак се поколеба преди да излезе.

— Сигурна ли сте, че сте добре?

— Разбира се.

Ясна го каза твърде бързо. Тя бе спокойна, овладяна, но и видимо изтощена. Маската се бе пропукала и Шалан можа да види истината.

Тя опитва да ме предразположи, осъзна Шалан. Потупва ме по главата и ме праща да си легна, като събудено от кошмар дете.

— Притеснена сте — продължи Шалан и срещна очите на Ясна.

Жената се извърна. Тя постави книга върху нещо, гърчещо се на масата ѝ — мъничко пурпурно духче. Духче на страха. Вярно, само едно — но все пак.

— Не… — прошепна Шалан. — Вие не сте притеснена. Вие сте ужасена.

Отче на Бурите!

— Всичко е наред, Шалан — каза Ясна. — Просто се нуждая от малко сън. Върнете се при проучванията си.

Шалан седна на столчето до масата на Ясна. По-възрастната жена я погледна и Шалан можа да види как маската продължава да се пропуква. Ядосване, тъй като принцесата сви устните си на черта. Напрежение в юмрука, с който стискаше писалката си.

— Вие ми казахте, че мога да стана част от това — продължи Шалан. — Ясна, ако сте притеснена за нещо…

— Притеснението ми винаги е било едно и също — обясни Ясна и се отпусна в стола си. — Че ще дойда твърде късно. Че не мога да направя нищо смислено, за да спра това, което се задава — че опитвам да спра бурята, като духам наистина здраво срещу нея.

— Пустоносните — каза Шалан. — Паршите.

Ясна започна:

— Предполага се, че в миналото Опустошението — идването на Пустоносните — винаги е било придружавано от завръщане на Вестителите, за да подготвят човешкия род. Те са обучавали Сияйните рицари, които пък са бивали заливани от новопостъпили.

— Но ние сме подчинили Пустоносните — каза Шалан — и сме ги поробили.

Това беше твърдението на Ясна и Шалан се съгласи, след като се запозна с изследванията.

— Следователно смятате, че предстои някакво въстание. Че паршите ще се обърнат срещу нас, както са сторили в миналото.

— Да — потвърди Ясна, докато се ровеше из бележките си. — И то скоро. Потвърждението, че Вие сте Повелител на Стихиите, не ме утешава, тъй като това прилича твърде много на случилото се преди. Тогава обаче новите рицари са имали учители, които да ги готвят; поколения от традиция. Ние нямаме нищо.

— Пустоносните са роби — заяви Шалан и погледна Шарка. Той стоеше на пода, почти невидим, и не казваше нищо.

— Паршите едва общуват. Как биха могли да подготвят въстание?

Ясна откри хартията, която търсеше, и я подаде на Шалан. Записано със собствения почерк на Ясна, това бе разказ на съпругата на капитан за нападение на плато в Пустите равнини.

— Паршендите — обясни Ясна — могат да пеят в синхрон един с друг, без значение какво разстояние ги дели. Те притежават някаква способност за общуване, която ние не разбираме. Мога само да предположа, че техните братовчеди, паршите, имат същата способност. Може и да не им трябва да чуят призива за действие, за да въстанат.

Шалан прочете разказа и бавно кимна.

— Трябва да предупредим останалите, Ясна.

— Да не мислите, че не съм опитала? — отговори Ясна. — Писах до учените и кралете по целия свят. Повечето ме намират твърде мнителна и не обръщат внимание. Другите определят като недостатъчни доказателствата, които Вие приемате. Най-голямата ми надежда бяха ардентите, ала очите им са забулени от намесата на Йерокрацията. Освен това личните ми вярвания ги правят скептични по отношение на всичко, което твърдя. Майка ми иска да прегледа моите проучвания, което е нещо. Брат ми и баща ми може и да повярват и ние отиваме при тях по тази причина.

Тя се запъна.

— Има и друга причина, заради която се стремим към Пустите равнини: да намерим доказателства, които да убедят всички.

— Уритиру — каза Шалан. — Градът, който търсите?

Ясна още веднъж я изгледа остро. Древният град бе нещо, за което Шалан научи за пръв път, докато четеше тайно бележките на Ясна.

— Все още се изчервявате твърде лесно, когато Ви притиснат — отбеляза Ясна.

— Простете.

— И твърде лесно се извинявате.

— Аз съм… ох, възмутена?

Ясна се усмихна и взе изображението на Двойното око. Загледа се в него.

— Някъде на Пустите равнини има скрита тайна. Тайна за града Уритиру.

— Вие ми казахте, че градът не е бил там!

— Не е бил. Но пътят към него може би е там.

Устните ѝ се опънаха.

— Според преданието само Сияен рицар може да отвори пътя.

— За щастие, ние познаваме двама такива.

— Да повторя, нито Вие сте Сияен рицар, нито аз. Умението да повторим някои от нещата, които те са можели да вършат, може и да е без значение. Ние нямаме техните традиции или познания.

— Говорим за възможния край на цивилизацията, нали така? — тихо попита Шалан.

Ясна се поколеба.

— Опустошенията — продължи Шалан. — Знам много малко, но преданията…

— Като последица от всяко Опустошение човешкият род е бивал смазван. Големите градове изпепелени, занаятите унищожени. Всеки път познанието и растежът са стигали до почти праисторическо положение — трябвали са векове възстановяване, за да стане цивилизацията това, което е била преди.

Тя се спря.

— Продължавам да се надявам, че бъркам.

— Уритиру — изрече Шалан. Опита да се въздържа от това само да задава въпроси и се постара да достигне до отговора по пътя на логиката.

— Казвате, че градът е бил нещо като опорна точка или дом на Сияйните рицари. Не бях чувала за него, преди да говоря с Вас, и мога да предположа, че не го споменават често в литературата. В този случай може би е едно от нещата, за които Йерокрацията е скривала сведения?

— Много добре — отбеляза Ясна. — Ако и да смятам, че е започнал да става легендарен още преди това, Йерокрацията не е помогнала.

— Следователно, ако е съществувал преди Йерокрацията и ако пътят към него е бил препречен при падането на Сияйните… тогава там може да се намират източници, които не са били променяни от днешните учени. Ненагласени, неизменени разкази за Пустоносните и за Повеляването на стихиите.

Шалан потръпна.

— Всъщност ние отиваме към Пустите равнини по тази причина.

Ясна се усмихна уморено.

— Много добре, наистина. Времето ми в Паланеума бе много ползотворно, но и разочароващо в някои отношения. От една страна подозренията ми за паршите бяха потвърдени, но също така установих, че много от текстовете в голямата библиотека съдържат същите белези от преправяне, каквито има и в останалите четени от мен. Това „прочистване“ на историята, премахването на преките споменавания на Уритиру или на Сияйните, понеже са били неприятни за воринизма, е вбесяващо. И хората се чудят защо съм враждебно настроена към църквата! Трябват ми източници от първа ръка. И тогава ето ги разказите — тези, на които се осмелявам да вярвам — според които Уритиру е бил свещено място, защитено от Пустоносните. Може би това е самозалъгване, но аз съм твърде много учен, та да вярвам, че нещо подобно може да е истина.

— А паршите?

— Ще опитаме да убедим алетите да се отърват от тях.

— Нелека задача.

— Почти невъзможна — отвърна Ясна и се изправи. Почна да прибира книгите си за през нощта във водоустойчивия сандък. — Паршите са отлични роби. Кротки, покорни. Нашето общество е станало твърде зависимо от тях. Не е нужно паршите да прибягват до насилие, за да ни хвърлят в хаос — макар да съм сигурна, че точно това се задава — те просто могат да си отидат. Това ще доведе до стопанска криза.

Ясна затвори сандъка, след като извади една книга. После се обърна към Шалан.

— Над възможностите ни е да убедим всички в думите ми без повече доказателства. Дори и брат ми да се вслуша, той не притежава авторитета да накара Върховните принцове да се освободят от своите парши. Пък и, ако съм напълно откровена, боя се, че брат ми не е достатъчно смел да поеме риска за кризата, която прогонването на паршите ще предизвика.

— Та ако те се обърнат срещу нас, кризата и без друго ще настъпи.

— Да. Вие го знаете, знам го и аз. Майка ми може да повярва. Ала опасността да грешим е тъй огромна… Е, ще ни трябват доказателства — смазващи и необорими. Значи ще намерим града. На всяка цена ще намерим този град.

Шалан кимна.

— Не исках да стоварвам всичко това върху Вашите плещи, дете мое — продължи Ясна и седна. — Признавам обаче, че е облекчение да разговарям за тези неща с някой, който не спори с мен на всяка дума.

— Ще успеем, Ясна — рече Шалан. — Ще отидем в Пустите равнини и ще намерим Уритиру. Ще разполагаме с доказателство и ще убедим всеки да се вслуша в думите ни.

— А, оптимизмът на младостта. От време на време е хубаво и това да се чува. — Ясна подаде книгата на Шалан. — Един от ордените на Сияйните рицари е бил известен като Тъкачите на Светлината. Зная твърде малко за тях, но от всички източници, които съм прочела, този тук съдържа най-много сведения.

Шалан нетърпеливо взе книгата. Сияйни слова, гласеше заглавието.

— Вървете — рече Ясна. — Четете.

Шалан я стрелна с поглед.

— Ще поспя — обеща Ясна и по устните ѝ се прокрадна усмивка. — И престанете с опитите да се държите с мен като майка. Не позволявам това дори на Навани.

Шалан кимна с въздишка и излезе от каютата на Ясна. Шарка я последва; беше запазил мълчание през цялото време на разговора. Когато се прибра в каютата си, Шалан установи, че сърцето ѝ е много по-натежало, отколкото когато излезе. Не можеше да се отърси от ужаса в очите на Ясна. А Ясна Колин не би трябвало да се бои от нищо, нали?

Шалан пропълзя на койката с книгата и кесията сфери. Част от нея копнееше да се залови с четене, ала от изтощение клепачите ѝ се затваряха. Наистина беше късно. Започнеше ли книгата сега…

Навярно беше по-добре да се наспи хубаво и да се зарови в изследванията утре, освежена. Остави книгата на масичката до леглото, сви се на кълбо и остави поклащането на кораба да я унесе в сън.

Събуди се от писъци, крясъци и дим.

7. Открит пламък

„Не бях подготвена за скръбта, която загубата ми донесе — като нечакан дъжд, плиснал върху ми от ясно небе. Смъртта на Гавилар преди години беше смазваща, ала това… това едва не ме съкруши.“

Из дневника на Навани Колин, Йезесач 1174 г.

Все още полузаспала, Шалан изпадна в паника. Измъкна се от койката и без да иска бутна купата с почти потъмнели сфери. Макар че я беше залепила с восък, замахът я събори и пръсна сферите из каютата.

Мирисът на дим беше силен. Шалан хукна към вратата, чорлава и с разтуптяно сърце. Поне беше заспала облечена. Отвори.

Отвън се бутаха трима мъже. Държаха високо над главите си запалени факли. Застанали бяха с гръб към Шалан.

Факли, огнени духчета, танцуващи около пламъците. Кой внася открит огън на кораб? Шалан се вцепени от объркване.

Виковете идеха от палубата. Явно корабът не гореше. А кои бяха тези мъже? Носеха брадви и се бяха съсредоточили върху отворената каюта на Ясна.

Вътре се движеха фигури. В един смразяващ миг на ужас единият мъж хвърли нещо на пода пред другите, които отстъпиха, та да направят път.

Тяло в тънка нощница, невиждащи очи, кръв като цвете върху гърдите. Ясна.

— Увери се — каза единият мъж.

Другият коленичи и заби дълга тънка кама право в гърдите на Ясна. Шалан чу как острието удря дъските на пода под тялото.

Изпищя.

Един от мъжете се обърна към нея.

— Ей!

Това беше високият момък с грубото лице, наречен от Ялб „новото момче“. Шалан не познаваше другите мъже.

Преборвайки някак ужаса и смайването, Шалан затръшна вратата си и с треперещи пръсти спусна резето.

Отче на Бурите! Отче на Бурите! Тя се отдръпна от вратата, когато нещо тежко се удари във външната ѝ страна. Нямаше да им трябват брадви. Няколко здрави удара с рамо по вратата щяха да я съборят.

Шалан се препъна в кревата си и за малко да се подхлъзне на сферите — те се търкаляха навсякъде едновременно с движенията на кораба. Тясното прозорче до тавана — твърде малко, за да се промуши човек — показваше само нощния мрак навън. Отгоре продължаваха да се носят викове, а по дървото тропаха крака.

Шалан се разтрепери, все още вцепенена. Ясна…

— Меч — донесе се някакъв глас. Шарка, застанал на стената до нея.

— Мммм… Мечът…

— Не! — изпищя Шалан с ръце до главата, със заровени в косата пръсти. Това бе кошмар! Не можеше да бъде…

— Мммм… Биеш се…

— Не!

Тя усети, че диша хистерично. Мъжете отвън продължаваха да блъскат вратата с рамене. Не беше готова за това. Не бе подготвена.

— Мммм… — продължи Шарка и прозвуча недоволно. — Лъжи.

— Не знам как да използвам лъжите! — каза Шалан. — Не съм го упражнявала.

— Да. Да… спомняш си… времето преди…

Вратата пропука. Смееше ли да си припомни? Можеше ли да си припомни? Детето, което си играе с проблясваща шарка от светлина…

— Какво да правя? — попита тя.

— Трябва ти Светлина — отговори Шарка.

Думите му извикаха за живот нещо дълбоко в паметта ѝ, нещо бодливо, което тя не смееше да докосне. Трябваше ѝ Светлина на Бурята, за да задейства Повеляването на Стихиите.

Шалан падна на колене до кревата и вдиша рязко, без да знае какво точно върши. Светлината на Бурята излезе от сферите около нея, вля се в тялото ѝ и се превърна в разбушувала се в жилите ѝ буря. Стаята притъмня, черна като дълбока подземна пещера.

Тогава от кожата ѝ започна да се отделя Светлина, като парата от завряла вода. Тя освети стаята с плаващи сенки.

— Сега какво? — попита тя.

— Създай лъжата.

Какво значеше това? Вратата отново изхрущя, пукна и през средата ѝ се отвори голяма пукнатина.

Изпаднала в паника, Шалан изпусна дъх. От нея излезе облак Светлина на Бурята; струваше ѝ се, че още малко и ще я докосне. Можеше да усети силата ѝ.

— Как! — настоя тя.

— Създай истината.

— Това е безсмислено!

Шалан изпищя, когато вратата се отвори. В стаята навлезе нова светлина — светлина от факли — жълто-червена и враждебна.

Облакът Светлина изскочи от Шалан, а от тялото ѝ се отдели още и се съедини с него. Образува се размазана изправена фигура. Светещо петно. То се понесе през вратата край мъжете, размахвайки израстъци, които напомняха ръце. Самата Шалан беше приклекнала край леглото и остана в сянка.

Погледите на мъжете бяха привлечени от светещата фигура. За щастие, те се обърнаха и се впуснаха да я преследват.

Шалан, разтреперана, се сви до стената. Каютата беше съвсем тъмна. На палубата крещяха мъже.

— Шалан… — бръмна Шарка някъде в мрака.

— Иди да видиш. Кажи ми какво става горе на палубата.

Шалан не знаеше дали той я е послушал, понеже не издаде звук, когато се размърда. Пое дълбоко дъх няколко пъти и се надигна. Краката ѝ трепереха, но успя да остане права.

Някак успя да се стегне. Беше ужасно, беше страшно, ала нищо, нищо не можеше да се сравни с онова, което тя беше принудена да направи в нощта, когато баща и умря. Тогава оцеля. Можеше да оцелее и сега.

Тези мъже навярно бяха от групата на Кабсал — убийците, от които Ясна се боеше. Най-сетне се бяха добрали до нея.

О, Ясна…

Ясна бе мъртва.

Скръбта — по-късно. Какво щеше да прави Шалан с тези въоръжени мъже, които превземаха кораба? Как щеше да се измъкне?

Пипнешком излезе от каютата. Тук идваше светлина от факлите на палубата. Чуваше все по-панически викове.

— Убиват — рече внезапно някакъв глас.

Шалан подскочи, макар това да беше просто Шарка, разбира се.

— Какво? — прошепна тя.

— Тъмни мъже убиват. Моряци завързани с въжета. Един мъртъв, кърви червено. Не… не разбирам…

Отче на Бурята… горе виковете се засилиха, ала не се чуваше тропот на ботуши по палубата, не се чуваше дрънчене на оръжия. Моряците бяха заловени. Най-малко един беше убит.

Шалан видя в мрака как пред нея от дървото излизат треперливи, гънещи се форми. Духчета на страха.

— А онези, които преследваха моя образ?

— Търсят във водата — отвърна Шарка.

Значи бяха решили, че е скочила зад борда. С разтуптяно сърце Шалан се добра до каютата на Ясна, очаквайки всеки миг да се препъне в трупа ѝ. Не се препъна. Да не би нападателите да го бяха завлекли на палубата?

Шалан влезе и затвори вратата. Резето не проработи, така че тя домъкна един сандък, за да я запъне.

Трябваше да направи нещо. Пипнешком намери един от сандъците на Ясна, който беше разбит от мъжете и съдържанието му — облекло — се валяше по пода. Шалан намери скритото чекмедже на дъното и го отвори. Изведнъж каютата се обля в светлина. Сферите бяха тъй ярки, че заслепиха Шалан за миг и тя трябваше да отвърне поглед.

Шарка трепереше на пода до нея, очертанията му се тресяха от страх. Шалан се огледа. Тясната каюта беше преобърната с главата надолу — дрехи по пода, листове хартия навсякъде. Сандъкът с книгите на Ясна беше изчезнал. Прекалено прясна, за да попие, кръвта ѝ образуваше локва върху леглото. Шалан бързо отвърна поглед.

Горе внезапно се разнесе вик, последван от тупване. Крясъците станаха по-силни. Шалан чу как Тозбек моли нападателите да пощадят живота на жена му.

Всемогъщи в небесата… убийците екзекутираха моряците един по един. Шалан трябваше да стори нещо. Каквото и да е.

Хвърли поглед на сферите в двойното дъно на сандъка, тапицирано с черен плат.

— Шарка, ние ще Превърнем дъното на кораба и ще го потопим.

— Какво! — Шарка завибрира по-силно и зажужа. — Хора… Хора… Ядат вода?

— Пием я, но не можем да я вдишваме.

— Ммм… Объркан… — отвърна Шарка.

— Капитанът и всички останали са пленени и ги екзекутират. Хаосът е най-добрата възможност, която аз мога да им дам. — Шалан положи длани върху сферите и рязко вдиша Светлина. Почувства как гори отвътре, сякаш ще се пръсне. Светлината беше нещо живо, което искаше да си пробие път навън през порите на кожата ѝ.

— Покажи ми! — извика тя, по-силно, отколкото искаше. Светлината на Бурята я подтикваше да действа. — И преди съм Превръщала. Трябва пак да го направя!

Докато говореше, от устата ѝ се кълбеше Светлина, като дъх в мразовит ден.

— Ммм… — тревожно промърмори Шарка. — Аз ще съм посредник. Виж.

— Какво да видя?

— Виж!

Морето на сенките. Последния път, когато беше на това място, едва не я убиха. Само че не беше място. Или пък беше? Какво значение има?

Разрови паметта си и си припомни как Превърна случайно една купа в кръв.

— Трябва ми истина.

— Даде достатъчно — отговори Шарка. — Сега. Виж.

Корабът изчезна.

Всичко… подскочи. Стените, мебелите, всичко се разби и стана на малки черни топчета. Шалан се подготви да падне в океана на стъклените топчета, обаче се озова на твърда земя.

Стоеше на място с черно небе и далечно, малко бяло слънце. Земята под нея отразяваше светлината. Обсидиан? Накъдето и да се обърнеше, земята беше все същата чернота. Недалеч сферите — същите като онези, които задържат Светлина, но тъмни и малки — поскачаха още малко и спряха.

Тук-там се купчеха дървета, прилични на кристали. Клоните бяха остри и гладки, без листа. Във въздуха висяха ситни светлини като пламъчета без свещи. Хора, осъзна Шалан. Всяка от тези светлини е умът на един човек, отразен в Царството на познанието. Около краката ѝ се простираха десетки светлинки, толкова дребни, че едва ги различаваше. Умовете на рибите?

Шалан се обърна и се озова лице в лице с някакво създание със символ вместо глава. От изумление извика и скочи назад. Тези неща… те я преследваха… те…

Това беше Шарка. Беше висок и тънък, ала леко неразличим, прозрачен. Сложният мотив на главата му с острите линии и невъзможната геометрия явно нямаше очи. Шарка стоеше с ръце зад гърба си. Робата му изглеждаше прекалено корава за плат.

— Върви — рече той. — Избери.

— Какво да избера? — попита Шалан и от устните ѝ се вдигна Светлина.

— Твоя кораб.

Шарка нямаше очи, ала на Шалан ѝ се стори, че може да проследи погледа му до една от малките сфери върху лъскавата земя. Грабна я и изведнъж доби впечатление за кораб.

Насладата на вятъра. Обгрижван и обичан кораб. Кораб, който носеше пътниците си от дълги години. Притежаван от Тозбек, а преди него — от баща му. Стар кораб, но не прекалено стар, все още сигурен. Горд кораб. Тук той се представяше от една сфера.

Всъщност можеше да мисли. Корабът можеше да мисли. Или… е, отразяваше мислите на хората, които работеха на него, познаваха го, мислеха за него.

— Нужно ми е ти да се промениш — прошепна Шалан на сферата-кораб, която държеше в дланите си. Сферата беше твърде тежка за размера си, сякаш цялото тегло на кораба беше съсредоточено в нея.

— Не — дойде отговор с гласа на Шарка. — Не, не мога. Трябва да служа. Аз съм щастлив.

Шалан го погледна.

— Ще посреднича — повтори Шарка. — Превеждам. Ти не си готова.

Шалан отново погледна сферата в ръцете си.

— Имам Светлина на Бурята. Много Светлина. Ще ти я дам.

— Не! — отговорът прозвуча гневно. — Аз служа.

Наистина искаше да си остане кораб. Шалан усещаше гордостта, силата от дългогодишната служба.

— Те умират — прошепна тя.

— Не!

— Усещаш как те умират. Кръвта им е върху твоята палуба. Хората, на които служиш, ще бъдат посечени един по един.

Сама го усещаше, виждаше го в кораба. Екзекутираха моряците. Недалеч един от пламъците изчезна. Трима от осмината пленници бяха мъртви, но тя не знаеше кои.

— Има само един начин да ги спасиш — каза Шалан. — Като се промениш.

— Да се променя — прошепна Шарка от името на кораба.

— В промяната те могат да избягат от злите мъже, които убиват. Не е сигурно, ала ще имат възможност да плуват. Да направят нещо. Можеш да им служиш за последен път, Наслада на вятъра. Можеш да се промениш за тях.

Мълчание.

— Аз…

Угасна още една светлина.

— Аз ще се променя.

Това се случи в един трескав миг. Светлината на Бурята се изтръгна от Шалан. Тя чу далечни пукания от физическия свят, понеже изтегли толкова Светлина от скъпоценните камъни наоколо, че те се пръснаха.

Морето на сенките изчезна.

Тя отново се озова в каютата на Ясна.

Подът, стените и таванът се размиваха във водата.

Шалан бе потопена в ледени черни дълбини. Зарита във водата. Роклята ѝ пречеше. Навсякъде около нея потъваха вещи, обикновени предмети от живота на хората.

Неистово се помъчи да изплава. Първоначално имаше някаква смътна идея да изплува горе и да помогне на моряците, като ги развърже, ако са вързани. Сега обаче се оказа, че отчаяно опитва да намери пътя към повърхността.

Като че самата тъмнина беше оживяла. Нещо се уви около Шалан.

То я затегли по-дълбоко.

8 . Нож в гърба * Войници на бойното поле

„Не се стремя да използвам скръбта си като извинение, но тя е възможно обяснение. Хората действат странно скоро след сблъсъка си с неочаквана загуба. Макар Ясна да беше далеч за дълго, загубата ѝ наистина беше неочаквана. А като мнозина други, и аз я смятах за безсмъртна.“

Из Дневника на Навани Колин, Йезесач 1174 г.

Познатото стържене на дървото, когато мостът се спусна на мястото си. Съгласуваните стъпки — първо равен шум върху камъните, после отекващото тропане на ботушите върху дървото. Далечните гласове на съгледвачите, които съобщаваха с викове, че теренът е чист.

Шумовете на нападението на платото бяха познати за Далинар. Навремето той копнееше за тях. Нямаше търпение между нападенията, жадуваше да посича паршендите със своя Меч, да печели богатства и признание.

Тогавашният Далинар се мъчеше да скрие срама си — срама, че беше лежал в пиянско вцепенение, докато брат му се бори с убиец.

Сцената на платото беше еднообразна: голи назъбени скали, повечето — в безличния цвят на каменистата повърхност, върху която се издигаха, нарушавана тук-там само от скупчените скални пъпки. Дори и те, както говореше името им, можеха да се вземат за още камъни. От мястото, на което стоиш, чак до далечния хоризонт, имаше само това. И всичко, което носиш, всичко човешко, изглеждаше нищожно пред огромните, безкрайни насечени равнини и смъртоносните пропасти.

С годините тези действия се бяха превърнали в рутина. Марш под бялото като разтопена стомана слънце. Прехвърляне на пропаст подир пропаст. В крайна сметка, нападенията вече не бяха нещо очаквано с нетърпение, а мрачно задължение. Да, за Гавилар и за славата, ала преди всичко, защото те — и враговете им — бяха тук. И правеха това.

Мирисът на нападението беше мирис на велика неподвижност: напечен камък, засъхнал крем, дошли отдалеч ветрове.

В последно време Далинар ненавиждаше нападенията. Те бяха лекомислено похабяване на живот. Не бяха в изпълнение на Договора за Отмъщение, а заради алчност. По близките плата се появяваха много скъпоценни ядра, удобни за достигане. Те обаче не задоволяваха алетите. Алетите трябваше да стигнат по-далеч, да щурмуват на висока цена.

На едно плато се сражаваха войниците на Върховния принц Аладар. Пристигнали бяха преди армията на Далинар. Битката беше позната. Хора срещу паршенди — биеха се във вълнообразна линия, всяка армия се мъчеше да отблъсне противника. Хората можеха да изправят повече войници на бойното поле, обаче паршендите можеха да стигат до платата по-бързо и да се укрепят сигурно.

Опасностите, които криеше нападението над вече укрепилия се враг, се подчертаваха от труповете на мостови, пръснати из сборното плато, водещо към пропастта. На Далинар не убягнаха мрачните лица на неговите телохранители при вида на убитите. Аладар, подобно на повечето Върховни принцове, използваше философията на Садеас за мостовете. Бърз и жесток щурм с голяма загуба на жива сила. Невинаги е било така. В миналото мостовете се носеха от въоръжени войници, ала успехът привличаше подражатели.

Военният лагер се нуждаеше от непрестанен приток на евтини роби, за да захранва това чудовище. Това означаваше растяща напаст от търгуващи с жива плът роботърговци и разбойници из Ничиите Хълмове. Още нещо, което ще трябва да променя, каза си Далинар.

Самият Аладар не се сражаваше, а се беше разположил в команден център на съседното плато. Далинар посочи веещия се флаг и един от неговите големи механични мостове се затъркаля към мястото си. Теглени от чулове и пълни с чаркове, лостове и зъбци, мостовете защитаваха хората, които ги обслужваха. Освен това бяха много бавни. Далинар чакаше дисциплинирано и търпеливо, докато работниците наместиха моста над пропастта между това плато и съседното, с флага на Аладар.

Когато мостът беше наместен и запънат, телохранителите на Далинар — водени от един от тъмнооките каладинови офицери — претичаха през него с копия на рамо. Далинар беше обещал на Каладин неговите хора да не са принудени да се бият освен в негова защита. Когато те преминаха, Далинар смуши Храбрец и се отправи към командното плато на Аладар. Чувстваше се доста лек на гърба на жребеца — не носеше Броня. През дългите години, откак я беше получил, никога не беше излизал на бойното поле без нея.

Днес обаче не беше тръгнал на бой — не и наистина. Зад него се вееше личното знаме на Адолин, който водеше основната част от далинаровата армия в атака срещу платото, където хората на Аладар вече се биеха. Далинар не беше давал никакви заповеди за развоя на атаката. Синът му беше добре обучен и беше готов да поеме командването на бойното поле — разбира се, с генерал Хал за съветник.

Да, отсега нататък Адолин щеше да води битките.

Далинар щеше да промени света.

Насочи се към командната шатра на Аладар. Днес беше първото нападение на плато след прокламацията, в която Далинар изискваше армиите да се сражават заедно. Фактът, че Аладар дойде, както му беше наредено, а Роион — не, беше само по себе си победа. Малко насърчение, ала Далинар беше готов да приеме всичко, до което успееше да се добере.

Откри Върховния принц Аладар в малък павилион, разположен на сигурна, висока част на платото, над бойното поле. Отлично местоположение за команден пост. Аладар беше Броненосец, но често заемаше Бронята и Меча си на някой от своите офицери по време на сражение. Предпочиташе да командва тактически иззад фронтовата линия. Един умел Броненосец беше способен да нареди мислено на Меча си да не изчезва, когато го пусне, а и в спешен случай Аладар можеше да призове оръжието при себе си и така то да изчезне от ръцете на офицера в миг и да се появи в неговите ръце след десет удара на сърцето. Даването на Меч изискваше голямо доверие и от двете страни.

Далинар слезе от седлото. Храбрец изгледа сърдито коняря, който опита да го вземе, и Далинар го потупа по врата.

— И сам ще се оправи, синко — рече той на коняря. Без друго повечето обикновени коняри не знаеха какво да правят с един ришадиец.

Следван от телохранителите си, Далинар отиде при Аладар, който беше застанал на ръба на платото, над бойното поле. Слаб и съвсем плешив, принцът беше по-тъмнокож от повечето алети. Стоеше с ръце зад гърба. Носеше хубава традиционна униформа с пола-такама и съвременна куртка с подобаваща кройка.

Далинар не беше виждал досега такъв стил. Отделно, Аладар си бе пуснал тънки мустачки и брадичка под долната устна — отново необичаен избор. Аладар беше достатъчно могъщ и известен, за да създава своя мода — и той го правеше, като често определяше насоките.

— Далинар — обърна се Аладар и му кимна. — Мислех, че няма да правиш повече пробег на платата.

— Аз не правя — отвърна Далинар и кимна към знамето на Адолин. Там войниците се стичаха по мостовете, за да се включат в битката. Платото бе достатъчно малко, та много от хората на Аладар трябваше да се дръпнат, за да направят път — направиха го с видимо желание.

— Ти почти загуби деня — отбеляза Далинар. — Добре е, че получи подкрепа.

Долу войските на Далинар възстановиха реда на бойното поле и настъпиха срещу паршендите.

— Може би — отговори Аладар. — Ала в миналото аз побеждавах в едно от три нападения. Ако имам подкрепа, това означава, че сигурно ще спечеля още няколко, но и че това ще ми струва половината от приходите. При положение, че кралят въобще ми даде някакви. Не съм убеден, че занапред ще бъда по-добре.

— Но по този начин ти губиш по-малко хора — възрази Далинар. — А ще се увеличат и пълните победи за цялата армия. Честта на…

— Не ми говори за чест, Далинар. Не мога да заплатя на войниците си с чест, нито мога да си послужа с нея, та да не позволя на другите Върховни принцове да ми прегризат гърлото. Твоят план е от полза за най-слабите между нас и е насочен срещу тези, които успяват.

— Чудесно — отсече Далинар — значи честта няма стойност за теб. Въпреки това ще се подчиниш, Аладар, понеже твоят крал го иска. Това е единствената причина, която ти трябва. Ще сториш както ти е наредено.

— Или? — попита Аладар.

— Питай Йенев.

Аладар се сепна, все едно го бяха зашлевили. Преди десет години Върховният принц Йенев отказа да приеме обединението на Алеткар. По заповед на Гавилар Садеас се дуелира с него. И го уби.

— Заплахи? — продължи Аладар.

— Да.

Далинар се обърна и погледна по-ниския мъж в очите.

— Свърших с убеждаването, Аладар. Свърших с молбите. Когато не се подчиняваш на Елокар, ти се подиграваш на брат ми и на това, за което той се бори. Аз ще създам обединено кралство.

— Забавно — отбеляза Аладар. — Хубаво правиш, че споменаваш Гавилар, понеже той не обедини кралството с чест. Направи го с нож в гърба и войници на бойното поле, а и като отсече главите на всички, които оказваха съпротива. Връщаме се отново към това ли? Такива работи не звучат много като хубавите думи на твоята скъпоценна книга.

Далинар скръцна със зъби и се обърна, за да огледа бойното поле. Първият му порив бе да заяви на Аладар, че той е офицер под неговото командване, и да го нахока за тона му. Да се отнесе към него като към новобранец, който трябва да се поправи.

А ако Аладар просто го пренебрегнеше? Той щеше ли да го застави да се подчини? Далинар нямаше войски за това.

Той се ядоса — повече на себе си, отколкото на Аладар. Беше дошъл на това нападение не за да се бие, а за да говори. Да убеждава. Навани бе права. За да спаси кралството си, на Далинар му трябваше нещо повече от резки думи и заповеди. Трябваше му лоялност, а не страх.

Как обаче, Бурите да го отнесат, дано? Досега беше убеждавал с меч в ръка и с юмрук в лицето. Гавилар винаги имаше подходящите думи, онези, които могат да накарат хората да слушат.

Далинар нямаше причина да се преструва на политик.

Половината момчета на това бойно поле вероятно най-напред не са смятали, че работата им е да бъдат войници, прошепна му една част от него. Не можеш да си позволиш да се проваляш. Не се оплаквай. Промени се.

— Натискът на паршендите е твърде силен — рече Аладар на своите генерали. — Искат да ни изтласкат от платото. Наредете на войниците да поддадат малко и така да лишат паршендите от предимството; това ще ни позволи да ги обкръжим.

Генералите кимнаха в знак на съгласие и единият почна да издава заповеди.

Далинар огледа бойното поле с присвити очи и щом разтълкува видяното, тихо каза:

— Не.

Генералът спря да раздава заповеди. Аладар изгледа гневно Далинар.

— Паршендите се готвят за отстъпление — обясни Далинар.

— Определено не действат така.

— Искат малко въздух — разтълкува Далинар вихрушката на сражението долу. — Вече почти са взели скъпоценното ядро. Ще продължат да натискат, обаче около какавидата ще започнат бързо да се изтеглят, за да спечелят време за изваждане на ядрото. Вие трябва да предотвратите тъкмо това.

Паршендите се завтекоха напред.

— Аз спечелих това нападение — каза Аладар. — Според твоите правила, аз имам последната дума относно тактиката.

— Само отбелязвам — отговори Далинар. — Днес дори не водя собствената си армия. Можеш да избереш тактиката си и няма да се намесвам.

Аладар разсъди, после тихо изруга.

— Приемаме, че Далинар е прав. Подгответе войските за паршендското отстъпление. Пратете ударен отряд, който да овладее какавидата. Тя вече би трябвало да е почти отворена.

Генералите съгласуваха подробностите и вестоносците препуснаха да отнесат новите тактически нареждания. Застанали един до друг, Аладар и Далинар наблюдаваха натиска на паршендите. Песента им се носеше над бойното поле.

А след това се оттеглиха. Както винаги, внимателно прекрачваха телата на мъртвите. Предварително подготвените хора се впуснаха след тях. Ударен отряд, съставен от отпочинали войници, начело с Адолин в неговата блестяща Броня, проби линията на паршендите и стигна до какавидата. През пробива се изсипаха още хора и изтласкаха паршендите към фланговете. Така превърнаха тяхното отстъпление в тактическа катастрофа.

Само за минути паршендите напуснаха платото — прескочиха пропастта и избягаха в далечината.

— Проклятие — промърмори Аладар. — Ненавиждам уменията ти.

Далинар присви очи, понеже забеляза как някои от изтеглящите се противници спряха на едно плато недалеч от бойното поле. Останаха там, макар че по-голямата част от войската им продължи по пътя си.

Далинар махна на един от аладаровите слуги да донесе далекоглед. Вдигна го и го фокусира върху групата. Там, на ръба на платото, стоеше фигура в блестяща броня.

Паршендският Броненосец, рече си той. Онзи от битката при Кулата. Тогава почти ме уби.

Далинар не помнеше много от този сблъсък. Към края му беше почти в несвяст. Броненосецът не участва в днешното сражение. Защо? С него паршендите щяха да отворят какавидата по-рано.

От тревога го присви под лъжичката. Сам по себе си наблюдаващият Броненосец изцяло промени разбирането му за сражението. Далинар мислеше, че е способен да схване какво става. А сега осъзна, че тактиката на противника е по-неясна, отколкото той е приемал.

— Има ли още паршенди там? — попита Аладар. — Наблюдават ли?

Далинар свали далекогледа и кимна.

— Правили ли са го по-рано? При някое от твоите сражения?

Далинар поклати глава.

Аладар се замисли и нареди хората му на платото да останат бдителни и да пратят съгледвачи, които да следят за изненадващо връщане на паршендите.

— Благодаря ти — неохотно рече той на Далинар. — Твоите съвети се оказаха полезни.

— Вярваш ми за бойната тактика. Защо не ми вярваш какво е най-добро за кралството?

Аладар го огледа изучаващо. Долу войниците се поздравяваха с победата, а Адолин изтръгна скъпоценното ядро от какавидата. Част от хората се разгърнаха във ветрило, за да следят за ново нападение на паршендите, ала те не се върнаха.

— Ще ми се да можех да ти вярвам — каза Аладар най-сетне. — Не е заради тебе. Заради останалите Върховни принцове е. Навярно бих могъл да повярвам на теб, но на тях — никога. Искаш да рискувам прекалено много. Другите ще постъпят с мен така, както постъпи Садеас с теб на Кулата.

— А ако успея да обединя другите? Ако успея да ти докажа, че те заслужават доверие? Тогава ще ме последваш ли?

— Не. Съжалявам.

Аладар се обърна и повика да доведат коня му.

Връщането беше мрачно. Бяха победили, ала Аладар странеше от Далинар. Как така Далинар можеше да прави толкова много неща както трябва, но да не смогва да убеди хора като Аладар? И какво означаваше променената тактика на паршендите, неучастието на техния Броненосец? Толкова ли се страхуваха да не загубят своите Броня и Меч?

Най-сетне Далинар се върна в своя бункер в лагера — след като се погрижи за хората си и проводи доклад на краля. В бункера го чакаше изненадващо писмо.

Прати да доведат Навани, за да му го прочете. Чакаше я в личния си кабинет и се взираше в стената със странните глифи. Те бяха остъргани и почистени, но бледото петно върху камъка шепнеше.

Шестдесет и два дни.

Шестдесет и два дни да намери отговор. Е, вече бяха шестдесет и един. Не много време за спасяването на кралството, за подготовка за най-лошото. Ардентите биха заклеймили това пророчество в най-добрия случай като бълнуване, а в най-лошия — като богохулство. Предсказването на бъдещето бе забранено. То беше дадено от Пустоносните. Дори хазартните игри бяха подозрителни, понеже караха хората да търсят тайните на предстоящото.

Но Далинар вярваше. Защото подозираше, че е написал тези думи със собствената си ръка.

Навани дойде и прегледа писмото, после почна да го чете на глас. Оказа се от стар приятел, който скоро щеше да пристигне на Пустите равнини — и който можеше да се окаже решението на далинаровите проблеми.

9 . Вървим през гроб

„Ще ми се да мисля, че ако не бях притисната от скръбта, щях по-рано да видя приближаващите опасности. Ала, за да съм напълно честна, не вярвам, че нещо би могло да се направи.“

Из дневника на Навани Колин, Йезесач 1174 г.

Каладин поведе хората си долу в пропастта, както му се полагаше по право.

Използваха въжена стълба, както в армията на Садеас. Старата им стълба беше противна вещ — въжетата бяха оръфани и обрасли тук-там с мъх, дъските бяха очукани от твърде много бури. Каладин не беше губил човек заради проклетата стълба, но тя винаги го тревожеше.

Днешната беше чисто нова. Знаеше със сигурност, понеже снабдителят Ринд се попочеса по главата, когато чу искането му, а после нареди да изработят стълба по негови изисквания. Стълбата беше яка и добре изработена, като самата далинарова армия.

Каладин скочи долу. Сил се спусна и кацна на рамото му, а той вдигна една сфера, за да огледа дъното на пропастта. Сапфиреният броам струваше повече от всичките заплати на Каладин като мостови накуп.

В армията на Садеас често пращаха мостовите в пропастите. Каладин не знаеше дали целта беше да се използва всеки възможен ресурс на Пустите равнини, или просто да се намери някаква тежка — и прекършваща волята — работа за мостовите между пробезите.

Тук обаче дъното на пропастта беше недокоснато. Из отломките от бурите не се виеха пътеки, върху мъха по стените нямаше надраскани указания. Подобно на останалите пропасти, и тази се отваряше като ваза, по-широка на дъното, отколкото на неравния горен край — последица от водите, които се стичаха долу по време на буря. Дъното беше сравнително равно, загладено от засъхналия утаен крем.

Наложи се Каладин да си проправя път през всякакви отломки. Клони и пънове, довлечени тук от дърветата из равнините. Строшени черупки на скални пъпки. Безброй плетеници изсъхнали ластари, усукани като вълна.

И трупове, разбира се.

Много трупове свършваха долу в пропастите. Когато хората загубеха сражение за някое плато, трябваше да отстъпят и да оставят своите покойници. В името на Бурите! Садеас често изоставяше мъртвите дори при победа. А мостовите изоставяше ранени, ако и да можеха да бъдат спасени.

След буря мъртвите се озоваваха тук, в пропастите. И понеже бурите се движеха на запад, към военните лагери, водата носеше труповете в същата посока. На Каладин му беше трудно да върви, без да настъпва кости, омотани в натрупаните по дъното растения.

Напредваше възможно най-почтително. Скалата слезе след него и промълви нещо на родния си език. Каладин не можа да прецени ругатня ли беше, или молитва. Сил се стрелна от рамото му и се спусна в дъга към земята. После прие формата на млада жена с проста рокля, която се размиваше в мъгла под коляното. Каладин приемаше това за неин истински образ. Сил кацна на един клон и се взря в стърчаща от мъха бедрена кост.

Не харесваше насилието. Даже и сега не беше убедена дали разбира смъртта. Говореше за нея като дете, което се мъчи да схване нещо голямо.

— Каква бъркотия — каза Тефт, когато слезе. — Ба! Това място не е видяло никаква грижа.

— Това е гроб — додаде Скалата. — Вървим през гроб.

— Всички пропасти са гробове — отекна гласът на Тефт в усойната теснина. — Просто тази е мърляв гроб.

— Трудно ще намериш чиста смърт, Тефт — каза Каладин.

Тефт изсумтя, после се обърна да поздрави новобранците, които се спускаха на дъното. Моаш и Белязания пазеха Далинар на някакво тържество на светлооките — нещо, което Каладин беше щастлив да пропусне. Вместо това слезе с Тефт в пропастта.

Към тях се присъединиха четиридесетимата мостови — по двама от всеки реформиран отряд — които Тефт обучаваше с надеждата да станат добри сержанти на хората си.

— Огледайте се добре, момчета — каза им той. — Ето откъде идваме. Ето защо някои ни наричат орден на костите. Няма да ви принуждаваме да минете през всичко, през което минахме ние. Радвайте се! Ние във всеки момент можехме да бъдем пометени от бурята. А сега, напътствани от бурегадателите на Далинар Колин, няма ни най-малко да бъдем изложени на тази опасност. И няма да се отдалечаваме от изхода — просто за всеки случай…

Каладин скръсти ръце и загледа как Тефт напътства хората, а Скалата им раздава учебни копия. Самият Тефт не беше въоръжен. Ако и да беше по-нисък от облечените в униформи на редници мостови наоколо, явно ги изпълваше със страхопочитание.

Какво друго очакваше?, каза си Каладин. Те са мостови. Един по-силен вятър може да ги прекърши.

Все пак се виждаше, че Тефт владее положението. Успокоително. Така трябваше. Нещо тук беше просто… както трябва.

Около главата на Каладин се появи рояк малки блестящи клъбца — духчета във вид на златни сфери, които се стрелкаха насам-натам. Той ги погледна сепнато. Духчета на славата. Бурята да ги отнесе, дано. Струваше му се, че не е виждал такива от години.

Сил полетя нагоре, присъедини се към тях и захихика, докато кръжеше около главата му.

— Гордееш ли се със себе си?

— Тефт. Той е водач.

— Разбира се. Ти му даде чин, нали?

— Не. Не аз му дадох чина. Той си го заслужи. Хайде. Да тръгваме.

Сил кимна, издигна се във въздуха и приседна спретнато със скръстени крака, като в невидимо столче. Продължи да се носи така, спазвайки точно крачката на Каладин.

— Виждам, че отново изоставяш всякакви претенции за спазване на природните закони — забеляза той.

— Природните закони? — Сил явно намираше самата идея забавна. — Законите са за хората, Каладин. Природата няма закони!

— Ако хвърля нещо нагоре, то пада надолу.

— Освен в случаите, когато не пада надолу.

— Това е закон.

— Не — отвърна Сил и погледна нагоре. — По-скоро е като… като споразумение между приятели.

Каладин вдигна вежди в почуда.

— Трябва да постоянстваме — уточни Сил, навеждайки се заговорнически към него. — Иначе ще разбием мозъците ви.

Каладин изсумтя и заобиколи една купчина клони и кости, пронизани от копие. Ръждясали, те приличаха на паметник.

— О, хайде де — рече Сил и отметна коси. — Това заслужаваше поне подсмихване.

Каладин продължи да върви.

— Сумтенето не е подсмихване. Това ми е известно, понеже съм интелигентна и изразителна. Сега би трябвало да ми направиш комплимент.

— Далинар Колин иска да основе отново Сияйните рицари.

— Да — приповдигнато отвърна Сил и увисна в крайчеца на зрителното му поле. — Блестяща идея. Ще ми се да беше хрумнала на мен.

Тя се усмихна победоносно, сетне се начумери.

— Какво? — обърна се Каладин отново към нея.

— Не ти ли е минавало през ума колко е несправедливо, че духчетата не могат да привличат други духчета? Ето, сега наистина около мен трябваше да има мои собствени духчета на славата.

— Трябва да пазя Далинар — рече Каладин, без да забелязва оплакването ѝ. — И не само него, а семейството му, навярно и самия крал. Въпреки че не попречих някой да се промъкне в покоите на Далинар. — Той все още не разбираше как са успели. — Възможно ли е числата на стената да са изписани от някое духче?

Навремето Сил беше донесла едно листо. Тя имаше някаква телесна форма, просто съвсем малко.

— Не знам — отговори Сил и погледна встрани. — Виждала съм…

— Какво?

— Духчета като червени мълнии — тихо промълви Сил. — Опасни духчета. Духчета, каквито не съм виждала преди. От време на време ги зървам в далечината. Духчета на бурята? Идва нещо опасно. Числата не лъжат за това.

Каладин обмисли думите ѝ, после спря и я погледна.

— Сил, има ли други като мен?

Лицето ѝ стана сериозно.

— Ох.

— Ох?

— Ох, този въпрос.

— Значи си го очаквала?

— Аха. Като че ли.

— И си имала достатъчно време да обмислиш добър отговор — каза Каладин, скръсти ръце и се облегна на някаква почти суха част от стената. — Това ме кара да се запитам дали ще дадеш солидно обяснение или солидна лъжа.

— Лъжа ли? — потресе се Сил. — Каладин! За каква ме смяташ? За една от Потайните?

— А какво е Потаен?

Сил, която продължаваше да седи като на стол, сега се изправи и вирна глава.

— Всъщност… Всъщност нямам представа. Ха.

— Сил…

— Говоря сериозно, Каладин! Не знам. Не помня. — Тя хвана косите си, по един кичур във всяка ръка, и задърпа.

Каладин се свъси и посочи.

— Това…

— Видях на пазара една жена да прави така — обясни Сил и пак заскуба. — Означава, че съм обзета от безсилен гняв. Струва ми се, че трябва да боли. Така че… оу? Все едно. Не че не искам да ти кажа какво знам. Искам! Просто… не знам какво знам.

— Това е безсмислено.

— Е, представи си колко е влудяващо!

Каладин въздъхна и продължи през пропастта край локви застояла вода, затлачена с отломки. От стената на пропастта стърчаха туфи предприемчиви, но недоразвити, скални пъпки. Тук не получаваха много светлина.

Вдиша дълбоко тежките миризми на живота. Мъх и влага. От повечето трупове тук бяха останали само кости, ала Каладин заобиколи едно място, гъмжащо от червените точки на духчетата на разложението. Току до него група къдроцветни протягаха приличните си на ветрило пипала, а около тях танцуваха зелените духчета на живота. В пропастите животът и смъртта се здрависваха.

Каладин се зае да проучи няколко от разклоненията на пропастта. Не му беше привично да не познава района; беше проучил пропастите около лагера на Садеас по-добре от самия лагер. Пропастта стана по-дълбока и пред него се появи разширение. Каладин направи няколко знака на стената.

В едно от разклоненията намери овално открито пространство с малко отломки. Отбеляза го, после се върна и остави нов знак на стената, преди да поеме по друго разклонение. Накрая двамата със Сил се озоваха в друго, подобно на стая, разширение.

— Опасно беше да идвам тук — каза Сил.

— В пропастта? Толкова близо до лагера няма да дойдат пропастни чудовища.

— Не. Искам да кажа, че за мен беше опасно да дойда в това царство. Преди да те намеря.

— Къде беше преди това?

— На друго място. С много духчета. Не мога да си спомня много добре… Имаше светлини във въздуха. Живи светлини.

— Като духчетата на живота?

— Да. И не. Идването тук ме застрашаваше със смърт. Без теб, без ум, родена в това царство, аз не можех да мисля. Докато бях сама, бях просто поредното вятърно духче.

— Но ти не си вятърно духче — възрази Каладин и приклекна край голяма локва с вода. — Ти си духче на честта.

— Да — отвърна му Сил.

Каладин сключи ръка около сферата си и почти напълно затъмни пещерата. Горе бе ден, но пукнатината в небето беше далечна и недостижима.

Довлечените от водата боклуци попадаха в сянка, която сякаш отново им придаваше плът. Купчините кости приличаха на отпуснати ръце, на високо накамарени трупове. За миг Каладин си го припомни. Настъпва с крясък към редицата паршендски стрелци. Приятелите му умират на голите плата и падат в собствената си кръв.

Грохотът на копита по камъка. Несвързаното припяване на чужди езици. Виковете на светлооки и на тъмнооки мъже. Един свят, който нехаеше за мостовите. Те бяха отпадък. Жертви, които да бъдат захвърлени в пропастите и отнесени от пречистващите наводнения.

Това бе истинският им дом — пукнатините в земята, възможно най-долните места. Щом очите му свикнаха с полумрака, спомените за смъртта избледняха, въпреки че никога нямаше да се освободи от тях. Паметта му щеше да остане белязана завинаги, както плътта му. Както челото му.

Езерцето пред него излъчваше тъмновиолетово сияние. Забелязал го беше и по-рано, но в светлината на сферата му беше трудно да го огледа. То разкриваше призрачното си лъчение сега, в сумрака.

Сил кацна край него — приличаше на жена на брега на океан. Каладин сбърчи чело и се приведе да я огледа по-добре. Видя му се… различна. Да не би лицето ѝ да беше променило формата си?

— Има други като теб — прошепна тя. — Не ги познавам, обаче знам, че други духчета се опитват — по свой начин — да възвърнат загубеното.

Тя го погледна и лицето ѝ доби познатите очертания. Мимолетната промяна беше толкова тънка, че Каладин се чудеше дали не си е въобразил.

— Аз съм единственото духче на честта, което дойде. — Сил като че се мъчеше да си припомни. — Беше ми… беше ми забранено. Въпреки това дойдох. Да те намеря.

— Ти ме познаваше?

— Не. Но знаех, че ще те намеря. — Тя се усмихна. — По време на търсенето бях с моите братовчеди.

— Вятърните духчета.

— Без нашата връзка, аз общо взето съм една от тях. Те обаче нямат способността да правят нещата, които ние правим. А нашата работа е важна. Толкова е важна, че аз изоставих всичко и се опълчих на Отеца на Бурята, за да дойда. Ти го видя. В бурята.

Косъмчетата по ръцете на Каладин настръхнаха. Той наистина видя някакво създание в бурята. Лице, колкото самото небе. Каквото и да беше — духче, вестител или бог — то не укроти своите бури заради Каладин в онзи ден, когато той беше вързан навън.

— Ние сме нужни, Каладин — тихо каза Сил. Махна му и той спусна дланта си до брега на малкия виолетов океан, който светеше меко в пропастта. Тя стъпи върху дланта му и той се изправи.

Сил пристъпи по пръстите му и Каладин усети истинско малко тегло, което беше необичайно. Извъртя ръката си, когато тя се покатери, кацна върху пръста му и сключи ръце зад гърба си. Каладин вдигна пръст пред лицето си и Сил го погледна в очите.

— Ти. Ще се наложи да се превърнеш в онова, което Далинар Колин търси. Не го оставяй да търси напразно.

— Ще ми го отнемат, Сил — прошепна той. — Ще намерят начин да те вземат от мен.

— Това е глупост. Знаеш, че е глупост.

— Знам, че е, обаче чувствам, че не е. Те ме пречупиха, Сил. Аз не съм такъв, за какъвто ме мислиш. Не съм Сияен.

— Аз видях друго. На бойното поле, след предателството на Садеас, когато войниците бяха хванати в капан, изоставени. В онзи ден видях един герой.

Каладин се вгледа в очите ѝ. Тя имаше зеници, въпреки че бяха направени само от различни оттенъци на синьото и бялото, както целият ѝ образ. Светлината ѝ беше по-нежна от най-слабата сфера, ала стигаше да освети пръста му. Сил се усмихна. Изглежда, имаше пълна вяра в него.

Поне единият от двама им вярваше.

— Ще опитам — прошепна Каладин. Обещание.

— Каладин?

Това беше гласът на Скалата, с отличителното рогоядско произношение. Казваше Каладѝн вместо обичайното Ка̀ладин.

Сил излетя от пръста му, превърна се в панделка от светлина и се понесе към Скалата. Той ѝ отдаде почит по рогоядски — докосна последователно раменете и челото си с ръка. Сил захихика; само за миг дълбоката ѝ сериозност се превърна в момичешко веселие. Може и да беше само братовчедка на вятърните духчета, ала явно притежаваше техния пакостлив нрав.

— Здрасти — обърна се Каладин към Скалата и кимна. Бръкна в езерцето, извади един аметистов броам и го вдигна. Някъде горе някой светлоок беше умрял с тази сфера в джоба. — Същинско богатство, ако още бяхме мостови.

— Ние сме си мостови — отвърна Скалата и се приближи. Грабна сферата от пръстите на Каладин. — И това си е богатство. Ха! Подправките, с които ни снабдяват, са тума’алки! Обещах да не храня хората ни с фъшкии, ама е трудно — войниците са свикнали на храна, дето не е много по-добра. — Той вдигна сферата. — Ще използвам него да купя по-хубави, а?

— Дадено.

Сил кацна на рамото на Скалата, превърна се в млада жена и приседна.

Скалата я зърна и се помъчи да се поклони по посока на собственото си рамо.

— Спри да го тормозиш, Сил — рече Каладин.

— Толкова е забавно!

— Заслужаваш почести за помощта, която ни даде, мафа’алики — каза ѝ Скалата. — Ще понеса каквото поискаш от мен. И сега, когато съм свободен човек, мога да направя достоен за тебе храм.

— Храм? — ококори се Сил. — Ооо.

— Сил! Престани. Скала, видях подходящо място за обучението на хората. На няколко разклона оттук е. Оставих знаци по стените.

— Да, видяхме го. Тефт отведе момците нататък. Странно. Плашещо място; никой не идва, а пък новобранците…

— Те се отварят — предположи Каладин.

— Да. Откъде знаеше, че това ще стане?

— Те бяха в лагера на Садеас, когато ние бяхме зачислени изключително да работим в пропастите. Видяха какво направихме и чуха приказките за нашите упражнения долу. Когато ги сваляме в пропастта, ние все едно ги каним. Нещо като посвещение.

Тефт имаше проблеми да заинтригува бившите мостови с обучението. Старият войник се разпенваше от раздразнение — те държаха да останат с Каладин, вместо да се разотидат свободни, защо тогава не искаха да учат?

Имаха нужда от покана. Не само с думи.

— Да. Хубаво. Сигзил ме праща. Иска да знае готов ли си да упражниш способностите си.

Каладин пое дълбоко дъх, погледна Сил и кимна.

— Да. Доведи го. Можем да го направим тук.

— Ха! Най-сетне. Водя го.

10.Червен килим, по-рано бял

ШЕСТ ГОДИНИ ПО-РАНО

Светът свърши и Шалан беше виновна.

— Преструвай се, че въобще не е ставало — прошепна баща ѝ. Той обърса нещо влажно от бузата ѝ. Палецът му стана червен. — Аз ще те защитя.

Стаята ли се тресеше? Не, това бе Шалан. Разтреперана. Чувстваше се толкова малка. По-преди единадесет години ѝ се струваха много. Но тя беше дете, все още дете. Толкова малка.

Вдигна поглед към баща си и потрепери. Не можеше да мига; очите ѝ бяха застинали отворени.

Баща ѝ зашепна, премигна и заплака.

— В дълбоки пропасти ти спи, наоколо ти мракът…

Познатата приспивна песен, която той винаги ѝ пееше. В стаята зад него на пода се бяха проснали тъмни тела. Червен килим, по-рано бял.

— Скалата е постелка твоя, спи, детенце мило мое…

Баща ѝ я взе в ръцете си и тя усети как кожата ѝ се загърчи. Не. Не, тази обич не беше правилна. Едно чудовище не бива да бъде обичано. Чудовище, което убива. Не.

Тя не можеше да се движи.

— Буря иде, ала ще те сгрее, люлчицата ти ще залюлее…

Баща ѝ пренесе Шалан над тялото на жена в бяло. Малко кръв. Мъжът кървеше. Майка ѝ лежеше с лицето надолу, тъй че Шалан не можеше да види очите. Ужасните очи.

Шалан почти можеше да си представи, че приспивната песен е краят на някакъв кошмар. Че е нощ, че тя се е събудила с писъци и че баща ѝ пее, за да я приспи…

— Чудни камъни ще блеснат, спи, детенце мое.

Подминаха зазиданата в стената каса на баща ѝ. Тя сияеше ярко, и от пукнатините около затворената врата се процеждаше светлина. Вътре имаше чудовище.

— С песен лесно ще заспиш, спи, детенце мое.

С Шалан на ръце, баща ѝ излезе от стаята и затвори вратата зад труповете.

11 . Илюзия на възприятието

„Ние разбираемо бяхме съсредоточени върху Садеас. Предателството му бе все още скорошно и аз всеки ден виждах белезите му, минавайки покрай празните казарми и скърбящите вдовици. Ние знаехме, че Садеас няма просто да стои и да се гордее с убийствата си. Задаваха се още.“

Из Дневника на Навани Колин, Йезесач 1174 г.

Шалан се събуди общо взето изсъхнала, полегнала върху неравна, издигаща се от океана скала. Вълните опираха пръстите на краката ѝ, въпреки че едва ги усещаше заради изтръпването. Тя простена и надигна бузата си от влажния гранит. Наблизо имаше суша и прибоят я удряше с плътен рев. В обратната посока се простираше само безкрайното, синьо море.

Тя бе премръзнала, главата я болеше, сякаш непрестанно я бе удряла в стена, но беше жива. По някакъв начин. Вдигна ръка да се почеше по челото, което я сърбеше от засъхналата сол, и я раздра кашлица. Косите ѝ бяха залепнали за лицето, роклята беше зацапана от водата и водораслите по скалата.

Как…?

После го видя — огромна кафява черупка във водата, почти невидима, се носеше към хоризонта. Сантидът.

Шалан с труд се изправи, стиснала острия ръб на скалата. Замаяно се взира в съществото, докато го изгуби от поглед.

Нещо измърка до нея. Шарка прие обичайната си форма върху буйното море, прозрачен като малка вълна.

— Някой… — Шалан се изкашля да прочисти гърлото си, после със стон седна на скалата. — Някой друг успя ли?

— Успя? — попита Шарка.

— Другите хора. Моряците. Измъкнаха ли се?

— Несигурен — изжужа Шарка. — Кораб… Няма го. Плясъци. Нищо не се вижда.

— Сантидът ме спаси.

Как съществото знаеше какво да направи? Разумни ли бяха сантидите? Възможно ли бе тя някак да е общувала с него? Пропусна възможността да…

Почти се разсмя, когато усети в каква посока се движат мислите ѝ. Едва не се удави, Ясна беше мъртва, екипажът на Насладата на вятъра вероятно беше избит или погълнат от морето! И вместо да ги оплаква или да се диви на спасението си, Шалан се занимаваше с учени разсъждения?

Все така правиш, обвини я една дълбоко заровена част от нея самата. Разсейваш се. Отказваш да мислиш за нещата, които те тревожат.

Ала така оцеляваше.

Шалан се обгърна с ръце да се постопли върху скалата. Вгледа се над океана. Трябваше да погледне истината в очите. Ясна бе мъртва.

Шалан имаше чувството, че ще заплаче. Една толкова бляскава, удивителна жена просто… я нямаше. Ясна опитваше да спаси всички, да опази света. И я убиха заради това. Внезапните събития бяха вцепенили Шалан. И така, тя седеше тук, разтреперана и премръзнала, и само гледаше океана. Умът ѝ беше изтръпнал, също като краката ѝ.

Подслон. Трябваше ѝ подслон… каквото и да е. Мислите за моряците, за изследването на Ясна не бяха пряка грижа. Шалан беше захвърлена на някакъв почти ненаселен бряг на земя, която нощем замръзваше. Както си седеше, приливът бавно отмина и брегът се разшири. За щастие, понеже тя всъщност не умееше да плува.

Размърда се насила — да помести крайниците си беше като да вдигне паднали стволове на дървета. Стисна зъби и се плъзна във водата. Все още усещаше хапещия студ. Значи не беше съвсем безчувствена.

— Шалан? — обади се Шарка.

— Не можем вечно да седим тук — отвърна тя, стисна скалата и се потопи напълно. Стъпалата ѝ докоснаха каменистото дъно и тя се осмели да се пусне. Запляска в някакво полуплуване и се отправи към сушата.

Навярно погълна половината вода в залива, докато се бореше с ледените вълни, и най-сетне можа да се изправи и да ходи. От роклята и косите ѝ се стичаше вода, тя кашляше и се препъваше нагоре по песъчливия бряг, после падна на колене. Брегът беше застлан с десетина вида водорасли, които се свиваха под краката ѝ и, лигави и плъзгави, се отдръпваха. Във всички посоки се щураха кремлинги и по-едри крабове. Някои — по-близо до нея — издаваха цъкащи звуци, сякаш да я предупредят да не ги закача.

Шалан вцепенено си рече, че изтощението ѝ се доказва от това, че преди да слезе от скалата, не беше помислила за известните ѝ грамадни морски хищници: десетина вида едри черупчести, които с радост биха откъснали и сдъвкали някой крак. Внезапно от пясъка се загърчиха пурпурни, прилични на плужеци, духчета на страха.

Глупаво. Да се плаши сега? След като доплува? Духчетата скоро изчезнаха.

Шалан погледна скалата, на която беше стояла. Сантидът навярно не би могъл да я остави по-близо до брега, понеже водата беше твърде плитка. Отче на Бурята. Какъв късмет, че е жива.

Въпреки нарастващата тревога, Шалан коленичи и начерта в пясъка молитва. Нямаше как да изгори глифите. Засега трябваше да допусне, че Всемогъщият ще приеме и това. Сведе глава и поседя почтително в продължение на десет удара на сърцето.

После се изправи и с последна надежда започна да търси други оцелели. Брегът беше осеян с множество плажове и заливчета. Отложи търсенето на подслон и дълго вървя по брега. Пясъкът беше по-груб, отколкото тя очакваше. Със сигурност не приличаше на идиличните разкази, които беше чела, и дращеше неприятно пръстите на краката ѝ. Пясъкът до нея се надигна в движеща се форма — Шарка се мъчеше да я следва и бръмчеше притеснено.

Шалан мина край клони и даже парчета дърво, които можеха да са части от кораби. Не видя хора и не намери отпечатъци от стъпки. Денят отиваше към края си, тя се отказа от търсенето и седна на един обрулен от ветровете камък. Не беше забелязала, че стъпалата ѝ са нацепени и зачервени от скалите. Косата ѝ беше рошава. В кесията ѝ имаше няколко сфери, но те не бяха заредени. Нямаше да са ѝ от полза, ако не се добереше до цивилизацията.

Дърва за огрев, рече си тя. Трябваше да събере дърва и да накладе огън. В нощта огънят можеше да даде знак на други оцелели.

Или пък на пирати, разбойници и на убийците от кораба, ако бяха оцелели.

Шалан се свъси. Какво щеше да прави?

Ще напаля малък огън, за да се стопля, реши тя. Ще го прикрия, после ще гледам в нощта за други огньове. Ако забележа, ще опитам да проверя, без да се приближавам прекалено.

Отличен план, ако не се брои подробността, че беше прекарала цял живот в безопасна господарска къща, където огънят за нея се палеше от слугите. Никога не беше разпалвала камината, да не говорим за открит огън в пустошта.

Бурите да го отнесат… щеше да е късметлийка, ако не умре от студ тук. Или от глад. Какво щеше да прави по време на буря? Кога беше следващата? След една нощ? Или след две.

— Ела! — продума Шарка.

Той вибрираше в пясъка. Докато говореше, песъчинките подскачаха и се тресяха, издигаха се и падаха около него. Това ми е познато… помисли Шалан и се намръщи на Шарка. Пясък върху чиния. Кабсал…

— Ела! — повтори Шарка, по-настойчиво.

— Какво има? — рече Шалан и се надигна. Колко беше уморена само. Едва можеше да помръдне. — Намери ли някого?

— Да!

Това начаса привлече вниманието ѝ. Без да задава повече въпроси, тя последва Шарка, който развълнувано се отправи по-натам по брега. Дали можеше да направи разлика между дружелюбни и опасни хора? В момента Шалан, премръзнала и изнурена, почти не я беше грижа.

Шарка спря до нещо почти потънало във водата и водораслите. Шалан се свъси.

Сандък. Не човек, а голям дървен сандък. Шалан се задави, падна на колене, отключи закопчалките и вдигна капака.

Вътре, като бляскаво съкровище, се намираха книгите и записките на Ясна, внимателно опаковани в непромокаеми пакети.

Ясна може и да не беше оцеляла, ала делото на живота ѝ беше запазено.

* * *

Шалан коленичи край огнището, което беше стъкмила. Няколко камъка и между тях — съчки, събрани от горичката. Нощта почти я застигна.

С нея дойде убийственият студ, като в най-лютите зими у дома ѝ. В Мразовитата земя трябва да беше обичайно. Дрехите ѝ не можаха да изсъхнат на влажния въздух въпреки дългото ходене и сега ги усещаше като лед.

Не знаеше как да напали огън, ала навярно щеше да успее по друг начин. Пребори умората си — в името на Бурята, колко беше изтощена — и извади светеща сфера, една от многото, намерени в сандъка на Ясна.

— Добре — прошепна Шалан. — Да направим това.

Морето на сенките.

— Ммм… — обади се Шарка. Шалан се учеше да тълкува жуженето му. Сега то ѝ се стори тревожно. — Опасно.

— Защо?

— Каквото е земя тук, там е море.

Шалан кимна безучастно. Чакай. Мисли.

Ставаше трудно, ала тя се насили да си припомни отново думите на Шарка. Докато прекосяваха океана и тя отиде в Морето на сенките, откри под себе си обсидиан. Ала в Карбрант бе потънала в онзи океан от сфери.

— И какво правим? — попита тя.

— Движим се бавно.

Шалан вдиша дълбоко студения въздух и кимна. Опита като по-рано. Бавно, внимателно. Беше като… като да отвори очите си сутрин.

Усещането за друго място я погълна. Близките дървета скочиха като мехурчета, на мястото им се образуваха мъниста, които се спускаха към развълнуваното море, също съставено от мъниста. Шалан почувства, че пада.

Пое дълбоко дъх, примигна и затвори въображаемите си очи. Мястото изчезна и тя в миг се озова обратно в горичката.

Шарка бръмчеше нервозно.

Шалан стисна зъби и опита пак. Този път по-бавно. Плъзна се в онова място с особеното небе и не-слънцето. За миг увисна между двата свята — Морето на сенките застъпваше света около нея като призрачен образ след примижаване. Трудно беше да се удържи между двата.

— Използвай Светлината — рече Шарка. — Доведи ги.

Шалан неохотно привлече Светлина. Сферите в океана се движеха по-скоро като ята риби, стрелваха се към нея и не се деляха. В изтощението си Шалан едва смогваше да е на двете места едновременно и се замая, гледайки надолу.

Някак успя да удържи.

Шарка стоеше до нея, в образа си с твърдата одежда и главата, съставена от невъзможни линии. Стиснал ръце зад гърба си, той се носеше над повърхността, сякаш висеше във въздуха. От тази страна беше висок и внушителен, и Шалан разсеяно отбеляза, че той хвърля сянка в неправилната посока, към далечното, на вид студено слънце, а не от него.

— Добре — каза Шарка; тук гласът му беше по-дълбоко бръмчене. — Добре.

Вирна глава и, въпреки че нямаше очи, се завъртя, сякаш оглеждаше мястото.

— Аз съм оттук, ала си спомням толкова малко…

На Шалан ѝ се струваше, че времето ѝ е ограничено. Тя коленичи, протегна се надолу и опипа съчките, които бе събрала, за да стъкми огъня. Можеше да ги усети — но докато се оглеждаше из странното място, пръстите ѝ намериха и едно от издигналите се под нея стъклени мъниста.

Тя го докосна и забеляза как във въздуха над нея нещо се задвижи. Тя се сви, вдигна поглед и съзря големи, подобни на птици създания, които се въртяха около нея в Морето на сенките. Бяха тъмносиви, като че ли нямаха особена форма, но бяха бодливи.

— Какво…

— Духчета — обади се Шарка. — Привлечени от теб. Твоята… умора?

— Духчета на изтощението? — попита тя, смаяна от големината им тук.

— Да.

Тя потръпна, после погледна сферата под ръката си. Беше опасно близо до това да пропадне изцяло в Морето на сенките и с мъка различаваше очертанията на физическия свят около себе си. Само мънистата. Чувстваше се, все едно щеше да падне в морето им всеки миг.

— Моля — обърна се Шалан към сферата. — Необходимо ми е да станеш огън.

Шарка забръмча с нов глас — превеждаше думите на сферата.

— Аз съм пръчка.

Той звучеше доволен.

— Би могла да станеш огън — произнесе Шалан.

— Аз съм пръчка.

Пръчката не бе особено красноречива. Тя предполагаше, че не може да я изненада.

— Защо вместо това не станеш огън?

— Аз съм пръчка.

— Как да я заставя да се промени — обърна се Шалан към Шарка.

— Ммм… не знам. Трябва да я убедиш. Да ѝ предложиш истина, може би?

Той звучеше притеснено.

— Това място е опасно за теб. За нас. Моля те. Бързина.

Тя отново погледна пръчката.

— Ти искаш да гориш.

— Аз съм пръчка.

— Помисли ли си колко забавно ще бъде?

— Аз съм пръчка.

— Светлина на Бурята — продължи Шалан. — Можеш да я имаш! Всичката, която притежавам.

Пауза. Най-накрая:

— Аз съм пръчка.

— Пръчките се нуждаят от Светлина на Бурята. За… неща…

Шалан премигна и отмахна сълзи от изтощение.

— Аз съм…

— … пръчка — довърши тя. Хвана сферата, усети нея и пръчката във физическото измерение и опита да измисли друг довод. За известно време не се чувстваше твърде уморена, но това се завръщаше — стоварваше се върху нея. Защо…

Нейната Светлина на Бурята се изчерпваше.

Беше изчезнала за миг, изтекла от нея, тя издиша и падна с въздишка в Морето на сенките; чувстваше се надвита, изтощена и изцедена.

Пропадна в морето от сфери. Ужасната чернота, милиони подвижни частици, които я поглъщаха.

Изскочи от Морето на сенките.

Сферите се понесоха навън, станаха пръчки, камъни и дървета и възстановиха света такъв, какъвто тя го познаваше. Рухна в малката си горичка с разтуптяно сърце.

Около нея всичко стана нормално. Никакво далечно слънце, никакво море от сфери. Просто ужасен студ, нощно небе, хапещ вятър, задухал между дърветата. Едничката сфера, която беше изразходвала, се изплъзна от пръстите ѝ и изтрака на каменистата земя. Пак се наведе над сандъка на Ясна. Ръцете още я боляха от мъкненето му по брега до дърветата.

Тя ужасено се сви там.

— Знаеш ли как да направиш огън? — обърна се тя към Шарка.

Зъбите ѝ тракаха. Отче на Бурите. Вече не чувстваше студ, но зъбите ѝ чаткаха, а дъхът ѝ се виждаше като пара на светлината на звездите.

Усети как се унася. Можеше просто да се наспи и да се мъчи на сутринта.

— Промяна? — попита Шарка. — Предложи промяна.

— Опитах.

— Знам.

Трептенията му звучаха потиснато.

Шалан погледна купчината съчки и се почувства напълно безполезна. Какво беше казала Ясна? Контролът е основата на всяка истинска власт? Властта и силата са резултат от възприятието? Е, това опровергаваше думите ѝ пряко. Шалан можеше да въобразява себе си като велика, можеше да се държи като кралица, но това не променяше нищо тук, в пустошта.

Е, помисли си тя, няма да седя тук и да умра от студ. Поне ще умра от студ, докато опитвам да намеря помощ.

Но не се помръдна. Движението беше трудно. Поне тук, свита до сандъка, не ѝ се налагаше да усеща толкова силно вятъра. Само да полежи тук до сутринта…

Тя се сви на кълбо.

Не. Това не изглеждаше правилно. Закашля се, после някак си се изправи на крака. С препъване се отдалечи от своя не-огън, извади една сфера от кесията си и тръгна.

Шарка се движеше в краката ѝ. Сега те бяха по-разкървавени. Оставяха червена следа по скалите. Шалан не усещаше раните.

Вървеше и вървеше.

И вървеше.

И…

Светлина.

Шалан не ускори ход. Не можеше. Ала продължи да върви с провлечени крачки право към малката като карфица светлина. Една вцепенена част от нея се тревожеше дали това всъщност не е Номон, втората луна. Дали тя не върви към нея и няма да падне от самия ръб на Рошар.

Затова се изненада, когато се озова току в средата на групичка хора, насядали около лагерен огън. Примигна, огледа лицата им едно по едно и после — без да обръща внимание на звуците, които те произвеждаха, понеже думите ѝ се струваха безсмислени в сегашното ѝ състояние — се отправи към огъня, легна, сви се на кълбо и заспа.

* * *

— Сиятелна?

Шалан измърмори и се обърна. Лицето я болеше. Не, стъпалата я боляха. Болката в лицето беше нищо в сравнение с болката в краката.

Поспеше ли още малко, може би болката щеше да премине. Поне докато спи…

— С-сиятелна? — обади се пак гласът. — Добре ли се чувствате, да?

Тайленски акцент. Някъде дълбоко в нея се надигна светлина и донесе спомени. Корабът. Тайленци. Моряците?

Шалан се насили да отвори очи. Във въздуха се носеше лека миризма на дим от все още тлеещия огън. Небето беше тъмновиолетово и просветляваше с появата на слънцето на хоризонта. Шалан беше спала на твърдата скала и цялото тяло я болеше.

Не познаваше мъжа, който я заговори — нисък тайленец с бяла брада, плетено кепе, стар костюм и жилетка, дискретно изкърпени. Белите му тайленски вежди бяха преметнати зад ушите. Не беше моряк. Търговец.

Шалан потисна стенанието си, докато се надигаше да седне. После, в миг на паника, провери скритата си ръка. Един пръст се беше измъкнал от ръкава и тя го мушна обратно. Търговецът стрелна ръката ѝ с поглед, но не каза нищо.

— Значи сте добре? — запита мъжът на алетски. — Готвехме се да заминем, нали разбирате. Вашето пристигане снощи беше… неочаквано. Не искахме да Ви безпокоим, но си казахме, че може би ще искате да се събудите, преди да тръгнем.

Шалан прокара свободната си ръка през косите си — бъркотия от червени валма, набити с клечки. Двама други мъже — високи, яки, воринци по произход — завиваха одеяла и дюшеци. Миналата нощ би убила за една завивка. Спомни си как се въртеше неудобно.

Потисна природните си потребности, обърна се и с изненада видя три големи чулски фургона с клетки отзад. В клетките имаше няколко мърляви мъже без ризи. Всичко си дойде на мястото в миг.

Търговци на роби.

Шалан сподави пристъпа на паника. Търговията с роби беше съвсем законна професия. През повечето време. Само дето сега тя се намираше в Мразовита земя, далеч от властта на която и да е група или държава. Кой би казал какво е законно тук и какво — не?

Запази спокойствие, заповяда си тя. Нямаше да те събудят вежливо, ако планираха нещо подобно.

Продажбата на дама от воринско изповедание от висок дан — роклята ѝ го показваше — щеше да е много рискован ход за търговеца. Повечето владелци в цивилизованите страни изискваха документи за миналото на роба, а поробването на светлоок беше истинска рядкост, ако не се броят ардентите. Обикновено човек с висок произход просто биваше екзекутиран. Робството беше милост, предназначена за по-долните класи.

— Сиятелна? — нервно се обади роботърговецът.

Шалан отново разсъждаваше като учен, за да се разсее. Щеше да ѝ се наложи да се откаже от това.

— Как се казваш? — попита тя. Нямаше намерение да говори толкова безчувствено, ала видяното я бе потресло.

Мъжът отстъпи назад заради тона ѝ.

— Аз съм Твлкав, скромен търговец.

— На роби — додаде Шалан, изправи се и отметна косите от лицето си.

— Както казах. Търговец.

Двамата пазачи наблюдаваха Шалан, докато товареха багажа във водещия фургон. Тя не пропусна да забележи палките, окачени на видно място на поясите им. Снощи държеше сфера в ръка, нали?

Спомените отново разпалиха болката ѝ. Шалан трябваше да стисне зъби, а от земята около нея се подадоха духчета на болката като зелени жилави ръце. Трябваше да почисти раните си, ала както беше окървавена и одрана, скоро нямаше да ходи никъде. Фургоните имаха седалки…

Сигурно са ми откраднали сферата, рече си тя. Опипа кесията си. Другите сфери бяха вътре, но копчето на ръкава беше разкопчано. Тя ли го беше направила? Надзърнали ли бяха вътре? Не можа да не се изчерви при мисълта за това.

Двамата пазачи я гледаха алчно. Твлкав се държеше скромно, но и неговите шавливи очета бяха гладни. Мъжете бяха само на крачка от това да я ограбят.

Ала не се ли присъединеше към тях, навярно щеше да умре тук, сама. Отче на Бурята! Какво би могла да направи? Идеше ѝ да седне и да заплаче. След всичко, което се случи, сега и това ли?

Контролът е в основата на всяка власт.

Как би се държала Ясна в такъв случай?

Отговорът беше прост. Би се държала като Ясна.

— Ще ви позволя да ме придружите — каза Шалан. Някак успя да проговори с равен глас, въпреки притеснението и ужаса, които изпитваше.

— Сиятелна?

— Както можеш да забележиш, аз съм жертва на корабокрушение. Загубих прислугата си. Ти и твоите хора ще свършите работа. Имам един сандък. Трябва да идем да го вземем.

Чувстваше се като някой от десетимата глупаци. Търговецът със сигурност щеше да прозре какво се крие зад нескопосната ѝ преструвка. Да се правиш, че имаш власт не беше като да я имаш наистина, каквото и да твърдеше Ясна.

— Ще бъде… разбира се, за нас ще бъде привилегия да помогнем — отвърна Твлкав. — Сиятелна…?

— Давар — каза Шалан и този път се постара да смекчи тона. Ясна не беше снизходителна. Докато други светлооки, като бащата на Шалан, проявяваха преднамерена надменност, Ясна просто очакваше от хората да правят каквото тя иска. И те го правеха.

Шалан би могла да се справи с това. Трябваше да се справи.

— Търговецо Твлкав, нужно ми е да ида на Пустите равнини. Знаеш ли пътя?

— На Пустите равнини ли? — уточни Твлкав и хвърли поглед към пазачите, един от които се беше приближил. — Бяхме там преди няколко месеца, а сега ще вземем баржа до Тайлена. Приключихме с търговията в тази област и не ни е необходимо да се връщаме на север.

— Ах, необходимо ви е да се върнете — отговори Шалан и се насочи към един от фургоните. Всяка стъпка беше агония. — За да ме отведете.

Огледа се наоколо и с благодарност забеляза Шарка на стената на единия фургон. Той гледаше. Шалан приближи предната част на фургона и протегна ръка към другия пазач, който стоеше наблизо.

Той безмълвно се втренчи в ръката и се почеса по главата. После погледна фургона, качи се и се пресегна да помогне на Шалан.

Твлкав дойде при нея.

— Скъпо ще ни излезе да се връщаме без стока! Разполагам само с тези роби, които купих в Плитките Крипти. Не са достатъчно, за да оправдаят едно пътуване обратно до Пустите равнини, още не.

— Скъпо ли? — запита Шалан, докато се настаняваше. Опита да прозвучи развеселено. — Уверявам те, търговецо Твлкав, че разходите имат нищожно малко значение за мен. Ще бъдеш щедро възмезден. А сега да потегляме. На Пустите равнини ме очакват важни личности.

— Ама Сиятелна, очевидно сте преживели трудни времена напоследък, да, виждам това. Нека Ви отведем в Плитките Крипти. Много по-близо е. Там можете да отпочинете и да пратите вест на онези, които Ви очакват.

— Поисках ли да бъда отведена в Плитките Крипти?

— Но…

Твлкав млъкна, когато Шалан спря погледа си върху него. После тя смекчи изражението си.

— Знам какво правя. Благодаря ти за съвета. Нека тръгваме.

Тримата мъже се спогледаха объркано. Твлкав свали плетеното си кепе и взе да го върти в ръце. Двама парши с шарена кожа влязоха в лагера. Шалан едва не подскочи, когато те минаха с тежка стъпка край нея. Носеха сухи черупки от скални пъпки, които явно бяха насъбрали за огъня. Твлкав не им обърна внимание.

Парши. Пустоносни. Полазиха я тръпки, ала точно сега не можеше да се тревожи за това. Отново погледна търговеца с очакването той да пренебрегне заповедите ѝ. Твлкав обаче кимна. После той и хората му просто… постъпиха както тя им каза. Впрегнаха чулите, търговецът разбра как да стигнат до сандъка на Шалан и потеглиха без повече възражения.

Сигурно само протакат, защото искат да разберат какво имам в сандъка. Още за крадене, каза си Шалан. Но когато стигнаха до него, мъжете го натовариха във фургона, вързаха го на място, обърнаха и се отправиха на североизток.

Към Пустите равнини.

12. Герой

„За нещастие така се съсредоточихме върху козните на Садеас, че не забелязахме промяната в държанието на нашите врагове, убийците на моя съпруг, истинската опасност. Ще ми се да зная какъв вятър донесе тяхното внезапно и необяснимо преобразяване.“

Из дневника на Навани Колин, Йезесач 1174 г.

Каладин притисна камъка в стената на пропастта. Камъкът залепна.

— Добре — рече Каладин и отстъпи назад.

Скалата скочи, улови се за камъка и увисна със свити крака. Дълбокият му гърлен смях отекна в пропастта.

— Този път ме удържа!

Сигзил го вписа в тефтера си.

— Хубаво. Продължавай да висиш, Скала.

— Докога?

— Докато паднеш.

— Докато… — Увиснал с две ръце, грамадният рогоядец се свъси. — Вече не харесвам този експеримент.

— О, престани да мрънкаш — отвърна Каладин, скръсти ръце и се облегна на стената до него. Дъното на пропастта около тях беше покрито с ластари, отломки и цъфтящи растения и се осветяваше от сфери. — Няма да паднеш от високо.

— Не е заради падането — оплака се Скалата. — Заради ръцете е. Аз съм едър мъж, видиш ли.

— Значи за тебе е добре да имаш големи ръце, та да се държиш.

— Не става така според мен — изпъшка Скалата. — А и дръжката не я бива. И аз…

Камъкът се освободи и рогоядецът падна. Каладин го хвана за ръката и му помогна да се закрепи.

— Двадесет секунди — съобщи Сигзил. — Не е много.

— Предупредих ви — отговори Каладин и взе камъка. — Трае по-дълго, ако ползвам повече Светлина на Бурята.

— Струва ми се, че ни трябва база за сравнение — продължи Сигзил. Поровичка в джоба си и извади сияещ диамантен чип, най-ниската деноминация на сферите. — Извлечи цялата Светлина оттук, вкарай я в камъка, после ще окачим Скалата на него и ще видим кога ще падне.

— Бедните ми ръчички… — изстена Скалата.

— Ей, манча, ти поне имаш две, нали? — провикна се Лопен малко по-отдалече. Хердазиецът пазеше — да не би някой от новобранците да намине и да види какво прави Каладин. Това не би трябвало да се случи — упражняваха се доста далеч — ала той настоя някой да пази.

Накрая всички ще разберат, помисли Каладин и взе сферата от Сигзил. Нали току-що го обеща на Сил? Че ще станеш Сияен?

Той рязко вдъхна Светлината, после я въведе в камъка. Ставаше все по-добър в това — извличаше Светлината в дланта си и после покриваше с нея страната на камъка като със светеща боя. Тя проникваше в камъка и когато Каладин го притиснеше до стената на пропастта, той си оставаше там.

От камъка се извиха ивици светлина като дим.

— Може би не е нужно да караме Скалата да виси. Ако ти трябва база за сравнение, защо просто не вземеш времето, за което камъкът стои сам?

— Ами защото не е толкова забавно — отговори Сигзил. — Но добре.

Продължи да вписва числа в тефтера. Повечето от другите мостови биха се почувствали неловко от това. Смяташе се, че не е мъжествено и даже е богохулно мъж да пише. Сигзил поне пишеше само глифи.

За щастие днес с Каладин бяха само Сигзил, Скалата и Лопен — все чужденци, от страни с различни порядки. Хердаз формално беше ворински, но хердазийците изповядваха свой воринизъм и Лопен нямаше нищо против някой мъж да пише.

Докато чакаха, Скалата се обади.

— И тъй, Благословени от Бурята водачо, каза, че можеш да правиш и други неща, нали?

— Да лети! — рече Лопен от прохода.

— Не мога да летя — сухо отвърна Каладин.

— Да ходи по стените!

— Опитах. За малко да си разбия главата като паднах.

— Ах, ганчо. Без летене или ходене по стените? Все някак трябва да впечатлявам жените. А лепенето на камъни по стената няма да е достатъчно.

— Мисля си, че всеки би се впечатлил. Това оборва природните закони — рече Сигзил.

— Не познаваш много хердазийки, нали? — въздъхна Лопен. — Казвам, че наистина трябва пак да пробваме летенето. Това ще е най-доброто.

— Има още нещо — подхвърли Каладин. — Не е летене, но все пак е полезно. Не съм сигурен мога ли да го повторя. Никога не съм го правил съзнателно.

— Щита — каза Скалата. Той стоеше до стената и наблюдаваше камъка. — На бойното поле. Когато паршендите ни обстрелваха. Стрелите попадаха в твоя щит. Всички стрели.

— Да.

— Трябва да проучим това — рече Сигзил. — Нужен ни е лък.

— Духчета — обади се Скалата и посочи. — Те дърпат камъка към стената.

— Какво? — удиви се Сигзил, отиде при него и се вторачи в камъка. — Не ги виждам.

— А, значи те не искат да бъдат видени. — Скалата се поклони. — Прощавайте, мафа’алики.

Сигзил се свъси, огледа по-отблизо, взе една сфера да освети по-добре. Каладин отиде при тях. При внимателно вглеждане успяваше да различи малки пурпурни духчета.

— Тук са, Сиг.

— Защо тогава аз не ги виждам?

— Има нещо общо с моите способности — отговори Каладин и хвърли поглед на Сил, която седеше в цепнатина в скалата, беше провесила едното си краче отвън и го люлееше.

— А Скалата…

— Аз съм алаии’ику — обясни Скалата и положи ръка на гърдите си.

— Ще рече? — нетърпеливо попита Сигзил.

— Ще рече, аз мога да видя тези духчета, а ти не можеш — отговори рогоядецът и сложи ръка на рамото на Сигзил. — Всичко е наред, приятелю. Не те обвинявам, задето си сляп. От въздуха е, разбираш ли. От него вашите мозъци отказват да работят като хората.

Сигзил се намръщи, но записа нещо, докато разсеяно вършеше друго с пръстите си. Броеше секундите? Камъкът най-после падна от стената и изпусна няколко струйки Светлина на Бурята, когато се удари в земята.

— Доста повече от минута — каза Сигзил. — Аз преброих осемдесет и седем секунди.

Той погледна останалите.

— Трябвало е да броим? — попита Каладин и хвърли поглед към Скалата, който сви рамене.

Сигзил въздъхна.

— Деветдесет и една секунди — обади се Лопен. — Благодаря.

Сигзил приседна на някакъв камък, не обърна внимание на няколкото пръстови костици по мъха под него и записа нещо в тефтера си. Намръщи се.

— Ха! — обади се Скалата и приклекна до него. — Изглеждаш, все едно си ял развалени яйца. Какво не е наред?

— Не знам какво правя, Скала — отговори Сигзил. — Учителят ми ме е учил да задавам въпроси и да намирам точни отговори. Как обаче мога да съм точен? Ще ми трябва часовник за отмерването на времето, но са твърде скъпи. Дори и да имахме такъв, не знам как да измервам Светлината на Бурята!

— С чипове — намеси се Каладин. — Камъните са точно претеглени, преди да ги облекат в стъкло.

— А те могат ли да задържат едно и също количество? — попита Сигзил. — Знаем, че необработените камъни задържат по-малко в сравнение с обработените. Значи ли това, че по-добре обработеният ще държи повече? Освен това, с течение на времето Светлината в дадена сфера се изхабява. Колко дни са минали от зареждането на чипа и колко Светлина е загубил оттогава? Всичките ли губят еднакво количество Светлина с еднаква скорост? Знаем твърде малко. Струва ми се, че ти губя времето, сър.

— Не е загуба на време — присъедини се Лопен към тях. Едноръкият хердазиец се прозина, приседна на камъка до Сигзил и малко го поизбута.

— Просто трябва да изпитваме за други неща, а?

— Като какво? — попита Каладин.

— Е, ганчо — продължи Лопен. — Можеш ли да ме залепиш за стената?

— Аз… не знам — отговори Каладин.

— Май ще е добре да узнаем, а?

Лопен се изправи.

— Ще опитаме ли?

Каладин погледна Сигзил. Той сви рамене.

Каладин вдиша повече Светлина на Бурята. Разбушувалата се буря го изпълни, все едно блъскаше по кожата му — пленник, който иска да си пробие път навън. Притегли Светлината в ръката си, притисна я към стената и оцвети камъните със сияние.

Пое дълбоко дъх, хвана Лопен — слабичкият човек бе изненадващо лесен за вдигане, особено с количество Светлина на Бурята във вените на Каладин. Той притисна Лопен към стената.

Когато Каладин отстъпи колебливо, хердазиецът остана там, залепнал за камъка за набраната под мишниците униформа.

Лопен се засмя:

— Действа!

— Това може да бъде полезно — обади се Скалата и потърка своята необичайно подрязана по рогоядски брада.

— Да, трябва да проверим това. Ти си войник, Каладин. Можеш ли да го използваш в битка?

Каладин кимна бавно; в главата му изскокнаха дузина възможности. Ако неприятелите му тичат през локва светлина, изсипана от него на пода? Можеше ли да спре една каруца да се движи? Да допре копието си до вражеския щит и после да го измъкне от ръцете на неприятеля?

— Как се чувстваш, Лопен? — попита го Скалата. — Това нещо боли ли?

— Не — отговори Лопен и се загърчи. — Притеснявам се, че куртката ми ще се скъса или пък копчетата ще изскокнат. Ох. Ох. Въпрос за вас! Какво направил хердазиецът на оня, дето го залепил за стената?

Каладин се намръщи:

— Аз… не знам.

— Нищо — отговори Лопен. — Хердазиецът бил безрък.

И слабичкият мъж избухна в смях.

Сигзил простена, въпреки че Скалата се засмя. Сил бе вирнала главица и се стрелна към Каладин.

— Това шега ли беше? — тихо опита тя.

— Да — отговори ѝ Каладин. — Определено лоша шега.

— А, не казвай това! — прекъсна го Лопен, който още се смееше. — Това е най-добрата, която знам, и повярвай ми, аз съм авторитет по хердазийските шеги за едноръки. „Лопен — винаги казва майка ми, — трябва да ги научиш, за да се засмееш, преди да са го направили останалите. Тогава им отмъкваш смеха и го запазваш целия за себе си.“ Тя е много мъдра жена. Веднъж ѝ донесох глава на чул.

Каладин премигна.

— Ти… какво?

— Глава на чул — повтори Лопен. — Много добра за ядене.

— Ти си особен човек, Лопен — заключи Каладин.

— Не — възрази Скалата. — Главата, това е най-добрата част на чула.

— Ще се доверя и на двама ви за това — довърши Каладин. — Донякъде.

Той се протегна и хвана Лопен за ръката, когато придържащата го Светлина на Бурята започна да се изчерпва. Скалата го сграбчи през кръста и двамата му помогнаха да слезе.

— Чудесно — каза Каладин и инстинктивно погледна небето за времето, при все че не можеше да види слънцето през тясната, отворена нагоре пропаст.

— Да провеждаме опити.

* * *

С разразила се в него буря Каладин се стрелна през дъното на пропастта. Движението му изненада китка къдроцветни и те трескаво се прибраха като ръце. Ластарите трепкаха по стените и почнаха да се навиват нагоре.

Стъпалата на Каладин цапаха в застоялата вода. Той прескочи могилка от отломки и остави диря от Светлина. Тя го изпълваше, пулсираше от нея. Така беше по-лесно да я използва; тя искаше да тече. Каладин вкара Светлина в копието си.

Лопен, Скалата и Сигзил го очакваха с тренировъчни копия. Лопен не беше добър — липсата на ръка беше голям недостатък — но Скалата компенсираше. Грамадният рогоядец отказваше да се сражава с паршендите и да убива, обаче днес се съгласи да участва в името на „експериментацията“.

Биеше се много добре, а уменията на Сигзил с копието бяха приемливи. Навремето тримата мостови заедно биха създали на Каладин затруднения на бойното поле.

Ала времената се промениха.

Каладин хвърли копието си настрани към Скалата, който беше вдигнал своето, за да блокира, и го изненада. От Светлината каладиновото копие залепна за това на рогоядеца и двете оформиха кръст. Скалата изруга, помъчи се да обърне своето копие и да нападне, обаче се удари странично в оръжието на Каладин.

Лопен атакува и Каладин лесно смъкна копието му с ръка, като зареди острието му със Светлина. То опря в купчина отломки и залепна за дърветата и костите.

Дойде и оръжието на Сигзил — пропусна с много гърдите на Каладин, който мръдна настрани. После приближи, вкара Светлина в копието на Сигзил с опакото на ръката си и го метна към това на Лопен, който тъкмо го беше измъкнал оплескано с мъх и с една залепнала кост. Двете копия се залепиха.

Каладин се плъзна между Скалата и Сигзил и остави тримата мостови объркани, извадени от равновесие и мъчещи се да разделят оръжията си. Усмихна се мрачно и изтича до другия край на пропастта. Взе копие и се върна. Танцуваше от крак на крак. Светлината го насърчаваше да се движи. Въобще не можеше да стои на едно място, когато държеше толкова много от нея.

Хайде, хайде, мислеше той. Тримата мостови най-сетне разделиха оръжията си, когато Светлината изтече от тях. Престроиха се и се изправиха пред Каладин.

Той се втурна напред. В сумрака на пропастта блясъкът на дима, който се издигаше от него, беше достатъчно силен, та да хвърля сенки, които подскачаха и се въртяха. Претича през локвите. Водата беше студена за босите му крака. Каладин беше събул ботушите си — искаше да усеща камъните под себе си.

Този път тримата мостови опряха дръжките на копията си в земята в готовност да попречат на нападение. Каладин с усмивка хвана върха на своето — също като техните, и то беше учебно, без истинско острие — и го зареди със Светлина.

Удари оръжието на Скалата с намерението да го измъкне от ръцете му. Скалата обаче имаше други планове и дръпна копието си с изненадваща сила. Каладин почти изтърва оръжието си.

Лопен и Сигзил пъргаво приближиха от двете му страни. Добре, гордо си рече Каладин. Беше ги обучавал на такива формации, показвал им беше как да действат заедно на бойното поле.

Когато застанаха наблизо, Каладин пусна копието си и изнесе крак напред. Светлината излизаше от босите му стъпала също като от дланите, затова очерта голяма светеща арка на земята. Сигзил стъпи и залитна — кракът му залепна. Падайки, опита да замахне, но в удара му нямаше сила.

Каладин се стовари с цялата си тежест върху Лопен, чийто удар не беше добре прицелен. Хвърли хердазиеца към стената, отдръпна се и го остави залепен за камъка. Заредил го беше със Светлина в мига, когато бяха притиснати един в друг.

— А, не пак — изпъшка Лопен.

Сигзил беше паднал по лице във водата. Каладин едва смогна да се усмихне и забеляза как Скалата замахва с някакъв пън към главата му.

Цял пън. Как изобщо го беше вдигнал? Каладин се метна настрани, търкулна се на земята и одра ръката си. Пънът се стовари на дъното на пропастта.

Каладин изръмжа. Измежду зъбите му се процеди Светлина и се издигна във въздуха пред него. Скочи върху пъна на Скалата, когато рогоядецът опитваше пак да го вдигне.

Дървото под краката му отново падна на земята. Каладин скочи към Скалата и някаква част от него се зачуди какво ли си въобразява, че върши, нападайки два пъти по-тежък от него човек. Метна се върху рогоядеца и двамата паднаха. Търкаляха се по мъха и Скалата се усукваше, за да прикове ръцете на Каладин в земята. Явно беше изучавал борба.

Каладин изсипа Светлина на земята. Беше установил, че тя няма да му подейства или да го спре. Затова, докато се търкаляха, първо ръката, а после и едната страна на тялото на Скалата залепнаха.

Рогоядецът продължи да се бори да хване Каладин. Почти успя, обаче Каладин ритна, обърна и двама им и залепи и другия лакът на Скалата.

Измъкна се запъхтян. Докато кашляше, изгуби повечето от Светлината. Опря се на стената и изтри потта от лицето си.

— Ха! — обади се Скалата, който още лежеше с прострени ръце, залепен за земята. — Почти те пипнах. Хлъзгав си като пети син!

— Бурята да го отнесе, Скала. Какво не бих дал да имам човек като теб на бойното поле. Похабяваш се като готвач.

— Не ти ли харесва храната? — попита Скалата през смях. — Ще трябва да опитам нещо по-мазно. Ще ти приляга! Да те хвана беше като да се мъча да удържа жива езерна езерориба! И то намазана с масло! Ха!

Каладин отиде при него и приклекна.

— Ти си воин, Скала. Видях това у Тефт и можеш да приказваш каквото си щеш, обаче го виждам и у тебе.

— Не съм този син, който става войник — инатеше се Скалата. — Това е работа за туаналикина, четвъртия син или следващите. Третият син не може да се похабява в битка.

— Това не ти попречи да хвърлиш по главата ми цяло дърво.

— Малко дърво. И много дебела глава.

Каладин се усмихна и се пресегна да докосне Светлината, която беше вложил в камъка под рогоядеца. Никога не беше опитвал да си върне Светлината, след като я използва. Можеше ли? Затвори очи, вдиша и опита… Да.

Бурята в него отново пламна. Когато отвори очи, Скалата беше свободен. Каладин не успя да си върне всичката Светлина. Останалата се изпаряваше във въздуха.

Хвана Скалата за ръката и му помогна да се изправи. Скалата се поотупа.

— Това беше смущаващо — каза Сигзил, когато Каладин отиде при него да го освободи. — Все едно сме деца. Очите на самия император не са виждали подобен срам.

— Аз разполагам с много нечестно предимство — обясни Каладин, докато помагаше на Сигзил да се изправи. — Години военно обучение, по-едро телосложение. О, и способността да излъчвам Светлина на Бурята през пръстите си. — Той потупа Сигзил по рамото. — Справихте се добре. Това беше изпитание, както ти искаше.

По-полезно изпитание, додаде Каладин на ум.

— Така си е — обади се Лопен зад тях. — Продължавайте и оставете хердазиеца да виси на стената. Гледката оттук е прекрасна. О, и плужек ли е това, което пъпли по бузата ми? Освежаваща гледка за Лопена, който не може да го махне, защото — споменах ли вече — ръката му е залепена за стената.

Каладин се усмихна и отиде при него.

— Като начало, Лопен, ти поиска да те залепя за стената.

— Другата ми ръка? Онази, която беше отрязана много отдавна, изядена от страховито чудовище? Тази ръка точно сега ти показва един неприличен знак. Рекох си, че ще искаш да знаеш, за да се подготвиш за обидата.

Говореше със същата лекота, с която явно се отнасяше към всичко. Дори в отряда на Мост Четири влезе с някаква откачена готовност.

Каладин го спусна.

— Това проработи добре — отбеляза Скалата.

— Да — съгласи се Каладин. Макар че беше честно да признае, че лесно би се справил с тримата си другари и само с копието и с допълнителната бързина и сила, които Светлината му даваше. Още не знаеше дали е така, защото не е запознат с новите си сили, но мислеше, че като се принуждава да ги използва, се поставя в неловко положение.

Познание. Трябва да познавам тези способности така добре, както познавам копието.

Това означаваше опит. Много опит. За съжаление, единственият начин да се упражнява, беше да намери някой, който е равен нему или е по-добър като умения, сила и способност. Тежка задача, предвид нещата, които сега можеше да прави.

Тримата мостови отидоха да извадят мехове с вода от багажа си. Каладин съгледа една фигура в сенките по-натам в пропастта. Тревожно се изправи, ала в светлината на сферите се появи Тефт.

— Мислех си, че пазиш — изръмжа той на Лопен.

— Бях зает да вися на стената — отговори хердазиецът и вдигна меха си. — А аз си мислех, че ти имаш да наглеждаш група новобранци.

— Дрей ги държи здраво — каза Тефт, заобиколи разни отломки и отиде при Каладин до стената. — Не знам дали момчетата ти казаха, Каладин, но довеждането на оная пасмина тук долу някак ги измъкна от черупките им.

Каладин кимна.

— Как се научи да познаваш хората толкова добре? — попита Тефт.

— Много ги рязах — отвърна Каладин и погледна ръката, която беше одрал, докато се бореше със Скалата. Драскотината беше изчезнала, затворена от Светлината на Бурята.

Тефт изсумтя и изгледа Скалата и другите двама, които бяха извадили порциони храна.

— Трябваше да възложиш новобранците на Скалата.

— Той отказва да се бие.

— Нали току-що се би с тебе. Значи може и с тях. Хората го харесват повече от мен. Аз просто ще проваля това.

— Добра работа ще свършиш, Тефт, и не искам да те чувам да приказваш друго. Сега имаме средства. Вече не се борим за всяка сфера. Ще обучиш момчетата и ще го направиш добре.

Тефт въздъхна, но не каза друго.

— Видя какво направих.

— Аха. Ще трябва да свалим долу всички двадесет човека от отряда, ако искаш да имаш достоен противник — отговори Тефт.

— Или това, или да намерим друг човек като мен. Някой, с когото да се упражнявам.

— Аха — повтори Тефт и кимна, все едно това не му беше минавало през ума.

— Имало е десет ордена Сияйни рицари, нали? — попита Каладин. — Знаеш ли нещо за другите?

Тефт първи разбра на какво е способен Каладин. Знаеше го преди самия него.

— Не много — свъси се той. — Знам, че отделните ордени невинаги са се разбирали добре, въпреки писанията в официалните истории. Ще трябва да намерим някой, който знае повече от мене. Аз… аз се държах настрани. А моите познати, които биха могли да ни кажат, вече не са тук.

Ако Тефт и досега беше в мрачно настроение, то това го накара да посърне още повече. Заби поглед в земята. Рядко говореше за миналото си, ала Каладин все повече се убеждаваше, че които и да са били близките му, те са мъртви заради нещо сторено от самия Тефт.

— Какво ще си помислиш, ако чуеш, че някой иска да възстанови Сияйните рицари? — тихо го попита Каладин.

Тефт рязко вдигна поглед.

— Ти…

— Не, не аз — внимателно отговори Каладин. Далинар Колин му беше позволил да слуша разговора и колкото и да вярваше Каладин на Тефт, все пак от офицера се изискваше да пази мълчание.

Далинар е светлоок, настояваше част от него. Той няма да се подвоуми да разкрие някоя тайна, която ти си му доверил.

— Не аз — повтори той. — Какво ще кажеш, ако някой крал някъде реши, че иска да събере група хора и да ги нарече Сияйни рицари?

— Ще кажа, че е безумец. Виж сега, Сияйните не са били каквито хората ги изкарват. Не са били предатели. Просто не са били предатели. Обаче всички са убедени, че те са ни предали, и няма как да промениш мнението им бързо. Не и ако не използваш Повеляване на Стихиите да ги накараш да мълчат. — Тефт огледа Каладин от глава до пети. — Ще направиш ли това, момко?

— Ще ме намразят, нали? — Каладин не можеше да не забележи Сил, която вървеше във въздуха, докато приближи до него и почна да го гледа изучаващо. — Заради онова, което са направили старите Сияйни. — Вдигна длан, за да спре възраженията на Тефт. — Което хората мислят, че са направили.

— Аха.

Сил скръсти ръце и се втренчи в Каладин. Ти обеща, говореше погледът ѝ.

— Значи ще трябва да сме много внимателни — продължи той. — Върви да събереш новобранците. Достатъчно упражнения тук долу за един ден.

Тефт кимна и се завтече да изпълни заповедта. Каладин си взе копието и сферите, които беше оставил за осветление, докато се бореха, после махна на другите трима. Те си събраха нещата и всички тръгнаха да излизат.

— Ще го направиш — каза Сил, кацвайки на рамото на Каладин.

— Първо искам да се поупражнявам повече — отговори той. И да свикна с мисълта.

— Всичко ще бъде както трябва, Каладин.

— Не. Трудно ще е. Хората ще ме мразят, а и да не ме мразят, ще бъда отделен от тях. Отделен. Но съм приел това за своя участ. Ще се справя.

Дори и в Мост Четири само Моаш не се отнасяше към него като някакъв митичен спасител, един от Вестителите. Моаш и може би Скалата.

И все пак, мостовите не бяха реагирали със страха, който той очакваше в началото. Може и да го превръщаха в идол, обаче не се деляха от него. Това беше добре.

Стигнаха до въжената стълба преди Тефт и новобранците, но нямаше причина да ги чакат. Каладин излезе от влажната пропаст на платото западно от лагерите. Толкова му беше странно, че може да изнесе копието и парите си от пропастта. И наистина, войниците, които охраняваха подстъпите към далинаровия лагер, не го тормозеха — те отдадоха чест и се изправиха. Поздравът им беше отривист като за генерал; по-добър от всички досега.

— Явно се гордеят с тебе — каза Сил. — Дори не те познават, обаче се гордеят с тебе.

— Те са тъмнооки — рече Сил и също отдаде чест. — Сигурно са се сражавали на Кулата, когато Садеас ги предаде.

— Благословени от Бурята — провикна се един от войниците. — Чу ли новината?

Проклет да е човекът, който ги е научил на този прякор, рече си Каладин. Скалата и другите двама го настигнаха.

— Не. Каква новина?

— Герой е дошъл на Пустите равнини! — викна войникът. — Ще се срещне със Сиятелния господар Колин. Може би ще го подкрепи! Добър знак. Може да помогне работите тук да се поуспокоят.

— Какво става? — викна и Скалата. — Кой?

Войниците казаха името.

Сърцето на Каладин се вледени.

Той едва не изтърва копието от безчувствените си пръсти. И после хукна. Не обърна внимание на крясъка на Скалата, не спря, за да го настигнат другарите му. Носеше се през лагера, тичаше към командния комплекс на Далинар в центъра.

Не искаше да повярва, когато видя знамето, веещо се пред група войници. Може би вън от лагера имаше още по-голяма група от тази армия. Каладин ги подмина, предизвиквайки викове, погледи и въпроси всичко ли е наред.

Най-сетне спря пред стъпалата на каменния бункер на Далинар. Тук Тоягата се здрависваше с един висок мъж.

Новодошлият имаше изсечени черти, излъчваше достойнство и униформата му беше безупречна. Той се засмя и прегърна Далинар.

— Стари приятелю. Много време мина.

— Много — съгласи се Далинар. — Щастлив съм, че най-сетне дойде тук, след като години ми обещаваше. Чух, че даже си намерил Меч!

— Да — отвърна събеседникът му, отстъпи и протегна ръка настрани. — Отнет от убиец, който дръзна да вдигне ръка срещу мен на бойното поле.

Мечът се появи. Каладин се взираше в сребристото острие, гравирано по дължината. Оформено беше като жив пламък. За Каладин изглеждаше окървавено. В ума му нахлуха имена: Далет, Кореб, Рееш… Отрядът от миналото, от друг живот. Мъже, които Каладин обичаше.

Вдигна очи и се насили да погледне лицето на новодошлия. Човек, когото той мразеше, мразеше повече от всеки друг. Човек, когото някога беше обожавал.

Върховният господар Амарам. Мъжът, който открадна Меча на Каладин, жигоса го и го продаде в робство.

Интерлюдии

Ешонаи * Им * Рисн

I-1   Нарак

Ритъмът на Решителността лекичко блъскаше в тила на Ешонаи, когато тя достигна платото в центъра на Пустите равнини.

Централното плато. Нарак. Изгнание.

Дом.

Тя махна шлема на Бронята от главата си и пое дълбоко хладния въздух. Бронята имаше чудесно проветрение, но дори и тя ставаше задушна след продължителни усилия. Зад нея дойдоха други войници — за това нападение тя бе взела към хиляда и петстотин. За щастие, този път пристигнаха доста преди хората и събраха скъпоценното ядро с много малко бой. Деви го взе; беше си заслужил привилегията, понеже беше видял какавидата отдалеч.

Почти ѝ се искаше пробегът да не е бил толкова лесен. Почти.

Къде си, Тояга?, помисли си тя и погледна на запад. Защо не дойде, за да застанеш отново срещу мен?

Мислеше, че го е видяла при нападението отпреди седмица и нещо, когато бяха прогонени от платото от сина му. Ешонаи не взе участие в сражението; нараненият крак я болеше, а прескачането от плато на плато го напрягаше, дори и в Броня. Може би преди всичко не биваше да участва в нападенията.

Поискала бе да е там, ако ударният ѝ отряд попадне в обкръжение и има нужда от Броненосец — дори и ранен — за да бъде изведен. Кракът все още я болеше, но Бронята го предпазваше добре. Скоро щеше да ѝ се наложи да се върне към сраженията. Може би, ако тя участваше лично, Тоягата щеше да се появи отново.

Тя трябваше да говори с него. Усещаше как нуждата от това направо се носи по вятъра.

Войниците ѝ вдигнаха ръце за сбогом и всеки пое по пътя си. Мнозина си напяваха тихо или си тананикаха по Ритъма на Оплакването. Напоследък малцина пееха по Въодушевлението или дори по Решителността. Крачка по крачка, буря след буря, потиснатостта обземаше народа ѝ — „слушачите“, както те наричаха себе си. „Паршенди“ беше човешка дума.

Ешонаи се упъти към развалините, които господстваха над Нарак. След толкова много години не бе останало много. Можеше да бъдат наречени развалини от развалини. Произведенията на хората и на слушачите не издържаха дълго пред мощта на бурите.

Каменното острие отпред вероятно някога е било кула. В продължение на вековете бушуващите бури бяха образували плътно покритие от крем. Мекият крем се бе процедил в пукнатините, беше запълнил прозорците и после бавно се бе втвърдил. Сега кулата приличаше на грамаден сталагмит — кръглият ѝ връх стърчеше към небето, а страната бе издута от все едно разтопена скала.

Острието трябва да е имало здрава сърцевина, за да оцелее толкова дълго на ветровете. Други образци на древното строително майсторство не бяха изкарали толкова време. Ешонаи подмина буци и купчини, останки от съборени сгради, бавно погълнати от Пустите равнини. Бурите бяха непредсказуеми. Понякога от образуванията се откъсваха огромни маси скала, които оставяха дупки и остри краища. Друг път върховете стърчаха с векове и растяха — а не се рушаха — докато ветровете ги отнасяха и едновременно ги увеличаваха.

Ешонаи бе открила подобни руини при проучванията си — като онези, при които се бе намирала, когато народът ѝ за пръв път се срещна с хората. Едва преди седем години — и преди цяла вечност. Онези дни ѝ харесваха — тя проучваше широкия свят, който изглеждаше безкраен. А сега…

Сега прекарваше живота си, хваната в капан на това плато. Пустошта я зовеше и пееше, че тя трябва да вземе, каквото може, и да напусне. За съжаление съдбата ѝ повече не бе такава.

Тя премина в сянката на грамадна скала, за която винаги си представяше, че може да е била градска порта. От малкото узнато от съгледвачите им в течение на годините, тя знаеше, че алетите не го разбират. Те вървяха по неравната повърхност на платата и виждаха само естествени скали, без да усетят, че вървят през костите на отдавна мъртъв град.

Ешонаи потръпна и се настрои на Ритъма на Изгубените. Той бе тих, но все пак яростен такт, с остри, отсечени звуци. Тя не го следва дълго. Да си припомниш падналите бе важно, но по-важно беше да се стараеш да защитиш живите.

Отново се настрои на Решителност и влезе в Нарак. Тук слушачите бяха построили възможно най-добрия дом през военните години. Скалните плочи бяха станали казарми — стените и покривите бяха създадени от черупките на голямочерупчести зверове. По подветрените склонове на могилите — някогашни постройки — сега отглеждаха скални пъпки за храна. Голяма част от Пустите равнини е била населена някога, но най-големият град е бил тук, в центъра. И ето как останките от народа ѝ си бяха създали дом в развалините на мъртвия град.

Бяха го нарекли Нарак — изгнание — понеже тук се бяха отделили от боговете си.

Слушачите — мъже и жени — вдигнаха ръце към нея, докато тя минаваше. Останали бяха толкова малко. Хората преследваха неумолимо своето отмъщение.

Тя не ги винеше.

Свърна към Залата на изкуството. Беше наблизо, а тя не бе ходила там от дни. Вътре войниците произвеждаха смехотворна живопис.

Ешонаи тръгна към тях, все още в Броня, с шлем под мишница. Дългата постройка нямаше покрив — пропускаше много светлина за рисуването — а стените бяха плътно покрити с отдавна втвърдил се крем. Хванали четки с дебели косми, войниците даваха всичко от себе си, за да изрисуват наредените на поставка в средата цветове на скална пъпка. Ешонаи обиколи художниците и огледа работата им. Хартията бе скъпа, а платно нямаше, та затова рисуваха по черупки.

Картините бяха ужасни. Цапаница от крещящи цветове, разкривени венчелистчета… Ешонаи спря до Варанис, един от лейтенантите ѝ. Той внимателно държеше четката между бронираните си пръсти — огромен пред триножника. Плочите хитин изникваха от ръцете, раменете, гърдите, дори от главата му. Неговата черупка съответстваше на нейната, дори и под Бронята.

— Ставаш по-добър — каза му Ешонаи в Ритъма на Похвалата.

Той я изгледа и тихичко се обади в Ритъма на Съмнението.

Ешонаи се разсмя. Постави ръка на рамото му.

— Наистина прилича на цветя, Варанис. Сериозна съм.

— Прилича на кална вода върху кафяво плато — отговори ѝ той. — Може би някакви кафяви листа се плацикат в нея. Защо боите стават кафяви, когато се смесят? Три красиви цвята се съчетават и се превръщат в най-грозния цвят. Това е безсмислено, генерале.

Генерал. Понякога се усещаше толкова неудобно в това положение, също като тези мъже, опитващи да рисуват картини. Носеше бойната форма, понеже бронята ѝ трябваше за битка, но предпочиташе трудовата форма. По-гъвкава, по-здрава. Не че не харесваше тези мъже, но вършенето на едно и също всеки ден — обучения, набези по платата — затъпяваше ума ѝ. Желанието ѝ бе да вижда нови неща и да посещава нови места. Вместо това, заедно с народа си, държеше дълго погребално бдение, докато те загиваха един по един.

Не. Ще намерим изход оттук.

Надяваше се, че изкуството е част от това. По нейна заповед всеки мъж и жена отиваше в Залата на изкуството в назначеното за него време. И те опитваха; опитваха упорито. Досега излизаше толкова успешно, колкото ако опиташ да прескочиш пропаст, без да виждаш отсрещната страна.

— Никакви духчета? — попита тя.

— Ни едно.

Той го произнесе в Ритъма на Оплакването. Напоследък тя го чуваше твърде често.

— Плодължавай да опитваш — отвърна тя. — Няма да загубим тази битка заради липса на усилие.

— Но, генерале — продължи Варанис, — какъв е смисълът? Художниците няма да ни спасят от мечовете на хората.

Останалите войници наоколо се обърнаха да чуят отговора ѝ.

— Художниците няма да помогнат — заговори тя в Ритъма на Мира. — Сестра ми обаче е уверена, че е близо до това да открие нови форми. Ако можем да открием как да създаваме художници, това може да я научи на повече неща за процеса на промяна, а то може да ѝ помогне в проучванията. Да ѝ помогне да открие форми, по-силни дори от бойната форма. Художниците няма да ни измъкнат от тази бъркотия, но някоя друга форма може.

Варанис кимна. Той бе добър войник. Не всички от тях бяха — бойната форма не правеше някого дисциплиниран. За нещастие, тя пречеше на художествените умения.

Ешонаи бе опитала рисуване. Тя не можеше да мисли по подходящия начин и не можеше да схване абстракцията, необходима за създаването на изкуство. Бойната форма беше добра и гъвкава. Не пречеше на мисълта като съпружеската форма. Както и при трудовата форма, в бойната форма всеки беше сам себе си. Всяка от формите обаче си имаше особеностите. На работника му бе трудно да прилага насилие — някъде в ума се намираше пречка. Това беше една от причините да харесва формата — принуждаваше я да мисли по различен начин, за да заобикаля проблемите.

И двете форми не можеха да създават изкуство. Поне не както трябва. Съпружеската форма бе по-добра, но идваше с множество други неприятности. Поддържането на тези индивиди съсредоточени върху нещо производително беше почти невъзможно. Имаше още две форми, при все че използваха рядко първата — безличната форма; останка от миналото, преди да преоткрият нещо по-добро.

Това оставяше само сръчната форма — лека и внимателна обща форма. Използваха я за отглеждането на малките и за работа, изискваща повече сръчност, отколкото сила. Малцина можеха да бъдат заделени за нея, макар че беше по-умела в изкуството.

Старите песни разказваха за стотици форми. Сега им бяха познати само пет. Е, шест — ако броим робската форма, формата без духчета, без душа и без песни. Формата, с която хората бяха свикнали и която наричаха парши. Всъщност това не бе форма, а липса на всякаква форма.

Ешонаи напусна Залата на изкуството с шлем под мишница, а кракът я болеше. Мина през площада за напояване, където сръчните бяха създали голям басейн от изваян крем. По време на пороите на бурята той улавяше засищащия земята дъжд. Работниците мъкнеха кофи насам, за да черпят вода. Фигурите им бяха стройни, почти като при бойната форма, въпреки че имаха по-тънки пръсти и нямаха броня. Мнозина ѝ кимнаха, при все че като генерал тя не разполагаше с власт над тях. Ешонаи бе последният им Броненосец.

Трима в съпружеска форма — две женски и един мъж — играеха във водата и се плискаха. Оскъдно облечени, те се заливаха с това, което останалите щяха да пият.

— Вие тримата — изстреля Ешонаи към тях. — Не трябва ли да работите нещо?

Закръглени и разлигавени, те ѝ се усмихнаха.

— Ела! — покани я един. — Забавно е!

— Вън — нареди тя и посочи с ръка.

Тримата мърмореха в Ритъма на Раздразнението, докато излизаха от водата. Няколко от работниците наблизо поклатиха глави, докато минаваха. Един от тях запя в Ритъма на Похвалата в чест на Ешонаи. Работниците не обичаха сблъсъците.

Това беше оправдание — точно както приелите съпружеска форма я използваха като оправдание за безсмислените си занимания. При своите състояния на работник Ешонаи се беше обучила да се сблъсква, когато е необходимо. Веднъж дори беше в съпружеска форма и бе доказала на себе си от опит, че и в качеството си на съпруга можеш да произвеждаш, въпреки… отвличанията на вниманието.

Разбира се, останалите ѝ преживянания като съпруга бяха пълен провал.

Тя заговори на съпрузите в Укорителен Ритъм, а думите ѝ бяха тъй необуздани, че привлече духчета на гнева. Видя ги как идват отдалеч, привлечени от чувството ѝ, и се движат с невероятна бързина — като светкавица, игриво понесла се към нея през далечния камък. Светкавицата се разля в краката ѝ и оцвети камъните червени.

Това внуши страха от боговете на съпружеските форми и те избягаха, за да докладват в Залата на изкуствата. Надяваше се да не свършат с това да се съешават в някоя ниша по пътя. Само от мисълта стомахът ѝ се обърна. Никога не можа да проумее ония, които искаха да останат в съпружеска форма. За да имат деца, повечето двойки възприемаха формата и се освобождаваха за една година, а после излизаха от нея възможно най-скоро след раждането на детето. Все пак кой би пожелал да се показва пред всички в такъв вид?

Хората го правеха. Това я смайваше през ранните дни, когато отдели време да изучи езика им и да търгува с тях. Хората не само не променяха формите си, но и винаги бяха в състояние да се съешават, винаги бяха отвличани от плътски пожелания.

Какво ли не би дала да можеше да върви незабележима сред тях, да възприеме едноцветната им кожа за една година, да пътува по техните пътища и да посети големите им градове. Вместо това тя и останалите бяха разпоредили убиването на краля на алетите — отчаян ход, за да попречат на собствените си богове да се завърнат.

Е, това подейства — кралят на алетите не можа да започне осъществяването на плана си. Ала като последица, народът ѝ биваше бавно унищожаван.

Най-накрая достигна скалното образувание, което наричаше дом — малък рухнал купол. Всъщност той ѝ напомняше за куполите в края на Пустите равнини, за огромните постройки, които хората наричаха военни лагери. Народът ѝ беше живял в тях, преди да ги изостави заради сигурността на Пустите равнини, с пропастите им, които хората не можеха да прескачат.

Разбира се, нейният дом беше много, много по-малък. В началото на обитанието им тук Венли бе създала покрив от черупката на някакво голямо животно и бе построила стени, които да разделят пространството на стаи. Тя ги беше измазала с крем — с времето той се втвърди и създаде нещо, което всъщност приличаше на дом, а не на съборетина.

Ешонаи постави шлема си на някаква масичка, но не свали останалото от Бронята. Тя ѝ стоеше превъзходно. Харесваше ѝ усещането за сила. Така разбираше, че на нещо в света все още може да се разчита. Със силата на Бронята можеше да не обръща внимание на болката в крака си през повечето време.

Премина през няколко стаи и кимна на срещнатите. Сътрудниците на Венли бяха учени, при все че никой не познаваше подходящата форма за истинска наука. Засега сръчната форма бе временният им заместител. Ешонаи намери сестра си до прозореца на най-отдалечената стая. До Венли седеше Демид, някогашният ѝ съпруг. Венли носеше сръчната форма вече три години, откакто бяха узнали за нея, въпреки че в мислите на Ешонаи сестра ѝ все още бе работник, с по-масивни ръце и по-здраво тяло.

Това беше минало. Сега Венли бе слаба жена с тясно лице, а украсите ѝ представляваха деликатни извиващи се фигури в червено и бяло. Сръчната форма пускаше дълга коса без черупчестия шлем, който да ѝ пречи. Косата на Венли, наситеночервена, достигаше до кръста, където бе завързана на три места. Тя носеше вързана на кръста рокля; подчертаваше малките изпъкналости на гърдите — малки, тъй като не беше съпружеска форма.

Венли и миналият ѝ съпруг бяха близки, въпреки че бракът им не беше произвел деца. Отидеха ли на бойното поле, щяха да бъдат бойна двойка. Вместо това бяха двойка изследователи или нещо подобно. Нещата, с вършенето на които запълваха дните си, бяха твърде не-слушачески. Там беше и смисълът. Народът на Ешонаи не можеше да си позволи да бъде това, което е бил в миналото. Дните на изолирано съществуване на платата — в пеене на песни един на друг и в сражения само от време на време — бяха свършили.

— Е? — попита Венли в Ритъма на Любопитството.

— Победихме — рече Ешонаи, облегна се на стената и скръсти ръце с прозвънтяване на Бронята. — Скъпоценното ядро е наше. Ще продължим да ядем.

— Това е добре — съгласи се Венли. — А твоят човек?

— Далинар Колин. Той не дойде за тази битка.

— Няма отново да застане срещу теб — продължи Венли. — Последния път за малко да го убиеш.

Тя го каза в Ритъма на Забавата, стана, взе парче хартия и го подаде на Демид. Правеха хартията от изсушена сърцевина на скална пъпка след събирането на реколтата. Той погледна, кимна и започна да пише по своя лист.

Произвеждането на хартията гълташе ценно време и материали, но Венли твърдеше, че резултатът щял да си струва усилията. Дано беше права.

Венли погледна Ешонаи. Имаше проницателни очи — стъклообразни и тъмни, като на всички слушачи. Очите на Венли сякаш винаги съдържаха допълнителна дълбина от тайно познание. При подходящо осветление имаха теменужена отсянка.

— Какво ще правиш, сестро? — запита Венли. — Ако ти и Колин в действителност бяхте в състояние да спрете с опитите да се убиете за достатъчно дълго, та да разговаряте?

— Бих молила за мир.

— Ние убихме брат му — възрази Венли. — Убихме крал Гавилар в нощта, в която той ни беше поканил в дома си. Алетите няма да забравят или да простят това нещо.

Ешонаи отпусна ръце и размърда облечената си в ръкавица длан. Тази нощ. Отчаян план, изработен от нея и от още петима. Тя участваше, въпреки младостта си — заради своето познаване на хората. Всички гласуваха за едно нещо.

Да убием човека. Да го убием и да рискуваме унищожаване — защото, ако бе доживял, за да стори каквото им беше съобщил същата нощ, всичко щеше да бъде загубено. Другите, които взеха решението с нея, вече бяха мъртви.

— Открих тайната на буреносната форма — съобщи Венли.

— Какво? — Ешонаи се изправи. — Ти трябваше да работиш върху форма, която да помага! Форма за пратеници или за учени.

— Те няма да ни спасят — произнесе Венли в Ритъма на Забавата. — Ако искаме да се оправим с хората, ще ни трябват древните сили.

— Венли — каза Ешонаи и сграбчи сестра си за ръката. — Нашите богове!

Венли не помръдна:

— Хората имат Повелители на стихиите!

— Може би не. Може и да е било Острие на честта.

— Ти си се сражавала с него. Острие на честта ли те удари, нарани крака ти и те остави с накуцване?

— Аз… — кракът я болеше.

— Ние не знаем кои от песните са верни — отбеляза Венли.

Въпреки че го заяви с Решителност, тя звучеше уморено и привлече духчета на изтощението. Те дойдоха със звук, подобен на вятър, задухаха из вратите и прозорците като струи прозирна пара, засилиха се, станаха по-видими и се завъртяха около нея като кълбенца пара.

Горката ми сестра. Преработва се твърде много, като войниците.

— Ако Повелителите на Стихиите са се завърнали — продължи Венли, — ние трябва да се стремим към нещо смислено, което може да осигури свободата ни. Формите на сила, Ешонаи…

Тя погледна ръката на Ешонаи, неподвижно положена върху нейната ръка.

— Поне седни и слушай. И спри да стърчиш като планина.

Ешонаи отмести пръстите си, но не седна. Тежестта на Бронята ѝ би строшила стола. Вместо това се наведе напред и огледа засипаната с книжа маса.

Венли лично изобрети писмото. Бяха го усвоили от хората — запомнянето на песните бе добро, но не съвършено, дори и когато Ритмите водеха някого. Поместената върху страниците информация беше по-практична, особено за проучвания.

Ешонаи се беше научила на писмото, но все още ѝ бе трудно да чете. Нямаше много време за упражняване.

— Така… буреносна форма? — попита тя.

— Достатъчно на брой индивиди от тази форма — отговори Венли — могат да управляват някоя буря или дори да я предизвикат.

— Спомням си песента, в която се споменава тази форма — отбеляза Ешонаи. — Тя е принадлежала на боговете.

— Повечето от формите по някакъв начин са свързани с тях — продължи сестра ѝ. — Можем ли в действителност да се осланяме на точността на думи, изпети за пръв път толкова отдавна? Когато песните са били запомняни, повечето от нас са били в безличната форма.

Тази форма беше форма на ниска интелигентност и слаби способности. Сега я използваха, за да разузнават сред хората. Някога единствено тази форма и съпружеската са били познати на нейния народ.

Демид зашумя с някакви хартии и премести купчина от тях.

— Венли е права, Ешонаи. Това е риск, който можем да поемем.

— Можем да преговаряме с алетите — възрази Ешонаи.

— С каква цел? — поинтересува се Венли, отново в Ритъма на Съмнението. Нейните духчета на изтощението се изнесоха, за да търсят по-пресни източници на чувства. — Ешонаи, продължаваш да твърдиш, че искаш да преговаряш. Мисля, че го правиш, понеже си обзета от човеците. Смяташ ли, че ще те оставят да вървиш свободно между тях? Някой, когото виждат като разбунтувал се роб?

— Преди векове — обади се Демид — ние сме избягали от боговете си и от хората. Нашите предци са изоставили цивилизацията, властта и могъществото, за да си осигурят свобода. Няма да се откажа от това, Ешонаи. Буреносната форма. С нея ние можем да унищожим алетската армия.

— Ако тях ги няма — додаде Венли, — ти можеш да продължиш да проучваш. Никакви отговорности — можеш да пътуваш, да правиш карти, да откриваш места, които никой не е виждал.

— Какво искам за себе си е без значение — прекъсна я Ешонаи в Ритъма на Укора, — докато всички ние сме заплашени от унищожение.

Тя погледна точките на страницата — записи на песни. Песни без музика, записани така, както си бяха. Душите им, оголени.

Можеше ли спасението на слушачите наистина да се намира в нещо толкова ужасно? Венли и нейните сътрудници бяха прекарали пет години в записване на песните, в научаване на отсенките от възрастните и в записването им на тези страници. С помощта на сътрудничество, проучване и дълбок размисъл, те бяха открили сръчната форма.

— Това е единственият начин — завърши Венли в Ритъма на Мира. — Ние ще отнесем това на Петимата, Ешонаи. Бих желала да бъдеш на наша страна.

— Аз… аз ще си помисля.

I-2 Им

Им внимателно рендоса треските от страната на малкото дървено трупче. Вдигна го към Светлината на Бурята на тезгяха, хвана очилата за рамката и ги приближи към очите си.

Такова превъзходно изобретение, очилата. Да живееш, означаваше да бъдеш част от космоса, който изживява себе си. Как би могъл да изживява както трябва, ако не можеше да вижда? Създалият първото такова приспособление азиш бе починал отдавна и Им предложи той да бъде смятан за един от Почитаните мъртви.

Той сне парчето, продължи да го дълбае и внимателно издяла предната страна, за да направи извивка. Някои от съеснафите му купуваха калъпите си — дървените форми, около които обущарят съшива обувките си — от дърводелците, но Им бе научен да прави свои собствени. Той смяташе, че вероятно има основателна причина нещо да бъде вършено по един и същ начин толкова дълго време.

Зад него се намираше сенчестата обущарска работилница; върховете на десетки обувки се подаваха като носовете на змиорки от дупките им. Това бяха пробни обувки, с които проверяваше размера, избираше материалите и определяше стила, тъй че да може да създаде съвършената обувка, съответстваща на крака и на характера на човека. Натаманяването можеше да отнеме доста време, стига да се върши както трябва.

Нещо мръдна в полумрака от дясната му страна. Им погледна натам, но не смени положението си. Духчето идваше по-често напоследък — точици светлина, като от поставено на слънцето парче кристал. Не знаеше от кой вид е, понеже досега не беше виждал такова.

То се понесе над повърхността на тезгяха и допълзя към Им. Когато се спря, от него нагоре се заиздига светлина, като малки растения, които израстват или се подават от дупките си. Когато потегли отново, светлината изчезна.

Им се върна към ваенето си.

— Това ще служи при направата на обувки.

Вечерният магазин бе тих, с изключение на стърженето на длетото му по дървото.

— О-обувка…? — запита някакво гласче. Подобно на гласа на млада жена, със звънлива музикалност в него.

— Да, приятелю мой — отвърна Им. — Обувка за малко дете. Тези дни ми трябват все повече и повече.

— Обувка — повтори духчето. — За деца. Малки хора.

Им изчетка стърготините от тезгяха, за да ги смете по-нататък, после остави калъпа близо до духчето. То се дръпна, подобно на отражение от огледало — прозрачно, наистина проблясък светлина.

Им прибра ръката си и зачака. Духчето се придвижи напред — внимателно, като кремлинг, който излиза от дупката си след буря. То спря и от него се издигна светлина във вид на филизчета. Ама че странна гледка.

— Ти си интересно изживяване, приятелю мой — продължи Им, когато светлината се настани на калъпа. — За мен е чест да участвам в него.

— Аз… — започна духчето. — Аз…

Изведнъж очертанията му се разтресоха, а после станаха по-ярки, сякаш се фокусираха.

— Той идва.

Им се изправи, внезапно изпълнен с притеснение. Нещо се придвижи по улицата. Той ли беше? Човекът във военна униформа, който гледаше?

Не, просто дете, което зяпаше през отворената врата. Им се усмихна, отвори чекмеджето със сферите и в стаята влезе повече светлина. Детето се дръпна, досущ като духчето.

Духчето бе изчезнало някъде. Постъпваше така при приближаването на други хора.

— Няма нужда да се боиш — каза Им и отново седна на стола си. — Влез. Нека те погледна.

Мърлявият безпризорен отново надзърна. Беше само по парцаливи гащи и без риза, въпреки че това бе често срещано на Ири — тук дните и нощите обикновено бяха топли.

Краката на бедното дете бяха мръсни и изподрани.

— Виж сега — започна Им. — Това няма да стане. Хайде, младежо, успокой се. Нека сложим нещо на тези крака.

Той издърпа едно от по-малките си столчета.

— Разправят, че не си вземал нищо — изрече момчето и не помръдна.

— Бъркат — отвърна Им. — Но смятам, че ще намериш цената ми поносима.

— Никакви сфери нямам.

— Не ти трябват сфери. Ще ми платиш с историята си. С изживяванията си. Аз ще ги чуя.

— Разправят, че си бил странен — отбеляза момчето и най-после влезе в магазина.

— Прави са — рече Им и потропа по стола.

Хлапето боязливо пристъпи към столчето; вървеше с накуцване, което опитваше да прикрие. Беше ириали, въпреки че мръсотията потъмняваше кожата и косата му — и двете бяха златни. Кожата не толкова — нужна бе светлина, за да бъде видяна както трябва — но косата несъмнено. Това бе знакът на техния народ.

Им махна на детето да вдигне здравия си крак, после взе кърпа, навлажни я и почисти чернилката. Нямаше да мери по толкова мръсни крака. Момчето видимо придърпа назад крака, на който накуцваше, сякаш опитваше да скрие, че около него е омотан парцал.

— И тъй — продължи Им. — Историята ти?

— Ти си стар — отвърна момчето. — По-стар от всички, които познавам. Стар като дядо. Вече трябва да знаеш всичко. Защо искаш да ме слушаш?

— Това е една от странностите ми — отговори му Им. — Хайде, нека я чуем.

Момчето въздъхна, но заговори. Накратко. Това не бе рядко срещано. Искаше да запази разказа за себе си. Бавно и с внимателни въпроси, Им измъкна историята му. Момчето беше син на уличница, изхвърлен веднага щом е можел да се грижи за себе си. Според него това е станало преди три години. Сега вероятно бе на осем.

Докато слушаше, Им почисти първия крак, после изряза и изпили ноктите. Щом приключи, пресегна се към другия крак.

Момчето го вдигна с неохота. Им размота парцала и откри лошо порязване на ходилото на крака. Вече беше възпалено и гъмжеше от духчета на гниенето — мънички червени прашинки.

Им се спря.

— Трябваха ми някакви обувки — изрече хлапето и погледна на другата страна. — Не мога да я карам без обувки.

Порязването беше разкъсано. Може би се е порязал, докато е прескачал ограда?, рече си Им.

Момчето го погледна и си придаде безгрижен вид. Рана като тази щеше да забави страшно едно хлапе, а това лесно можеше да значи смърт на улицата. Им го знаеше много добре.

Той вдигна поглед към момчето и забеляза сянката на тревога в малките му очи. Възпалението беше напреднало по крака.

— Приятелю мой — прошепна Им, — струва ми се, че ще имам нужда от помощта ти.

— Какво? — попита го безпризорният.

— Нищо — отвърна Им и бръкна в чекмеджето на тезгяха си. Показа се Светлината на пет диамантени чипа. Всички идвали при него безпризорни ги бяха виждали. Досега му ги бяха открадвали само два пъти.

Той бръкна по-надълбоко, достигна скритото отделение в чекмеджето, извади оттам по-мощна сфера — един броам — и бързо закри Светлината му с ръка, докато търсеше противовъзпалителното лекарство с другата.

Лекът нямаше да стигне, не и при положение, че момчето не може да пази леглото. Да лежи седмици наред и да се лекува, като постоянно прилага скъпи лекарства? Невъзможно за едно улично хлапе, което се бори за храната си всеки ден.

Им върна ръцете си със скритата в едната от тях сфера. Горкото дете. Сигурно го болеше ужасно. Момчето вероятно е лежало с треска, но безпризорните дъвчеха щърбокор, за да се държат будни и нащрек по-дълго, отколкото трябваше.

Наблизо, блестящото духче се подаде изпод куп кожи. Им сложи лекарството, после го остави настрана, вдигна крака на момчето и тихо замърмори.

Блясъкът в другата му ръка изчезна.

Духчетата на гниенето избягаха от раната.

Когато Им отмести ръката си, порязването бе зараснало, цветът бе станал обикновен, а белезите на възпалението ги нямаше. Досега Им беше използвал това умение само няколко пъти и винаги го беше представял като лекарство. Не приличаше на нищо, за което да е чувал. Може би затова му е било дадено — за да може космосът да го изживее.

— Хей — обади се момчето, — така е много по-добре.

— Радвам се — рече Им и върна сферата и лекарството в чекмеджето. Духчето се беше оттеглило. — Я да видим дали имам нещо, което да ти става.

Той започна да мери обувки. Обикновено след меренето отпращаше клиента и изработваше съвършен чифт обувки само за него. За съжаление, за това дете се налагаше да използва вече изработени обувки. Твърде много безпризорни не се бяха връщали за своите и го оставяха да се тормози и да се чуди. Беше ли станало нещо с тях? Просто бяха забравили? Или естествената им подозрителност е взела връх?

За щастие, имаше няколко хубави, здрави чифта, които можеха да станат на това момче. Трябва ми повече обработена свинска кожа, рече си той и си отбеляза. Децата не се грижеха както трябва за обувките. Имаше нужда от кожа, която ще се състари добре, дори ако не бъде пазена.

— Ти наистина ще ми дадеш чифт обувки — произнесе хлапето. — За нищо?

— Нищо, освен историята ти — отвърна Им и нахлузи още една обувка за мерене на крака на момчето. Беше се отказал от опитите да учи хлапаците да носят чорапи.

— Защо?

— Защото — обясни Им — ти и аз сме Едно.

— Едно какво?

— Едно същество — каза Им. Той остави обувката и взе друга. — Много отдавна е съществувало само Едно. Знаело е всичко, но не е било изживяло нищо. И тъй, Едното е станало много — ние, хората. Едното, което е едновременно мъжко и женско, го е направило, за да изживее всички неща.

— Едно. Искаш да кажеш Бог?

— Ако желаеш да го кажеш по този начин — съгласи се Им. — Но това не е напълно вярно. Аз не приемам богове. И ти не бива да приемаш богове. Ние сме ириали, ние сме част от Дългото пътуване, а това е Четвъртата земя от него.

— Говориш като свещеник.

— Не приемай и свещеници — продължи Им. — Те идват от други земи, за да проповядват сред нас. Ние, ириалите, нямаме нужда от проповеди, а само от изживявания. Тъй като всяко изживяване е различно, то носи пълнота. Най-накрая всичко отново ще бъде събрано — когато бъде достигната Седмата земя — и ние отново ще станем Едно.

— Значи ти и аз… — продължи хлапакът — сме едно и също?

— Да. Два ума на едно същество, което изживява различни животи.

— Това е тъпо.

— Просто въпрос на гледна точка — възрази Им, поръси краката на момчето с прах и отново му нахлузи чифт обуща за мерене. — Моля те, походи малко с тези.

Момчето го изгледа особено, но се подчини и опита няколко крачки. Вече не куцаше.

— Гледна точка — продължи Им, вдигна ръка и завъртя пръсти. — От много близко разстояние пръстите на ръката могат да изглеждат отделни и самостоятелни. И наистина, палецът може да смята, че има много малко общо с кутрето. От подходящата гледна точка се разбира, че пръстите са част от нещо много по-голямо. Че те наистина са Едно.

Хлапето се намръщи. Някои от тези неща вероятно бяха свръх разбирането му. Трябва да говоря по-просто и…

— Защо ти да си пръстът със скъпия пръстен — попита момчето, докато вървеше наобратно, — а аз да съм кутрето със счупения нокът?

Им се усмихна.

— Знам, че звучи несправедливо, но не може да има несправедливост, понеже накрая всички ние сме еднакви. Освен това, аз невинаги съм притежавал този магазин.

— Не си?

— Не. Мисля, че ще се изненадаш от това откъде идвам. Моля, седни отново.

Момчето приседна.

— Това лекарство действа добре. Наистина много добре.

Им изхлузи обувките и чрез праха — обърсан на някои места — определи как пасват. Той измъкна чифт готови обувки и за малко поработи върху тях — нагласяваше ги в ръцете си. Щеше му се да има уплътнение на ходилото за наранения крак, но нещо, което да се скъса след няколко седмици, след като раната е излекувана…

— Нещата, дето ги разправяш — каза момчето. — Звучат ми тъпо. Искам да кажа, ако всички сме една и съща личност, няма ли всички вече да го знаят?

— Като Едно, ние сме познавали истината — обясни Им, — но като мнозина, имаме нужда от невежество. Ние съществуваме по разнообразни начини, за да изживеем всякакви мисли. Това означава, че някои от нас знаят, а някои не — както някои трябва да са богати, а други бедни.

Той поработи още малко върху обувките.

— Някога повече хора са знаели това. За него не се говори толкова, колкото трябва. Ела, нека проверим дали тези не ти стават.

Той подаде обувките на момчето, то ги обу и върза връзките.

— Животът ти може и да е неприятен… — започна Им.

— Неприятен?

— Добре. Направо ужасен. Но ще се оправи, малкият. Обещавам ти.

— Мислех си — отвърна му момчето и тропна със здравия си крак, за да изпита обувките, — че ще ми кажеш, че животът е ужасен, но че най-накрая няма значение, понеже всички ще свършим на едно и също място.

— Това е вярно — съгласи се Им, — но не е много утешително точно сега, нали?

— Не е, я.

Им се обърна към тезгяха си.

— Опитвай да не ходиш на наранения крак твърде много, ако можеш.

Момчето внезапно отиде до вратата, сякаш искаше да се измъкне, преди Им да е променил решението си и да си е взел обущата. Все пак спря на прага.

— Ако всички ние сме просто едно и също лице, което живее различни животи — рече хлапето, — не е нужно да даваш обуща. Понеже е все тая.

— Няма да удариш сам себе си в лицето, нали? Ако правя твоя живот по-добър, аз правя и своя живот по-добър.

— Това са откачени приказки — отвърна момчето. — Аз мисля, че ти си просто добър човек.

И се измъкна, без да обели ни дума повече.

Им се усмихна и поклати глава. Най-накрая се върна към работата върху калъпа. Духчето се показа отново.

— Благодаря ти — рече Им. — За помощта.

Не знаеше защо може да върши това, което вършеше, но знаеше, че духчето има нещо общо.

— Той все още е тук — прошепна то.

Им погледна към входа и към нощната улица. Хлапакът там ли е?

Нещо прошумоля зад Им.

Той подскокна и се обърна. Работилницата изобилстваше от тъмни ъгли и ъгълчета. Може би бе чул някой плъх?

Защо вратата откъм задната стая — където Им спеше — бе отворена? Той обикновено я държеше затворена.

Някаква сянка се придвижи в чернотата отзад.

— Ако си дошъл за сферите — разтреперано се обади Им, — тук имам само петте чипа.

Още шумолене. Сянката се отдели от чернотата и се превърна в мъж с тъмната кожа на макабаки — с изключение на бледия полумесец на бузата му. Облечен бе в черно и сребърно — униформа, но не и от някоя позната на Им армия. Дебели ръкавици, с корави маншети в краищата.

— Трябваше да търся много упорито — произнесе мъжът, — за да открия провинението ти.

— Аз… — Им заекна. — Само… пет чипа…

— След разюзданата си младост си живял порядъчно — изрече мъжът с равен глас. — Заможен младеж, който е пропил и изгулял оставеното от родителите му. Това не е незаконно. Убийството обаче е.

Им рухна върху столчето си.

— Не знаех. Не знаех, че ще я убие.

— Отрова, поднесена — каза мъжът и пристъпи в стаята — във вид на бутилка вино.

— Казаха ми, че самата реколта е знак! — възрази Им. — Че тя ще разбере, че посланието е от тях и означава, че трябва да плати! Имах отчаяна нужда от пари. За да ям, разбираш ли. Хората от улиците не са благи…

— Бил си съучастник в убийство — заяви мъжът и придърпа по-плътно ръкавиците си — първо едната, после другата. Говореше тъй явно безчувствено, че можеше да обсъжда и времето.

— Аз не знаех… — оправда се Им.

— Въпреки това си виновен.

Мъжът протегна ръка настрана и в нея от мъглицата се образува оръжие, което после падна в дланта му.

Истински Меч? Що за служител на закона бе този? Им загледа невероятното, тънко острие.

После побягна.

Оказа се, че все още е запазил полезни умения от дните си на улиците. Успя да събори наръч кожи към мъжа и да се сниши, когато Острието замахна към него. Им се измъкна на тъмната улица, затърча се и се развика. Може би някой щеше да чуе. Може би някой щеше да помогне.

Никой не чу.

Никой не помогна.

Сега Им бе старец. Докато стигне първото кръстовище, вече се бе задъхал. Спря при старата бръснарница — вътре беше тъмно, а вратата — заключена. Малкото духче се движеше около него — блестяща светлина, която се разпръсваше навън в кръг. Красиво.

— Предполагам — задъхано започна Им, — че… часът ми е дошъл. Дано Едното… счете този спомен… за приятен.

На улицата зад него прозвучаха стъпки и се приближиха.

— Не — прошепна духчето. — Светлина!

Им порови в джоба си и извади сфера. Можеше ли някак си да я използва и да…

Рамото на мъжа тласна Им към стената на бръснарницата. Той простена и изпусна сферата.

Човекът в сребърно го обърна. Приличаше на сянка в нощта, на очертание върху черното небе.

— Това беше преди четиридесет години — прошепна Им.

— Справедливостта не свършва.

Мъжът заби Острието в гърдите на Им.

Изживяването свърши.

I-3 Рисн

На Рисн ѝ харесваше да се преструва, че нейната съдинка с шинска трева не е глупава, а просто е съзерцателна. Седеше до кърмата на своя катамаран и държеше гърненцето в скута си. Иначе спокойната повърхност на Решийското море се набръчкваше от гребането на водача зад нея. Топлият, влажен въздух образуваше капчици пот на челото и врата ѝ.

Вероятно отново щеше да вали. Тук, в морето, дъждът бе от най-лошия вид — не мощен или впечатляващ като буря, нито пък постоянен като обичайния валеж. Тук беше просто па̀ра — по-силно от мъгла, по-слабо от ръмене. Достатъчно да развали косата, белилата, дрехите — всички съставки на усилията на внимателната млада жена да представи подходящо за търговия лице.

Рисн премести гърненцето. Беше нарекла тревата Тивнк. Нацупен. Нейният бабск се смя на името. Той разбра. Именувайки тревата, тя призна, че той е бил прав, а тя не — търговията му с народа шин миналата година беше изключително доходна.

Рисн реши да не се цупи, задето са я уловили в грешка. Вместо това остави растението си да се цупи.

Вече два дни плаваха през тези води, и то след като чакаха седмици в пристанището за време, подходящо за плаване между бурите в почти затвореното море. Днес водите бяха смайващо спокойни. Тихи почти като водите на Чистото езеро.

Самият Встим се придвижваше с две лодки напред в разбърканата им флотилия. Задвижвани с гребане от нови парши, шестнадесетте дълги катамарана бяха натоварени със стока, закупена с печалбата от последното им пътуване. Встим продължаваше да си почива в края на лодката си. Приличаше на поредния топ плат, почти неразличим от чувалите с товари.

Той щеше да се оправи. Хората се разболяваха. Случваше се, но той отново щеше да бъде наред.

А кръвта, която видя на кърпичката му?

Тя потисна мисълта, подчертано се извърна на мястото си и премести Тивнк в сгъвката на лявата ръка. Тя държеше гърнето много чисто. Тази почва, от която тревата се нуждаеше, за да живее, бе по-лоша дори от крема и имаше способността да разваля дрехите.

Гу, водачът на флотилията, седеше в нейната лична лодка, точно зад нея. Приличаше твърде много на езерняк със своите дълги крайници, загрубяла кожа и тъмна коса. Всеки срещан от нея езерняк обаче почиташе дълбоко техните богове. Тя се съмняваше Гу изобщо да е изпитвал загриженост когато и да е за каквото и да е.

Това включваше и откарването им до тяхната цел навреме.

— Каза, че сме близо — обърна се тя към него.

— О, близо сме — съгласи се той, вдигна греблото и го стовари във водата. — Скоро, сега.

Говореше тайленски доста добре, за което именно и бе нает. Определено не и заради точността.

— Определи какво значи „скоро“ — продължи Рисн.

— Определи…

— Какво значи за теб „скоро“?

— Скоро. Може би днес.

Може би. Превъзходно.

Гу продължи да гребе само от едната страна на лодката, но някак си им попречи да се въртят в кръг. В края на лодката на Рисн началникът на охраната им, Килрм, си играеше със слънчобрана ѝ, като го отваряше и затваряше непрекъснато. Изглежда го смяташе за чудно изобретение, при все че в Тайлена се използваха от векове.

Това показва колко рядко се завръщат в цивилизацията хората на Встим. Поредната жизнерадостна мисъл. Е, чиракуваше при Встим заради желанието да пътува до екзотични места, а това си беше екзотично. Вярно, беше очаквала екзотичното и космополитното да вървят заедно. Да бе имала половин ум — а не бе уверена, че напоследък има и толкова — щеше да е разбрала, че истински успешните търговци не са ония, които отиват там, където желаят да отидат всички.

— Трудно — поясни Гу и продължи да гребе вяло. — Тия дни шарките ги няма. Боговете не се движат там, където го правят винаги. Ще я намерим. Да, ще я намерим.

Рисн потисна една въздишка и се обърна напред. Встим отново беше безсилен и тя водеше флотилията. Щеше ѝ се да знае накъде я води — или дори как да намери целта им.

Това беше неприятното на подвижните острови.

Лодките подминаха плаващи клони, разделили повърхнината на морето. Подтиквани от вятъра, леки вълни се плискаха в твърдите пръчки, щръкнали от водата като пръсти на удавници. Морето беше по-дълбоко от Чистото езеро с невероятно плитките му води. Дърветата ще да са били поне десетки стъпки на височина, с каменна кора. Гу ги наричаше и-на, което явно значеше „нещо лошо“. Можеха да разпорят някоя лодка.

Понякога минаваха покрай клони, скрити веднага под стъклообразната повърхност и почти невидими. Тя не разбираше как Гу усеща и ги подминава. За това, както и за толкова много други неща, те просто трябваше да му се доверят. Какво щяха да правят, ако ги отведеше в засада из тези мълчаливи води? Внезапно много се зарадва, задето Встим бе наредил на охраната им да следи неговия фабриал, предупреждаващ за приближаване на хора. Той…

Земя.

Рисн се изправи в катамарана и го разклати. Напред имаше нещо, далечна тъмна черта.

— А — обади се Гу. — Видяхте ли? Скоро.

Рисн остана права и махна за слънчобрана си, щом заваля дъждец. Приспособлението не ѝ помогна, при все че бе намазано с восък, за да служи и за дъждобран. Във вълнението си тя не помисли за това или за своята все по-накъдряща се коса. Най-после.

Островът бе много по-голям от нейните очаквания. Беше си го представяла подобен на много голяма лодка, но не и възвисяващото се скално образувание, щръкнало от водата като канара сред полето. Не приличаше на който и да е видян от нея остров — изглежда нямаше пясъчен бряг, а и не бе плосък и нисък, а планински. Не би ли трябвало склоновете и върхът да са се изронили с времето?

— Толкова е зелено — отбеляза Рисн, когато приближиха.

— Таи-на е добро място за растителността — отвърна Гу. — Добро място за живеене. Освен, когато воюват.

— Когато два острова се доближат твърде много — допълни тя. Беше чела предварително, въпреки че нямаше много учени, които да се интересуват достатъчно от решийците, та да пишат за тях. Из морето се носеха десетки, може би стотици от тези подвижни острови. Хората по тях живееха просто и тълкуваха движенията на острова като божествена воля.

— Невинаги — продължи Гу и се засмя. — Понякога близостта на Таи-на е добра. Понякога е лоша.

— Какво го определя? — попита Рисн.

— Е, самият Таи-на.

— Островът решава — безизразно и подигравателно произнесе Рисн. Диваци. Какво очакваше да спечели нейният бабск от търговията тук?

— Как може един остров…

Тогава островът пред тях се помести.

Не се понесе, както тя си го бе представяла. Самата форма на острова се промени — камъните се завъртяха и се залюляха, а грамаден дял от скалата се издигна с движение, което изглеждаше мудно, докато човек не си даде сметка за изключителната големина.

Рисн седна и широко отвори очи. Скалата — кракът — се издигна и разплиска вода като пороен дъжд. Спусна се напред и се стовари отново в морето с невероятна сила.

Таи-на, боговете на островите Реши, бяха зверове с голяма черупка.

Това бе най-голямото животно, което е виждала и за което е чувала. Достатъчно голямо, та приказните зверове като пропастните чудовища от далечния Натанатан изглеждаха като камъчета пред него!

— Защо никой не ми каза? — попита тя и погледна другите двама обитатели на лодката. Поне Килрм трябваше да каже нещо.

— По-добре е да се види — отбеляза Гу, докато гребеше с обичайната си отпусната стойка. Тя не се засягаше особено много от глупавото му хилене.

— И да Ви лишим от мига на откритието? — обади се Килрм. — Спомням си, когато за пръв път видях как се движи. По-добре да не се разваля впечатлението. Никога не казваме на новите хора, когато идват за първи път.

Рисн удържа яда си и отново погледна „острова“. Проклети да са неточните разкази от книгите ѝ. Твърде много слухове и недостатъчно опит. Не можеше да повярва, че никой не е записал истината. Възможно е и просто да е разполагала с неточни източници.

Маранята от дъжда забули огромното животно в мъгла и загадка. Какво ли ядеше нещо толкова голямо? Забелязваше ли хората, които живееха на гърба му; обръщаше ли им внимание? Келек… Какво ли беше съешаването при тези чудовища?

Трябва да беше старо. Лодката навлезе в сянката му и тя можеше да види порасналата по каменната му кожа зеленина. Израстъци от шистокор образуваха обширни полета от наситени цветове. Пълзящи растения и скални пъпки се увиваха около стъблата на малки дървета, закрепили се в процепите между плочките от черупката на животното.

Гу поведе конвоя покрай задния крак — за нейно облекчение се отклони много — и се доближи до страната на създанието. Тук черупката се потапяше във водата и образуваше плоскост. Тя чу хората, преди да ги види; смехът им се носеше посред плясъците. Дъждът спря, Рисн свали слънчобрана си и го изтръска над водата. Най-накрая забеляза хората, млади мъже и жени, изкачили се на високо място по черупката; от нея те скачаха в морето.

Това не бе толкова изненадващо. Водата на Решийското море беше забележително топла, като тази на Чистото езеро. Веднъж тя се бе престрашила да влезе във водата близо до родината си. Изживяването беше студено и човек с всичкия си не биваше да се захваща с него. Често топванията в океана ставаха под влияние на алкохола и самохвалството.

Тук тя очакваше плувците да са навсякъде. Не беше очаквала обаче да са без дрехи.

Рисн се изчерви страшно, когато покрай тях на черупчестия плосък израстък претичаха няколко души, голи, както ги е майка родила. Млади мъже и жени, които не обръщаха внимание кой ги гледа. Тя не бе някоя от превзетите алети, но… Келек! Не трябваше ли да носят нещо?

Около нея полетяха духчета на срама във вид на понесени от вятъра бели и червени венчелистчета. Зад нея Гу се изсмя.

Килрм се присъедини към него.

— Това е другото нещо, за което не казваме на новодошлите.

Диваци, помисли си Рисн. Не биваше да се изчервява така. Беше възрастна. Е, почти.

Флотилията продължи към част от черупката, която представляваше някакъв док — ниска плоскост, надвиснала над водата. Спряха, за да чакат, но тя не знаеше какво.

След малко плоскостта се наклони и от нея потече вода — звярът направи поредната мудна стъпка. Вълните от плясъка напред се блъснаха в лодките. Щом нещата се укротиха, Гу поведе лодката към дока.

— Тръгвате нагоре — рече той.

— Да привържем ли лодките някъде? — попита Рисн.

— Не. Не е безопасно, заради движението. Ще се изтеглим.

— Ами нощем? Как привързвате лодките?

— Когато спим, изтегляме лодките и ги връзваме заедно. Спим в морето. Намираме острова отново на сутринта.

— О — отбеляза Рисн, вдиша успокоително и провери дали гърненцето ѝ с тревата е внимателно прибрано на дъното на катамарана.

Изправи се. Това нямаше да се отрази добре на обувките ѝ, които бяха доста скъпи. Струваше ѝ се, че на решийците ще им е все едно. Вероятно щеше да може да се яви при краля им боса. В името на Страстите! След видяното бе сигурна, че ще може да се яви пред него с голи гърди.

Тя пристъпи внимателно и с удоволствие откри — въпреки че се намираше на един пръст или малко повече под водата, черупката не беше хлъзгава. Килрм се изкачи с нея, тя му подаде сгънатия слънчобран, отстъпи и зачака, докато Гу отдалечаваше лодката си. Друг гребец докара своята — по-дълъг катамаран с парши за помощници в гребането.

Вътре се гушеше нейният бабск, увит в одеяло, въпреки жегата; главата му беше опряна на лодката. Бледата му кожа имаше восъчен цвят.

— Бабск — започна Рисн със свито сърце. — Трябваше да свърнем.

— Глупости — със слаб глас произнесе той. Усмихна се. — Бил съм и по-зле. Трябва да търгуваме. Твърде много сме задлъжнели.

— Аз ще отида при краля и търговците на острова — рече Рисн. — Ще ги помоля да дойдат тук и да преговарят с теб на доковете.

Встим се изкашля в ръката си.

— Не. Тези хора не са като шин. Слабостта ми ще провали сделката. Дързост. С решийците трябва да си дръзка.

— Дръзка? — попита Рисн и погледна водача на лодката, излегнат, потопил пръсти във водата. — Бабск… решийците са спокоен народ. Не мисля, че каквото и да е ги вълнува особено.

— Тогава ще бъдеш изненадана — отвърна ѝ Встим. Той проследи погледа ѝ към близките плувци, които се кискаха, смееха се и скачаха във водата. — Да, тук животът може да бъде прост. Той привлича такива хора, както войната привлича духчетата на болката.

Привлича… Една от жените скочи и Рисн смаяно забеляза, че веждите ѝ са тайленски. Кожата на жената бе потъмняла на слънцето и разликата в цвета не се забелязваше веднага. Като се загледа в плувците, Рисн откри и други. Двама вероятно бяха хердазийци и даже един… алети? Невъзможно.

— Хората се стремят към това място — продължи Встим. — Те харесват живота на решийците. Тук те могат просто да се движат заедно с острова. Сражават се, когато той се бие с друг остров. През останалото време се отдават на почивка. Такива хора има навсякъде, понеже всяко общество е съставено от отделни личности. Не допускай представите ти за даден начин на живот да попречат на твоята способност да възприемаш отделните хора — или ще се провалиш.

Тя кимна. Той изглеждаше толкова слаб, но думите му бяха твърди. Тя опита да не мисли за плуващите — обстоятелството, че поне един от тях беше от нейния народ, я притесняваше още повече.

— Ако човек не може да търгува с тях… — започна Рисн.

— Трябва да го направиш.

Стана ѝ студено, въпреки жегата. Беше дошла при Встим, за да върши това, нали? Колко пъти бе искала той да я остави да действа? Защо се усеща толкова плаха сега?

Тя погледна лодката си — отдалечаваше се с гърненцето трева. Погледна и своя бабск.

— Кажете ми какво да правя.

— Те знаят много за чужденците — обясни Встим. — Повече, отколкото ние знаем за тях. Причина за това е, че твърде много от нас идват да живеят при тях. Много от решийците са безгрижни, както и ти каза, но има и много, които не са. Те предпочитат да се сражават. А търговията… за тях тя е подобна на битка.

— Както и за мен.

— Познавам тези хора — продължи Встим. — Да се надяваме на Страстите Талик да не е тук. Той е най-добрият от тях и често отива да търгува с другите острови. С когото и да се срещнеш за търговия, той или тя ще те преценява така, както би преценявал съперник в битка. За тях битката е заемане на стойка.

— Веднъж имах нещастието да се окажа на един остров по време на война.

Той спря, изкашля се, но отказа питието, което Килрм опита да му даде.

— Двата острова беснееха, хората се натовариха в лодките и си разменяха обиди и самохвалства. Всяка от страните започваше от най-слабите, които крещяха хвалби, и после продължаваха в някакъв словесен двубой до най-силните. След това — стрели и копия, бой на корабите и във водата. За щастие, викането беше повече от истинската сеч.

Рисн преглътна и кимна.

— Ти не си готова за това, дете мое — заключи Встим.

— Знам.

— Добре. Най-накрая си го разбрала. Отивай сега. Няма да ни търпят дълго на острова си, освен ако не се съгласим да останем при тях за постоянно.

— Което ще наложи…? — попита Рисн.

— Е, налага се да предадеш цялата си собственост на краля им.

— Прекрасно — отвърна Рисн и се надигна. — Питам се как ли ще изглежда с моите обуща.

Тя вдиша дълбоко.

— Все още не сте ми казал за какво търгуваме.

— Те знаят — отвърна нейният бабск и се закашля. — Разговорът ви няма да бъде пазарене. Условията са определени преди години.

Тя се обърна към него и се намръщи.

— Какво?

— Не става дума за това какво можеш да вземеш — обясни Встим, — а дали те смятат, че си достоен за него. Убеди ги.

Той се поспря.

— Нека Страстите те водят, дете мое. Успех.

Това приличаше на молба. Ако флотилията им бе отпратена… Разходите по тази търговия не бяха в стоките — дървесина и платове, евтино купени неща — а в съоръжаването на конвоя. Разходите отиваха в пътуването надалеч, в заплащането на водачите, в губенето на време в чакане на промеждутъка между бурите, после в още време по търсенето на точния остров. Ако я отпратеха, те все още можеха да продадат стоката си — но на смазваща загуба, имайки предвид огромните допълнителни разноски по плаването.

Двама от охраната, Килрм и Нлент, дойдоха с нея, когато тя напусна Встим и тръгна по подобния на док израстък на черупката. При толкова голяма близост беше трудно да забележиш създанието и да не го вземеш за остров. Право пред нея лишеите правеха черупката почти неразличима от камък. Бяха се скупчили дървета — корените се спускаха във водата, клоните се протягаха нависоко и образуваха гора.

Тя предпазливо стъпи на единствената пътека нагоре от водата. Тук „земята“ образуваше стъпала, твърде квадратни и правилни, за да бъдат естествени.

— Изсекли са ги в черупката? — попита Рисн, докато се изкачваше.

Килрм изръмжа.

— Чулите не си усещат черупката. Вероятно и това чудовище не я усеща.

Докато вървяха, той държеше ръка на своя гтет, обичайния за Тайлена меч. Оръжието имаше голямо триъгълно острие и дръжка право в основата му. Човек стискаше дръжката в юмрук и дългото острие се спускаше надолу от ръката, а част от ефеса оставаше около китката за здравина. Сега Килрм го държеше в ножницата заедно с лък на гърба.

Защо бе толкова притеснен? Не се очакваше решийците да бъдат опасни. Може би, щом си наемен телохранител, по-добре беше да смяташ всекиго за опасен.

Пътеката се виеше нагоре през гъста джунгла. Дърветата бяха гъвкави и яки, а клоните им се движеха почти непрестанно. Щом звярът пристъпеше, всичко се разтрисаше.

Увивните растения потрепваха и се усукваха по пътеката или провисваха от клоните; те пък се дръпваха при приближаването ѝ, но бързо пропълзяваха обратно след нея. Скоро тя не можеше да види морето или дори да усети соления му мирис. Джунглата обвиваше всичко. Плътното ѝ зелено и кафяво покривало от време на време бе разкъсвано от розови и жълти израстъци шистокор, които явно растяха от поколения.

По-рано влагата ѝ се стори смазваща, но тук беше непоносима. Чувстваше се все едно плува; дори полата, блузата и връхната одежда от тънък лен стояха като стари тайленски дрехи за зимно време в планината.

След безкрайното изкачване тя дочу гласове. От дясната ѝ страна гората свърши и откри гледка към океана нататък. Рисн сдържа дъх. Безкрайни сини води, а облаците изсипваха дъждец на отдалечени едно от друго места. А в далечината…

— Още един? — попита тя и посочи някаква сянка на хоризонта.

— Даа — потвърди Килрм. — Да се надяваме, че отива в обратната посока. Не ми се ще да съм тука, когато решат да воюват.

Хватката му върху дръжката на меча се стегна.

Гласовете идваха от още по-високо място, тъй че Рисн се примири с допълнителното катерене. Краката я боляха от усилието.

При все че джунглата оставаше непроходима отляво, от дясната ѝ страна бе открито — там огромното тяло на звяра образуваше извивки и тераси. Тя мерна някакви насядали около палатки хора, излегнати и зяпнали в морето. Те само хвърлиха по един поглед към нея и телохранителите ѝ. По-нагоре забеляза още решийци.

Те скачаха.

Мъже и жени — в различна степен на голота — се редуваха да скачат от израстъците на черупката с подвиквания и крясъци и политаха в далечната вода. На Рисн ѝ стана зле само като ги погледна. На каква височина бяха?

— Правят го, за да те стреснат. Винаги скачат от по-високо, когато е дошъл чужденец.

Рисн кимна, а после — изненадана — осъзна, че забележката не е дошла откъм охраната ѝ. Обърна се и видя, че откъм лявата ѝ страна гората се е отдръпнала около голямо пространство от черупка, подобно на скалист хълм.

Там, завързан за краката за някакъв прът, с главата надолу висеше човек с бледна, бяла, почти синя кожа. Носеше само препаска и целият бе покрит със стотици мънички сложни татуировки.

Рисн пристъпи към него, но Килрм я сграбчи за рамото и я дръпна назад.

— Аимианец — изсъска той. — Дръжте се на разстояние.

Сините нокти и тъмносините очи трябваше да я подсетят. Рисн се дръпна, въпреки че не можеше да види сянката му на Пустоносен.

— Наистина, дръж се на разстояние — съгласи се мъжът. — Винаги мъдра мисъл.

Произношението му не приличаше на нищо познато, при все че говореше добре тайленски. Висеше си с приятна усмивка на лицето, все едно му е напълно безразлично, че е с главата надолу.

— Ти… добре ли си? — попита го тя.

— Хммм? — отвърна той. — О, между загубите на съзнание — да. Доста добре. Смятам, че спирам да усещам болката в глезените, което е просто прекрасно.

Рисн притисна ръце до гърдите си и не посмя да се доближи повече. Аимианец. Много лош късмет. Тя не бе особено суеверна — понякога дори бе скептична по отношение на Страстите — но… е, това си беше аимианец.

— Какви отвратителни проклятия си донесъл на тукашните хора, гадино? — попита го Килрм.

— Непристойни шегички — лениво произнесе оня. — И вонята от нещо, което изядох и не ми се отрази добре. Вие да говорите с краля ли отивате?

— Аз… — започна Рисн. Зад нея още един решиец се провикна и скокна от черупката. — Да.

— Добре — продължи създанието. — Не питайте за душата на техния бог. Излиза, че не им харесва да говорят за това. Трябва да е нещо внушително, щом оставя зверовете да станат толкова големи. По-големи дори от духчетата, които обитават телата на обикновените зверове с голяма черупка. Хммм…

Изглеждаше много доволен от нещо.

— Не му съчувствайте, госпожо търговец — тихо я заговори Килрм и я дръпна настрана от провесения затворник. — Може да се измъкне, ако го поиска.

Обади се и Нлент, другият от охраната:

— Могат да си късат крайниците. Могат и да си смъкват кожата. Те нямат истинско тяло. Просто са нещо зло, което е приело човешки облик.

Набитият наемник носеше на китката си муска за смелост, взе я и здраво я стисна в една ръка. Самата муска, разбира се, нямаше никакви свойства. Тя беше напомняне. Смелост. Страст. Поискай, каквото ти трябва, приеми го, пожелай го и си го вземи.

Е, на нея ѝ трябваше нейният бабск да е тук с нея. Тя отново потегли нагоре; срещата с аимианеца я бе уплашила. От дясната ѝ страна още хора се затичваха и скачаха от черупката. Луда работа.

Госпожо търговец, помисли си тя. Килрм ме нарече така. Тя не беше; все още не. Беше собственост на Встим — засега само чирак, който от време на време извършва робски труд.

Тя не заслужаваше обръщението, но употребата му ѝ даде сили. Тя ги водеше по стълбите — те продължаваха да се извиват по продължение на черупката на животното. Минаха покрай място, където повърхността се разделяше, а черупката разкри кожата дълбоко надолу. Процепът беше колкото пропаст; тя нямаше да може да прескочи от едната на другата страна, без да пропадне.

Срещнатите по стъпалата решийци отказваха да отвръщат на въпросите ѝ. За щастие, Килрм познаваше пътя и когато пътеката се раздели, той посочи правилното разклонение. Понякога за известно разстояние пътят ставаше равен, но после пак идваха още стъпала.

Краката ѝ горяха, а дрехите бяха мокри от пот, щом стигнаха върха на мястото и — най-после — не попаднаха на още стъпала. Тук джунглата съвсем изчезна, въпреки че скалните пъпки бяха покрили черупката на откритото — а зад него се простираше само празното небе.

Главата, мина през ума на Рисн. Изкачили сме се по целия път до главата на животното.

По пътеката бяха строени войници, хванали копия с шарени пискюли. Броните и покривалата на ръцете им бяха изработени от украсена с резба черупка. Въпреки че бяха облечени само в парчета плат, стояха изправени, досущ като алетски воини, със съответното строго изражение. Значи нейният бабск беше прав. Не всички решийци бяха от вида „излежавам се и плувам“.

Дързост, каза си тя и си припомни думите на Встим. Не можеше да се показва плаха пред тези хора. Кралят стоеше в края на пътеката от стражи и скални пъпки — мъничка, обърната към слънцето фигура на ръба на черупката.

Рисн тръгна направо и мина през двойна редица от копия. Тя очакваше същите одежди и върху краля — вместо това, той носеше плътно затворени, многослойни одежди в наситено зелено и жълто. Изглеждаха ужасно горещи.

Когато се доближи, Рисн осъзна колко нависоко се е изкачила. Водите долу блестяха на слънчевата светлина — толкова надолу, че тя не би чула падането на камък, ако го хвърлеше. Само от поглеждането настрана стомахът ѝ се обърна, а краката ѝ се разтрепериха.

Приближаването до краля щеше да наложи тя да пристъпи на същия ръб, където стоеше той. Това щеше да я постави на косъм от падането на стотици стъпки надолу.

Спокойно, нареди си Рисн. Тя щеше да покаже на своя бабск, че е годна. Тя не бе неграмотното момиче, което не прецени правилно народа шин и обиди ириалите. Беше се научила.

Все пак — може би трябваше да поиска от Нлент да ѝ даде муската си за смелост.

Тя пристъпи на черупката. Кралят изглеждаше млад — поне откъм гърба. Сложен като младеж, или…

Не, стреснато си рече Рисн. Беше жена, достатъчно възрастна, та косата ѝ сивееше, но не толкова стара, че да се е изгърбила от възрастта.

Някой пристъпи на черупката зад Рисн. По-млад, той носеше обичайните препаска и пискюли. Косата бе хваната в две плитки, провесени над загорелите голи рамене. Когато заговори, в гласа му нямаше и следа от чуждо произношение.

— Кралят желае да узнае защо старият му съучастник в търговията, Встим, не е дошъл лично, а е изпратил вместо себе си едно дете.

— Ти си кралят? — обърна се Рисн към новодошлия.

Той се засмя.

— Ти стоиш до него и ми задаваш този въпрос?

Рисн погледна облечената фигура. Одеждите бяха нагласени с достатъчно отворена предница, та да се вижда, че „кралят“ определено има гърди.

— Ние сме управлявани от крал — обясни мъжът. — Полът няма значение.

На Рисн ѝ се струваше, че полът е част от определението, но не си струваше да се спори за това.

— Учителят ми е неразположен — рече тя и се обърна към събеседника си, вероятно местния търговец. — Упълномощена съм да говоря от негово име и да завърша сделката.

Другият презрително изсумтя, седна на ръба на черупката и провеси крака през него. Стомахът на Рисн се преобърна.

— Да беше помислил по това. Тогава преговорите са приключени.

— Предполагам, ти си Талик? — попита го Рисн и скръсти ръце. Той вече не я гледаше. Това приличаше на преднамерена обида.

— Да.

— Учителят ме предупреди за теб.

— Тогава той не е съвсем глупав — отбеляза Талик. — Просто е глупав.

Произношението му бе смайващо. Тя се усети, че го оглежда за тайленски вежди, но той очевидно бе решиец.

Рисн стисна зъби и се застави да седне до него на ръба. Опита да го направи безгрижно като него, но просто не можеше. Вместо това седна — не беше лесно в пола по модата — и подви крака до него.

О, в името на Страстите! Ще падна оттук и ще умра. Не гледай надолу! Не гледай надолу!

Не можа да се удържи. Погледна надолу и веднага ѝ се зави свят. Можеше да види една от страните на главата там в ниското и огромната черта на челюстта. Наблизо, застанали на издатина над окото от дясната страна на Рисн, хората избутваха големи вързопи с плодове. Овързани с въжета от увивни растения, вързопите провиснаха до устата.

Челюстите се движеха бавно, придърпваха плодовете и разклащаха въжетата. Решийците ги издърпаха обратно, за да поставят още плодове — всичко това пред погледа на краля, който надзираваше храненето от самия връх на носа от лявата страна на Рисн.

— Угощение — обясни Талик, щом забеляза накъде гледа тя. — Приношение. Разбира се, тези вързопчета с плодове не хранят нашия бог.

— А какво го храни?

Той се усмихна.

— Защо си още тук, дете? Не те ли отпратих?

— Сделката не бива да се разваля — отвърна Рисн. — Моят учител ми каза, че условията вече са договорени. Донесли сме всичко, което искате като заплащане.

При все че не знам срещу какво.

— Да ме отпратите би било безсмислено.

Тя забеляза, че кралят се бе приближил, за да слуша.

— Това има същата цел като всичко друго в живота на човек — продължи Талик. — Да служим на Релу-на.

Това ще да е името на техния бог — звяра с голямата черупка.

— И вашият остров ще одобри такова прахосване? Да каните търговци да бият целия този път и после да ги отпращате празни?

— Релу-на одобрява дързостта — отвърна Талик. — И още по-важно, уважението. Ако не уважаваме хората, с които търгуваме, не бива да го вършим.

Ама че смехотворна логика. Ако някой търговец мислеше така, то той никога нямаше да може да търгува. Освен ако… през прекараните с Встим месеци изглеждаше, че той често търси хора, на които им харесваше да търгуват с него. Хора, които уважаваше. Със сигурност бе по-малко вероятно такива хора да те измамят.

Може би логиката не беше слаба… просто непълна.

Мисли като другия търговец, припомни си тя. Един от уроците на Встим — толкова различни от ученото от нея у дома. Какво искат? Защо го искат? Защо ти да си най-добрият сред тия, които го предлагат?

— Сигурно ви е трудно да живеете тук, във водата — започна Рисн. — Вашият бог е внушителен, но вие не можете да произвеждате всичко, от което имате нужда.

— Предците ни са се оправяли съвсем добре.

— Без лекарства — продължи Рисн, — които биха могли да спасяват човешки живот. Без плат от влакна, които растат само на материка. Предците ви са оцелявали без тези неща, понеже им се е налагало. На вас не ви се налага.

Търговецът се надвеси напред.

Не го прави! Ще паднеш!

— Ние не сме малоумни — поде Талик.

Рисн се намръщи. Защо…

— Толкова съм уморен да го обяснявам — продължи той. — Ние живеем просто. Това не ни прави глупави. В продължение на години чужденците идваха и опитваха да ни използват заради невежеството ни. Това ни е омръзнало, жено. Всичките ти думи са верни. Не са верни — очевидни са. Само че ги изричаш, все едно никога не сме се замисляли по въпроса. „О! Лекарство! Разбира се, че ни трябва! Благодаря, задето ми посочихте. Просто щях да си седя тук и да умра.“

Рисн се изчерви.

— Аз нямах…

— Да, това имаше предвид — спря я Талик. — Снизхождението капеше от устните ти, млада госпожице. До гуша ни е дошло от това да се възползват от нас. Омръзнали са ни чужденци, които опитват да ни пробутат боклуци в замяна за богатства. Ние не сме запознати с икономическото положение на материка и следователно не можем да сме уверени дали ни мамят, или не. Затова търгуваме само с хора, които познаваме и на които вярваме. Толкоз.

Икономическото положение на материка…?, запита се Рисн.

— Ти си обучаван в Тайлена — предположи тя.

— Разбира се — съгласи се Талик. — Трябва да знаеш хватките на хищника, преди да си в състояние да го заловиш.

Той се облегна назад и тя леко се отпусна.

— Родителите ми ме изпратиха на обучение като момче. Учил съм при един от вашите бабски. Станах самостоятелен търговец преди да се върна.

— Родителите ти са кралят и кралицата? — отново предположи Рисн.

Той я измери с поглед.

— Кралят и кралският съжител.

— Можеш да я наричаш кралица.

— Тази сделка няма да бъде осъществена — изрече Талик и се изправи. — Върви и кажи на учителя си, че съжаляваме за болестта му и че се надяваме да се възстанови. Възстанови ли се, може да дойде през времето за търговия следващата година, и ние ще се срещнем с него.

— Намеквате, че го уважавате — рече Рисн и с труд се изправи на крака, по-далеч от този склон. — Ами просто търгувайте с него!

— Той е болен — продължи Талик, без да я погледне. — Това няма да бъде справедливо по отношение на него. Ние ще сме се възползвали от него.

Ще са се възползвали… в името на Страстите, тези хора бяха особени. Още по-странно изглеждаше да чуваш как такива неща излизат от устата на човек, който говори такъв съвършен тайленски.

— Бихте търгували с мен, ако ме уважавахте — продума Рисн. — Ако смятахте, че съм достойна за това.

— Това ще отнеме години — рече Талик и отиде при майка си в предната част на издатината. — Върви си и…

Той спря, когато кралят тихо му заговори на решийски.

Устните на Талик се изопнаха на черта.

— Какво? — попита Рисн и пристъпи напред.

Талик се обърна към нея.

— Явно си впечатлила краля. Спориш страстно. Въпреки че ни презираш като диваци, не си лоша колкото някои други.

Той скръцна със зъби за миг.

— Кралят ще изслуша доводите ти в полза на сделката.

Рисн премигна и погледна първо единия, после другия. Не беше ли току-що изложила доводите си в полза на сделка, докато кралят слушаше?

Жената гледаше Рисн с тъмните си очи и със спокойно изражение. Спечелих първата битка, осъзна Рисн, като воините на бойното поле. Дуелирах се и ме сметнаха за достойна да застана срещу някой по-горен.

Кралят заговори и Талик преведе.

— Кралят заявява, че си надарена, но и че търговията не може — разбира се — да бъде продължена. Ще трябва да се върнеш със своя бабск, когато той пристигне отново. Може би след десетина или повече години ще търгуваме с теб.

Рисн започна да търси доводи.

— Встим така ли си е завоювал уважение, Ваше Величество? — Нямаше да се провали в това. Не можеше! — С течение на времето, със своя бабск?

— Да — отговори Талик.

— Ти не преведе това — възрази му Рисн.

— Аз… — Талик въздъхна и сетне преведе въпроса ѝ.

Кралят се усмихна с явно задоволство. Изговори няколко думи на техния език и Талик се обърна към майка си с изненадан вид.

— Аз… Я виж ти.

— Какво? — попита Рисн.

— Твоят бабск е убил коракот заедно с някои от нашите ловци — обясни Талик. — Сам? Чужденец? Не съм чувал за такова нещо.

Встим. Да убие нещо? Заедно с ловци? Невъзможно.

Въпреки че очевидно невинаги е бил старият съсухрен книжен червей, който бе сега, тя смяташе, че в миналото е бил млад съсухрен книжен червей.

Кралят отново заговори.

— Съмнявам се, че ще убиваш каквито и да са зверове, дете мое — преведе Талик. — Върви си. Твоят бабск ще се оправи от това. Той е мъдър човек.

Не. Той умира, рече си Рисн. Мисълта дойде в ума ѝ неканена, но истината в нея я ужаси. Повече от височината, повече от всичко друго познато ѝ нещо. Встим умираше. Това можеше да бъде последната му сделка.

А тя я проваляше.

— Моят бабск ми има доверие — заяви Рисн и се приближи до краля по носа на чудовището. — А и Вие казахте, че му вярвате. Не можете ли да се доверите на преценката му, че аз съм достойна?

— Личният опит не може да бъде заменен — преведе Талик.

Звярът пристъпи, земята се разтрепери, Рисн стисна зъби и си представи как всички падат от върха. За щастие, на такава височина движението се усещаше повече като леко залюляване. Дърветата зашумоляха и стомахът ѝ се обърна, но това не бе по-опасно от издигането на кораб върху вълна.

Рисн се доближи към мястото на краля до носа на животното.

— Вие сте крал — и знаете колко е важно да можете да се доверявате на хората под Вас. Вие не можете да бъдете навсякъде и да знаете всичко. Понякога трябва да приемете преценката на онези, които знаят. Моят бабск е такъв човек.

— Твърдението ти е вярно — преведе Талик с изненадан глас. — Но ти не разбираш, че вече съм почел твоя бабск. Затова се и съгласих да говоря с теб лично. Не бих сторил това за друг човек.

— Но…

— Върни се долу — нареди кралят чрез Талик; гласът на жената се втвърди. Явно смяташе, че това е краят.

— Кажи на своя бабск, че стигна достатъчно далеч, та да говориш лично с мен. Това несъмнено е повече, отколкото е очаквал. Можете да напуснете острова и да се върнете, когато той е добре.

— Аз…

Все едно юмрук смазваше гърлото на Рисн и ѝ пречеше да говори. Не можеше да го провали, не и сега.

— Предай му моите най-добри пожелания да се оправи — завърши кралят и се обърна.

Талик се усмихна с явно задоволство. Рисн погледна двамата си телохранители и мрачните им изражения.

Тя отстъпи. Беше безчувствена. Върнаха я — като дете, което е поискало сладкиши. Усещаше как се изчервява страхотно, докато подминаваше мъжете и жените — те приготвяха още вързопи с плодове.

Рисн се спря. Погледна наляво към безкрайната синя широта. Обърна се към краля.

— Убедена съм — започна тя, — че трябва да говоря с някого с повече власт.

Талик се обърна към нея.

— Ти говори с краля. Никой няма повече власт.

— Прощавай — прекъсна го Рисн, — но смятам, че има.

Едно от въжетата се разклати — прикаченият на него дар е бил изяден. Това е глупаво, това е глупаво, това е…

Не мисли.

Рисн се добра до въжето; телохранителите ѝ викнаха. Тя хвана въжето, спусна се отстрани и достигна главата на големочерупчестия звяр. Главата на бога.

В името на Страстите! Това си беше трудно в пола. Въжето се впи в кожата на ръцете ѝ и затрептя, докато чудовището долу хрупаше закачените за края му плодове.

Горе се показа главата на Талик.

— В името на Келек, какво вършиш, малоумна жено? — кресна той.

На нея ѝ се стори забавно, че е усвоил ругатните им, докато се е обучавал при тях.

Рисн се вкопчи във въжето, а сърцето ѝ препусна в луд страх. Какво вършеше тя?

— Релу-на — викна тя към Талик — харесва дързостта!

— Има разлика между дързост и глупост!

Рисн го погледна и продължи да се спуска надолу. Това си беше повече хлъзгане.

О, Копнеж, Страст на нуждата…

— Издърпайте я обратно! — заповяда Талик. — Хей, войници, помагайте.

И той издаде още нареждания на решийски.

Рисн вдигна поглед, когато работниците хванаха въжето, за да я издърпат нагоре. Там обаче се появи ново лице и я изгледа. Кралят. Жената вдигна ръка и им нареди да спрат, докато гледаше Рисн.

Тя продължи надолу. Не бе слязла кой знае колко надалеч, може би петдесетина стъпки. Не беше достигнала дори окото на животното. Спря се с усилие — пръстите ѝ горяха.

— О, велики Релу-на — високо изрече Рисн, — твоят народ отказва да търгува с мен и затова аз съм дошла при теб, за да те моля. Твоят народ се нуждае от донесеното от мен, но аз се нуждая от сделката още повече. Не мога да си позволя да се завърна.

Създанието, разбира се, не отвърна. Рисн висеше неподвижна край черупката му, покрита с лишеи и малки скални пъпки.

— Моля те — продължи Рисн. — Моля те.

Какво очаквам да стане?, попита себе си Рисн. Тя не се надяваше нещото да ѝ даде какъвто и да е отговор. Може би все пак щеше да успее да убеди хората горе, че е достатъчно дръзка и е достойна. Поне нямаше да ѝ навреди.

Въжето в ръцете ѝ потрепера и тя допусна грешката да погледне надолу.

Всъщност това, което вършеше, можеше да ѝ навреди. И то много.

— Кралят — обади се Талик отгоре — нареди да се върнеш.

— Преговорите ни ще продължат ли? — попита Рисн и вдигна поглед. Кралят всъщност изглеждаше загрижен.

— Това не е важно — продължи Талик. — Ти получи нареждане.

Рисн скръцна със зъби, хвана се за въжето и загледа хитиновите плочки пред себе си.

— Ти какво мислиш? — тихо попита тя.

Долу в ниското създанието затвори челюсти, въжето внезапно се изопна извънредно силно и удари Рисн в исполинската глава. Работниците горе се развикаха. Кралят внезапно им кресна с остър глас.

О, не…

Въжето се изопна още по-здраво.

После се скъса.

Виковете горе станаха неистови, при все че Рисн едва ги чуваше от страх. Тя не падна плавно, а като мешавица от дрехи и писък — полата ѝ плющеше, а стомахът ѝ се преобръщаше. Какво стори тя? Тя…

Видя окото. Окото на бога. Само го мерна, докато минаваше; голямо, колкото къща, стъклено и черно, то отрази падащото ѝ тяло.

Тя сякаш се задържа пред него за частици от мига и крясъкът замря в гърлото ѝ.

За мигновение то беше изчезнало. После порив на вятъра, пак писък и удар в твърдата като камък вода.

Чернота.

* * *

Рисн сякаш плуваше, когато се събуди. Не отвори очи, но можеше да усети, че плува. Носеше се и се поклащаше нагоре-надолу…

— Тя е малоумна.

Гласът ѝ беше познат. Талик, с когото бе търгувала.

— В този случай тя ми подхожда чудесно — произнесе Встим. Изкашля се. — Трябва да кажа, стари приятелю, че се очакваше ти да помогнеш за обучението ѝ, а не да я хвърлиш от някаква скала.

Плуваше… носеше се…

Я чакай.

Рисн се насили да отвори очи. Намираше се в легло във вътрешността на някаква колиба. Беше горещо. Зрението ѝ се размазваше, а тя се олюляваше… олюляваше се, понеже умът ѝ бе замъглен. Какво ѝ бяха дали? Опита се да приседне. Краката ѝ не се движеха. Краката ѝ не се движеха.

Тя ахна, после задиша бързо.

Над нея се надвеси лицето на Встим, последвано от загрижена решийка с панделки в косата. Не кралят… кралицата… все едно. Жената говореше бързо на лаещия език на решийците.

— Успокой се — рече Встим на Рисн и коленичи до нея. — Успокой се… Те ще ти дадат да пиеш нещо, дете мое.

— Оживях — изрече Рисн. Гласът ѝ стържеше.

— Едва си оживяла — отбеляза Встим, макар и с нежност. — Духчето е омекотило падането ти. От такава височина… Дете мое, какво си помисли, когато скочи така?

— Трябваше да направя нещо — отвърна Рисн. — Да докажа смелостта си. Помислих си… че трябва да бъда дръзка.

— О, дете мое. Грешката е моя.

— Бил сте негов бабск — продължи Рисн. — На Талик, техния търговец. Нагласили сте това с него, та да имам възможност да търгувам сама, но под надзор. Сделката въобще не е била под въпрос, а и Вие не сте тъй болен, както изглеждате.

Думите се изляха и се настъпваха една друга — като сто души, които опитват да излязат едновременно през една врата.

— Кога разбра това? — попита я Встим и се прокашля.

— Аз… — тя не знаеше. Просто всичко се подреди в ума ѝ. — Току-що.

— Е, сигурно разбираш, че се усещам кръгъл глупак — рече Встим. — Смятах, че за теб това ще бъде превъзходна възможност. Практика с истински залог. А после… После ти отиде и падна от главата на острова!

Рисн силом затвори очи, щом дойде решийката с някаква чаша.

— Ще ходя ли отново? — тихо попита тя.

— Ето, пий това — нареди ѝ Встим.

— Ще ходя ли отново?

Тя не взе чашата и не отвори очи.

— Не знам — отвърна ѝ Встим. — Но ще търгуваш отново. В името на Страстите! Дръзнала си да търсиш власт над кралската? Спасена от самата душа на острова?

Той се засмя. Звучеше принудено.

— Другите острови ще се втурнат да търгуват с нас.

— Значи съм свършила нещо — произнесе тя; чувстваше се напълно слабоумна.

— О, наистина си свършила нещо — съгласи се Встим.

Тя усети боцкане и натиск върху ръката си и рязко отвори очи. Там пълзеше нещо, голямо приблизително колкото дланта ѝ — създание, прилично на кремлинг, но с прибрани покрай гърба крилца.

— Какво е това? — попита Рисн.

— Нещото, за което дойдохме тук — обясни Встим. — Нещото, за което се пазарим; съкровище, за което твърде малко хора знаят, че все още съществува. Разбираш ли, смяташе се, че са изчезнали заедно с Аимиа. Дойдох тук с цялата тази стока, понеже Талик ми съобщи, че имали тялото на едно от тях за продан. Кралете плащат състояния за тях.

Той се наведе към нея.

— Не бях виждал живи по-рано. Дадоха ми тялото, което исках при сделката. Това животинче е за теб.

— От решийците? — попита Рисн с все още замъглен ум. Не знаеше как да разбира всичко това.

— Решийците не могат да се разпореждат с някое от игривчетата — рече Встим и се изправи. — Самият остров ти го е дал. Сега си изпий лекарството и спи. Счупила си и двата си крака. Ще останем дълго на този остров, докато се възстановиш и докато аз ти искам прошка, задето съм изключително глупав човек.

Тя прие напитката. Докато пиеше, дребното създание политна към таванските пръти на колибата, кацна там и я изгледа с напълно сребърните си очи.

I-4   Последният легион

— Та какво духче е това? — попита Туде в бавния Ритъм на Любопитството. Той вдигна скъпоценния камък и загледа сновящото вътре в него димообразно създание.

— Според сестра ми е духче на бурята — отвърна Ешонаи, облегната на стената и скръстила ръце.

Кичурите в брадата на Туде бяха заплетени с парчета необработен скъпоценен камък; те се заклатиха и проблеснаха, щом той потърка брадичка. Протегна големия обработен камък към Била, тя го взе и почука с пръст по него.

Те бяха бойна двойка от отряда на Ешонаи. Носеха прости дрехи, скроени по мярката на плочите хитинова броня върху ръцете, краката и гърдите. Туде носеше и дълга връхна дреха, но не я обличаше в битка.

За разлика от тях Ешонаи носеше униформата си — тясна червена дреха, изопната по естествената ѝ броня, както и шапчица върху шлема. Никога не споделяше как униформата я затваря, как стои върху нея като приковали я неподвижно вериги.

— Духче на бурята — отбеляза Била в Ритъма на Съмнението, докато въртеше камъка между пръстите си. — То ще ми помогне ли да убивам хора? В противен случай не виждам защо въобще да се занимавам.

— Това може да промени света, Била — започна Ешонаи. — Ако Венли е права, ако тя може да се свърже с това духче и да се появи с нещо различно от безличната форма… е, най-малко ще разполагаме с още една форма, която да изберем. В най-добрия случай ще имаме силата да овладеем бурите и да използваме мощта им.

— И тя ще опита това лично? — попита Туде в Ритъма на Ветровете; използваха го, за да преценят дали не наближава буря.

— Ако Петимата ѝ разрешат.

Те трябваше да го обсъдят и да вземат решение днес.

— Това е чудесно — продължи Била, — но ще ми помогне ли да убивам хора?

Ешонаи се настрои на Оплакване.

— Била, ако буреносната форма наистина е част от древните сили, то — да. Тя ще ти помогне да убиваш хора. Много хора.

— Тогава за мен е нещо добро — отвърна Била. — Защо си толкова разтревожена?

— Твърди се, че древните сили са дошли от нашите богове.

— Че какво от това? Ако боговете ни помогнат да избием ония войски там, веднага се заклевам в тяхно име.

— Не го казвай, Била — рече ѝ Ешонаи в Укорителен Ритъм. — Никога не казвай такива неща.

Жената замлъкна и подхвърли камъка на масата. Тя тихичко си нашепваше в Ритъма на Съмнението. Това отиваше по пътя на неподчинението. Ешонаи срещна погледа на Била и се усети, че тихо си шепне в Ритъма на Решителността.

Туде премести поглед от Била към Ешонаи.

— Храна? — попита той.

— Това ли е твоят отговор на всяко несъгласие? — попита Ешонаи и прекъсна песента си.

— Трудно е да спориш с пълна уста — обясни Туде.

— Сигурна съм, че съм те виждала да правиш точно това — намеси се Била. — Много пъти.

— Но споровете приключват хубаво — възрази Туде. — Понеже всички са сити. Та… храна?

— Чудесно — съгласи се Била и погледна Ешонаи.

Двамата се изнесоха. Ешонаи седна на масата; чувстваше се изцедена. Кога започна да се притеснява, че приятелите ѝ не се подчиняват? Тази проклета униформа.

Тя взе скъпоценния камък и се загледа в дълбините му. Беше голям, около една трета от юмрука ѝ, въпреки че не бе необходимо камъните да са големи, за да хванат някое духче.

Тя не харесваше да ги хваща. Правилният начин бе да излезеш по време на буря със съответната нагласа и да пееш съответната песен, за да привлечеш съответното духче. Обвързването ставаше посред яростта на бушуващата буря и се извършваше прераждане в ново тяло. Народът ѝ го бе извършвал от появата на първите ветрове.

Слушачите бяха научили, че хората можели да залавят духчета, а после сами се бяха досетили за работата. Уловеното духче правеше преобразяването много по-надеждно. Дотогава винаги имаше частица случайност. Можеше да излезеш в бурята с желанието да станеш воин, а вместо това да се окажеш съпруг.

Това е напредъкът, рече си Ешонаи, докато гледаше малкото димно духче в камъка. Напредъкът е да се научаваш да овладяваш своя свят. Издигаш стени, за да спираш бурите, избираш кога да станеш съпруг. Напредъкът означаваше да вземеш природата и да направиш кутия около нея.

Ешонаи прибра скъпоценния камък и провери часа. Срещата ѝ с останалите от Петимата беше насрочена за третия такт на Ритъма на Мира, а дотогава имаше още половин такт.

Време беше да говори с майка си.

Ешонаи излезе в Нарак, тръгна по пътеката и кимаше на ония, които ѝ отдаваха чест. Разминаваше се предимно с войници. Напоследък толкова много от тях бяха в бойна форма. Населението бе малобройно. Някога из равнините бяха пръснати стотици хиляди слушачи. Сега от тях беше останала само част.

Дори и тогава слушачите са били единен народ. Да, имало е разделения, сблъсъци, дори войни между отделните им части. Но са били единен народ — тези, които са отхвърлили боговете си и са потърсили свобода в незначителността.

Била вече не се интересуваше от произхода им. Имаше и други като нея — те не обръщаха внимание на опасността от боговете и се съсредоточаваха само върху войната с хората.

Ешонаи мина покрай жилища — съборетини, посторени от втвърден крем върху скеле от черупка, сгушени откъм подветрената страна на големите камъни. Повечето бяха празни. Бяха загубили хиляди през годините на война.

Трябва да направим нещо, помисли си тя, докато се настройваше на Ритъма на Мира. Търсеше утеха в неговите спокойни, утешителни почуквания, тихи и добре съчетани. Като ласка.

Тогава видя безличните форми.

Приличаха твърде много на това, което хората именуваха парши, при все че бяха малко по-високи и не толкова глупави. Все пак безличната форма бе ограничаваща, без уменията и предимствата на по-новите форми. Тук не би трябвало да има такива. Да не бяха се обвързали с неправилните духчета? Понякога се случваше.

Ешонаи се упъти към трима — две жени и мъж. Мъкнеха скални пъпки, събрани на едно от близките плата — растежът им бе ускорен със заредени със Светлината на Бурята скъпоценни камъни.

— Какво е това? — попита ги Ешонаи. — Да не сте избрали формата по погрешка? Или пък сте нови съгледвачи?

Погледнаха я безизразно. Ешонаи се настрои на Притеснението. Веднъж бе опитала безличната форма — искаше да знае през какво минаваха съгледвачите им. Опитът ѝ да прекара понятия през мозъка си беше все едно да се сили да мисли разумно, докато сънува.

— Някой поискал ли е от вас да приемате тази форма? — попита Ешонаи бавно и отчетливо.

— Никой не го е искал от нас — отвърна мъжът без никакъв Ритъм. Гласът му звучеше убито. — Ние го направихме.

— Защо? — настоя Ешонаи. — Защо направихте това?

— Хората няма да ни убият, когато дойдат — отвърна мъжът, хвана скалната си пъпка и продължи нататък. Останалите го последваха безмълвно.

Ешонаи зяпна, а Ритъмът на Притеснението в ума ѝ се усили. Няколко духчета на страха, прилични на дълги пурпурни червеи, се заизмъкваха от близката скала и се скупчиха към нея, докато не изпълзяха от земята наоколо ѝ.

На формите не можеше да се нарежда; всеки бе свободен да избира за себе си. Преобразяванията можеха да бъдат подканяни и искани, но не и нареждани. Боговете им не бяха предоставили тази свобода, тъй че слушачите си я вземаха без оглед на каквото и да е. Тези можеха да си изберат безлична форма, ако го искаха. Ешонаи не можеше да направи нищо по въпроса. Не и пряко.

Тя ускори крачка. Кракът все още я болеше от раната, но се оправяше бързо. Едно от предимствата на бойната форма. Понастоящем Ешонаи почти можеше да не обръща внимание на раната.

Цял град с празни постройки, а майка ѝ беше избрала колиба в самия край на града, почти напълно изложена на бурите. Тя работеше по лехи с шистокор на открито и тихичко си припяваше в Ритъма на Мира. Беше в трудова форма — винаги я бе предпочитала. Дори и след откриването на сръчната форма майка ѝ не се промени. Бе заявила, че не желае да насърчава другите да смятат една форма за по-стойностна от друга и че такова разделяне може да ги унищожи.

Мъдри думи; Ешонаи не бе чувала такива от майка си години наред.

— Дете мое! — рече майка ѝ, щом Ешонаи се приближи.

Здрава, въпреки годините, тя беше кръглолика и носеше косата си на хваната с панделка плитка. Ешонаи ѝ я беше донесла от среща с алетите преди години.

— Дете мое, виждала ли си сестра си? Днес е денят на нейното първо преобразяване! Трябва да я подготвим.

— Затова полагат грижи, майко — отвърна Ешонаи в Ритъма на Мира и коленичи до жената. — Как върви подкастрянето?

— Скоро ще свърша — обясни майка ѝ. — Трябва да си тръгна, преди да са се върнали собствениците на къщата.

— Ти си собственик, майко.

— Не, не. Принадлежи на други двама. Миналата вечер бяха тук и ми казаха, че трябва да напусна. Просто ще свърша с този шистокор, преди да си вървя.

Тя извади пилата си, оглади едната страна на ръба, после я намаза с подхранваща смес, за да насърчи растежа натам.

Ешонаи приседна, настрои се на Оплакването, и Мирът я изостави. Може би трябваше да избере Ритъма на Изгубените. Той се променяше в главата ѝ.

Тя го застави да изчезне. Не. Не, майка ѝ не беше мъртва.

Но не беше и напълно жива.

— Ето, дръж — изрече майка ѝ в Ритъма на Мира и ѝ подаде пила. Днес поне я познаваше. — Работи по онази издатина там. Не искам да продължава да расте надолу. Трябва да я насочим нагоре, нагоре към светлината.

— Бурите откъм тази страна на града са твърде силни.

— Бури? Глупости. Тук няма бури.

Майка ѝ замълча.

— Питам се къде да заведем сестра ти. За нейното преобразяване ще ѝ трябва буря.

— Не се тревожи за това, майко — отвърна Ешонаи и се застави да говори в Ритъма на Мира. — Аз ще се погрижа за него.

— Толкова си добра, Венли — рече майка ѝ. — Толкова помагаш. Стоиш си у дома, а не изчезваш като сестра си. Това момиче… Никога не е там, където трябва да бъде.

— Сега е — прошепна Ешонаи. — Опитва да бъде.

Майка ѝ си подпяваше и продължи да работи. Някога паметта ѝ беше една от най-добрите в града. И сега продължаваше да е такава — в някакъв смисъл.

— Майко — започна Ешонаи, — трябва ми помощ. Смятам, че нещо ужасно ще се случи. Не мога да преценя дали е по-малко ужасно от това, което вече става.

Майка ѝ изпили участък от шистокора, после издуха праха.

— Нашият народ се топи — продължи Ешонаи. — Ние изчезваме. Дойдохме в Нарак и избрахме войната на изтощение. Това означаваше шест години постоянни загуби. Мнозина се предават.

— Това не е добре — рече майка ѝ.

— А обратното? Да се занимаваме с неща, с които не бива, неща, които могат да сведат очите на Несътворения върху нас?

— Ти не работиш — произнесе майка ѝ и я посочи с пръст. — Не се дръж като сестра си.

Ешонаи отпусна ръце в скута си. Това не помагаше. Да вижда майка си в такова състояние…

— Майко — продължи Ешонаи в Умолителен Ритъм. — Защо сме напуснали дома на мрака?

— А, та това е стара песен, Ешонаи — отвърна майка ѝ. — Мрачна песен, не за дете като теб. Та това дори не е денят на първото ти преобразяване.

— Аз съм достатъчно голяма, майко. Моля те!

Майка ѝ подухна върху шистокора си. Беше ли вече забравила последната част от това, което е била? Сърцето на Ешонаи помръкна.

— Много дни са изминали, откакто сме познавали дома на мрака — тихо запя майка ѝ в един от Ритмите на Възпоминанието. — Тогава Легион Последен сме се зовели. Воини, пратени да се сражават в поля най-далечни, в място, що нявга е царство било, ала пустош е днес. Смъртта свобода е била за мнозина от тях. Формите — неопознати — връз нас били са наложени. Форми на сила били са, тъй е, ала и форми на послушание. Боговете са заповядвали и ние всякога сме се подчинявали. Всякога.

— Освен в онзи ден — присъедини се Ешонаи към майка си, следвайки ритъма.

— Денят на бурята, когато Легионът Последен побягнал — продължи да пее майка ѝ. — Труден бил пътят избран. Воини, докоснати от боговете, единствен наш път към мир на ума. Рана, донесла свобода.

Тихата, звучна песен на майка ѝ танцуваше заедно с вятъра. Колкото и немощна да изглеждаше иначе, тя приличаше на себе си при пеенето на старите песни. Родител, който от време на време се беше сблъсквал с Ешонаи, но когото тя винаги бе уважавала.

Майка ѝ запя:

— Дързост било стореното — Легионът Последен мисъл и сила за свобода разменил. Щели всичко да забравят, та песни съчинили, стотици, та да ги пеят и да не забравят. Аз ти ги пея, и ти на децата си, докато формите пак не открием.

Оттук майка ѝ премина към една от ранните песни — за това как техният народ се настанил в развалините на някакво изоставено кралство. Как се разпръснали и се държали като племена и бегълци. Това било намерението им — да останат укрити или поне да не им се обръща внимание.

Песните не разказваха за твърде много неща. Последният Легион не е можел да се превръща в нищо друго освен безлична и съпружеска форма, поне не и без помощта на боговете. Как са разбрали, че е възможно да има и други форми? Дали тези работи първоначално са били записани в песните, а след това загубени с течение на времето заради промяната в някои думи?

Ешонаи слушаше и въпреки че гласът на майка ѝ и помогна да се върне към Ритъма на Мира, тя отново се оказа силно обезпокоена. Беше дошла за отговори. Някога това може и да е действало.

Вече не.

Ешонаи се изправи, за да остави майка си да пее.

— Намерих някои от нещата ти — прекъсна майка ѝ песента, — когато почиствах днес. Трябва да ги вземеш. Те задръстват къщата, а аз скоро ще се изнасям.

Ешонаи си припяваше Оплакване, но отиде да види какво е „открила“ майка ѝ. Поредната купчина камъни, в които е видяла детски играчки? Парчета плат, за които си е въобразила, че са дреха?

Ешонаи видя торбичка пред постройката. Отвори я и намери хартия.

Хартия, изработена от местни растения, а не човешката хартия. Груба хартия с неравен цвят, направена по стария начин на слушачите. Влакнеста, а не гладка и чиста. Мастилото върху нея бе започнало да избледнява, но Ешонаи разпозна написаното.

Моите карти, рече си тя. От онези ранни дни.

Без да го възнамерява, тя се настрои на Ритъма на Възпоминанието. Дни, прекарани в бродене из пустошта на страната, наричана от хората Натанатан, в пресичане на гори и джунгли; тя чертаеше картите си и променяше света. Бе го започнала сама, ала откритията ѝ въодушевиха цял един народ. Скоро — макар да бе все още на юношеска възраст — тя водеше експедиции, които откриваха нови реки, развалини, нови духчета и растения.

И хората. Донякъде това бе изцяло нейна грешка.

Майка ѝ запя отново.

Докато разглеждаше старите си карти, Ешонаи усети силен копнеж. Някога бе гледала света като нещо свежо и въодушевяващо. Ново, като разцъфваща след буря гора. Тя умираше бавно, както несъмнено умираше и народът ѝ.

Взе картите, напусна дома на майка си и се насочи към центъра на града. Песента на майка ѝ, все още хубава, отекваше зад нея. Ешонаи се настрои на Ритъма на Мира. От това разбра, че почти е закъсняла за срещата с останалите от Петимата.

Тя не ускори крачка. Остави постоянните, силни удари на Ритъма на Мира да я носят напред. В случай, че не си се съсредоточил върху настройването на определен Ритъм, тялото ти по естествен начин подбираше този, който отива на настроението ти. Следователно решението да се слуша ритъм, който не съответства на чувствата ти, винаги беше съзнателно. Тя постъпи така с Ритъма на Мира.

Преди векове слушачите бяха взели решение — решение, което ги бе върнало на много ниско равнище. Решението за убийството на Гавилар Колин бе потвърдило приетото от предците им. Ешонаи не беше един от водачите, но послушаха съвета ѝ и ѝ дадоха правото да гласува заедно с тях.

Изборът, ако и да изглеждаше ужасяващ, говореше за смелост. Надяваха се, че една дълга война ще омръзне на алетите.

Ешонаи и останалите бяха подценили алчността им. Скъпоценните ядра бяха променили всичко.

В центъра на града, близо до басейна, се намираше висока кула, гордо изправена право срещу духалите векове наред бури. Някога вътре е имало стъпала, ала стеклият се през прозорците крем бе запълнил постройката — затова работниците бяха издялали стъпала от външната страна.

Ешонаи се заизкачва и се хвана за веригата за безопасност. Пътят беше дълъг, но познат. Въпреки болката в крака, бойната форма беше много издръжлива — при все че изискваше повече храна от останалите форми, за да се поддържа силна. Тя лесно стигна до върха.

Намери останалите от Петимата да я чакат — всеки от тях беше в една от познатите форми. Ешонаи в бойната, Давим в трудовата, Абронаи в съпружеската, Чиви в сръчната и кротката Зулн в безличната. Чакаше я и Венли заедно с бившия си съпруг — въпреки че беше задъхан от трудното изкачване. Сръчната форма, подходяща за множество сложни дейности, не бе твърде издръжлива.

Ешонаи пристъпи на равния връх на някогашната кула; вятърът духаше срещу нея от изток. Тук нямаше столове и Петимата седнаха на голия камък.

Давим си напяваше в Ритъма на Досадата. С Ритмите в главата си беше трудно да се закъснее случайно. Те правилно подозираха, че Ешонаи се е размотавала.

Тя седна на камъка, извади скъпоценния камък с духчето от своя джоб и го постави на пода пред себе си. Теменуженият на цвят камък сияеше от Светлината на Бурята.

— Притеснена съм от това изпитание — започна Ешонаи. — Не смятам, че трябва да даваме съгласие да бъде извършено.

— Какво? — изрече Венли в Ритъма на Притеснението. — Сестро, не бъди смешна. Нашият народ има нужда от това.

Давим се наведе с ръце на коленете. Широколик; кожата му на работник бе повечето черна, с малки червени завъртулки тук-таме.

— Ако това подейства, то ще бъде невероятен напредък. Преоткриването на първата от формите на древната сила.

— Тези форми са свързани с боговете — напомни Ешонаи. — Какво става, ако ги призовем да се завърнат, избирайки тази форма?

Венли си припяваше в Ритъма на Раздразнението.

— Някога всички форми са идвали от боговете. Установихме, че сръчната форма не ни вреди. Защо тогава буреносната форма да го прави?

— Различно е — възрази Ешонаи. — Запей песента; кажи го на себе си: „Непредсказуема и страшна, нощта си боговете водят.“ Древните сили са опасни.

— Хората ги притежават — обади се Абронаи. Той носеше съпружеската форма, пълна и закръглена, при все че владееше страстите ѝ. Ешонаи никога не му беше завиждала за положението — от частните им разговори знаеше, че той би предпочел друга форма. За съжаление останалите, които бяха в съпружеска форма, или я държаха временно, или не притежаваха необходимата сериозност, за да се присъединят към Петимата.

— Самата ти ни го съобщи, Ешонаи — продължи Абронаи. — Видяла си сред алетите воин, който е използвал древните сили, и много други го потвърдиха. Повеляването на Стихиите се е завърнало при хората. Духчетата отново ни предават.

— Ако Повеляването на Стихиите отново съществува — изрече Давим в Ритъма на Разсъждението, — то това може да означава, че боговете тъй и тъй се завръщат. Ако е така, по-добре да сме готови да се оправяме с тях. Формите на силата ще помогнат за това.

— Не знаем дали ще се появят — възрази Ешонаи в Ритъма на Решителността. — Не знаем нищо от това. Кой знае дали хората наистина притежават Повеляване на Стихиите — може да става дума за едно от Остриетата на Честта. В онази нощ ние оставихме едно в Алеткар.

Чиви пропя в Ритъма на Съмнението. Нейното лице от сръчната форма бе удължено, а косата беше хваната на дълга опашка.

— Ние изчезваме като народ. Днес се разминах с такива, които бяха приели безлична форма, и то не за да си припомнят нашето минало. Бяха го направили, понеже се бояха, че в противен случай хората ще ги убият! Подготвяха се да станат роби!

— И аз ги видях — потвърди Давим в Ритъма на Решителността. — Трябва да направим нещо, Ешонаи. Воините ти постепенно губят войната.

— Следващата буря — обади се Венли в Ритъма на Настояването. — Мога да го изпитам при следващата буря.

Ешонаи затвори очи. Настояване. Не се настройваха често на този Ритъм. Трудно беше да откажеш на сестра си при това положение.

— Трябва да бъдем единни в това решение — обясни Давим. — Нищо друго няма да приема. Ешонаи, настояваш ли да се отхвърли? Ще се наложи ли да прекараме тук още часове във вземане на това решение?

Тя вдъхна дълбоко и взе решението, което си бе проправяло път през ума ѝ. Решението на изследователя. Хвърли поглед на торбичката с карти на пода.

— Ще се съглася на това изпитание — заяви Ешонаи.

До нея Венли запя в Ритъма на Одобрението.

— Но — продължи Ешонаи в Ритъма на Решителността — аз ще бъда тази, която първа ще опита новата форма.

Припяването спря. Останалите от Петимата я зяпнаха.

— Какво? — попита Венли. — Не, сестро! Това е мое право.

— Ти си твърде ценна — възрази Ешонаи. — Знаеш твърде много за формите, а и голяма част от проучванията ти се намират в твоята глава. Аз съм просто войник. Мога да бъда пожертвана, ако нещата не потръгнат както трябва.

— Ти си Броненосец — включи се Давим. — Нашият последен Броненосец.

— Туде се е обучавал с Бронята и Меча ми — припомни Ешонаи. — Ще му ги оставя за всеки случай.

Останалите от Петимата заподпяваха в Ритъма на Разсъждението.

— Това е добро предложение — съгласи се Абронаи. — Ешонаи има и сила, и опит.

— Откритието е мое! — настоя Венли в Ритъма на Раздразнението.

— И това е оценено — намеси се Давим. — Но Ешонаи е права; ти и твоите учени сте твърде важни за бъдещето ни.

— Повече от това — добави Абронаи. — Ти си твърде близо до работата, Венли. Ако Ешонаи излезе в бурята и открие, че нещо в тази форма не е наред, тя може да спре опита и да се върне при нас.

— Това е добро споразумение — рече Чиви и кимна. — Съгласни ли сме?

— Така смятам — отвърна Абронаи и се обърна към Зулн.

Представителят на безличната форма рядко се обаждаше. Тя носеше престилката на парш и посочваше, че смята за свой дълг да ги представлява — тях, които нямаха песни — заедно с безличните форми.

Нейната саможертва бе тъй благородна, както и тази на Абронаи, оставащ в съпружеската форма. И дори повече. Безличната форма бе трудна за търпене и малцина оставаха в нея за повече от времето между две бури.

— Съгласна съм — заяви Зулн.

Останалите се обадиха в Ритъма на Одобрението. Само Венли не участваше в песента. Ако тази буреносна форма излезеше истинска, щяха ли да добавят още някого към Петимата? Най-напред Петимата са били безлични форми, по-късно трудови. Само след откриването на сръчната форма бе решено, че ще има представител от всяка форма.

Въпросът беше за по-нататък. Останалите от Петимата се изправиха и започнаха да се спускат по дългата вита стълба на кулата. Вятърът духаше от изток, Ешонаи се обърна към него и погледна над разрушените Равнини — към Произхода

При следващата буря тя щеше да излезе срещу вятъра и да стане нещо ново. Нещо могъщо. Нещо, което завинаги щеше да промени съдбата на слушачите и вероятно на хората.

— За малко да имам причина да те намразя, сестро — рече Венли в Ритъма на Укора, докато се въртеше около мястото на Ешонаи.

— Аз не забраних изпитанието — отвърна ѝ Ешонаи.

— Наместо това отнемаш славата му.

— Ако въобще има такава — Укорително продължи Ешонаи, — то тя ще бъде твоя заради откриването на формата. Това не бива да е важен въпрос. Само нашето бъдеще е от значение.

Венли продължи в Ритъма на Раздразнението:

— Наричат те мъдра и опитна, та започваме да се чудим дали не са забравили коя си ти — че ти безразсъдно излезе в пустошта и пренебрегна своя народ, докато аз си стоях у дома и учех песните. Кога са започнали да си мислят, че ти си отговорната?

Проклетата униформа е, мислеше си Ешонаи, докато ставаше.

— Защо не ни каза какво си проучвала? Създаваше впечатлението, че проучваш формата на художеството или на посредничеството. Вместо това си търсела една от формите на древната сила.

— Това има ли значение?

— Да. Разликата е огромна, Венли. Обичам те, но устремеността ти ме плаши.

— Ти не ми се доверяваш — отвърна Венли в Ритъма на Измяната.

Измяна. Тази песен се пееше рядко. Тя засегна Ешонаи до степен да трепне.

— Ще видим какво върши тази форма — завърши тя и взе картите и скъпоценния камък с уловеното духче. — Тогава ще говорим допълнително. Просто искам да бъда предпазлива.

— Искаш да го направиш лично ти — продължи Венли в Ритъма на Раздразнението. — Винаги си искала да бъдеш първа. Стига толкова. Вече е сторено. Ела с мен; ще трябва да те обуча на съответното умонастроение, за да помогнеш на формата да се задейства. Тогава ще изберем някоя буря за преобразяването.

Ешонаи кимна. Щеше да премине през обучението. Междувременно щеше да размисли. Може би имаше и друг начин. Ако можеше да застави алетите да я послушат, да се добере до Далинар Колин и да поиска мир…

Тогава може би нямаше да има нужда от буреносната форма.

ЧАСТ ВТОРА

ВЕТРОВЕТЕ ИДАТ

ШАЛАН * КАЛАДИН * АДОЛИН * САДЕАС

13 . Шедьовърът на деня

Бойната форма у боговете пребивава,

та за битка и власт те я даряват.

Тя притежаващите воля сподобява,

ала нито се вижда, нито се познава.

Из „Песента на Изброяването“ на Слушачите, Петнадесета строфа

Фургонът трополеше и се клатушкаше по каменистата земя. Шалан бе кацнала на коравата седалка до Блут, един от плосколиките наемници на Твлкав. Направляваше чулите, които теглеха фургона, и не говореше много, макар че когато си мислеше, че Шалан не го вижда, я проучваше с очички като мъниста от тъмно стъкло.

Беше студено, но за всеки случай тя се пазеше от слънцето с шапка, която откри във вещите на Ясна. Щеше ѝ се времето да се промени и за няколко седмици да дойде пролет или дори лято. Не беше вероятно в място, печално известно с вечен студ. Твлкав ѝ беше дал одеяло. Шалан го омота около коленете и го спусна до стъпалата си — и срещу студа, и за да прикрие дрипавата си пола.

Опита да се разсее с разучаване на околния свят; флората в южната част на Мразовитата земя ѝ беше съвършено непозната. Тревата — където я имаше — растеше на кръпки откъм подветрената страна на скалите и стръкчетата бяха къси и остри, а не дълги и вълнисти. Скалните пъпки не ставаха по-големи от юмрук. Не се отваряха докрай, дори когато Шалан пробва да сипе вода върху една от тях. Ластарите им бяха лениви и бавни, сякаш вцепенени от студа. Освен тях, в пукнатините и край хълмовете растяха мършави храстчета. Острите им клони дращеха стените на фургона, зелените им листенца, големи колкото дъждовна капка, се свиваха и се оттегляха в стъбълцата.

Храстите бяха в изобилие, разпростираха се където могат. Когато фургонът мина покрай един особено висок куп, Шалан се пресегна и откърши клонка. Беше тръбообразна, с кух център и грапава като пясък.

— Твърде крехки са за буря — отбеляза Шалан и вдигна клонката. — Как оцелява това растение?

Блут изръмжа.

— Блут, прието е човек да ангажира спътника си в разсейващ и двамата събеседници разговор.

— Щях да го правя и аз — мрачно отвърна Блут, — ако знаех какво, в името на Преизподнята, означават половината от тези думи.

Шалан се сепна. Честно казано, тя не очакваше отговор.

— Значи сме квит, понеже ти използваш множество думи, които не са ми известни. Да си призная, мисля, че повечето са ругатни…

Намерението ѝ беше това да прозвучи леко и бодро, обаче лицето на Блут помръкна още повече.

— Мислите ме за по-тъп от тая пръчка.

Не обиждай пръчката ми. Тези думи ѝ дойдоха на ум, и едва ли не бяха на връхчето на езика ѝ, неканени. Би трябвало да се въздържа повече при нейното домашно възпитание. Но свободата — без страха, че баща ѝ дебне зад всяка затворена врата — остро бяха намалили способността ѝ за самоконтрол.

Този път сподави подигравката и вместо това каза:

— Глупостта е производна на околната среда на човека.

— Казвате, че съм тъп, понеже така съм възпитан?

— Не, казвам, че всеки е глупав в определени ситуации. Когато корабът ми изчезна, аз се озовах на брега, неспособна да наклада огън, за да се стопля. Би ли казал, че съм глупава?

Той я стрелна с очи, обаче не отговори. Навярно за един тъмноок въпросът звучеше като капан.

— Добре тогава. Глупава съм. В много отношения съм глупава. Може би когато опрем до дълги думи, ти си глупав. Затова са ни нужни и учени, и керванджии, пазачо Блут. Нашите глупости се допълват взаимно.

— Мога да разбера защо ни трябват хора, които умеят да накладат огън — отговори Блут. — Но не разбирам защо ни трябват хора, които могат да ползват купешки думи.

— Шшшт. Не го казвай толкова високо. Ако светлооките те чуят, може да престанат да си губят времето в измисляне на нови думи и да почнат да се бъркат в работите на честните хора.

Той отново я изгледа. Никакъв проблясък на хумор в очите под дебелите вежди. Шалан въздъхна и отново насочи вниманието си към растенията. Наистина, как преживяваха бурите? Трябваше да извади скицника и…

Не.

Изчисти ума си и пропъди тази мисъл. Не след дълго Твлкав обяви спирка в средата на деня. Фургонът на Шалан спря и един от другите два се изравни с него.

Управляваше го Таг, а двамата парши седяха в клетката отзад и кротко плетяха шапки от тръстиките, които бяха събрали по обед. Хората често заповядваха на паршите да вършат такава черна работа — нещо, което да гарантира, че прекарват цялото си време в печелене на пари за собствениците си. Твлкав щеше да продаде тези шапки за няколко чипа, когато пристигнеха.

Когато фургонът спря, паршите продължиха да работят. Трябваше да им се каже да правят нещо друго. Паршите имаха нужда от нарочно обучение за всяка работа. Но веднъж научени, те работеха, без да се оплакват.

На Шалан ѝ беше трудно да не съзира опасност в тяхното кротко покорство. Тръсна глава и подаде ръка на Блут, който без напомняне ѝ помогна да слезе от фургона. Когато стъпи на земята, тя се опря на страната на колата и пое дъх през стиснати зъби. Отче на Бурята, какво беше направила с краката си? От стената до нея се измъкнаха духчета на болката — оранжеви ръце без плът, само от жили.

— Сиятелна? — проговори Твлкав, кандилкайки се към нея. — Опасявам се, че не можем да Ви предложим много храна. Виждате, че сме бедни като за търговци, и не можем да си позволим деликатеси.

— Това, което имате, ще бъде достатъчно — отговори Шалан и се помъчи болката да не се изпише на лицето ѝ, въпреки че духчетата вече я бяха издали. — Моля, нареди на някой от хората ти да свали сандъка ми.

Твлкав се подчини без възражения, ала наблюдаваше алчно, докато Блут полагаше сандъка на земята. Стори ѝ се особено лоша идея да допусне той да види какво има вътре; колкото по-малко знаеше Твлкав, толкова по-добре за Шалан.

— Клетките — рече тя и погледна задната част на фургона. — От закопчалките горе изглежда, че върху дъските могат да се сложат дървени страници.

— Да, Сиятелна. Заради бурите, нали разбирате.

— Робите ти запълват само единия фургон, а паршите пътуват в другия. Този е празен и ще бъде отличен за моето пътуване. Сложи страниците.

— Сиятелна? — изненада се Твлкав. — Искате да бъдете затворена в клетка?

— Защо не? — попита Шалан и го погледна в очите. — Определено съм в безопасност под твоята опека, търговецо Твлкав.

— Ъъ… да…

— Ти и хората ти трябва да сте добре запознати с тегобите на пътуването — спокойно продължи Шалан, — но не и аз. Не ми подобава да седя по цял ден навън, на слънце, на твърдата пейка. Една подходяща карета обаче ще е добре дошло облекчение в това пътешествие из пустошта.

— Карета? — изуми се Твлкав. — Та това е робски фургон!

— Просто думи, търговецо Твлкав. Ако обичаш?

Твлкав с въздишка се разпореди. Хората му измъкнаха страниците изпод дъното на фургона и ги окачиха от външната страна. Не взеха задната, откъм вратата на клетката. Не изглеждаше особено удобно, но можеше да предостави известно уединение. За удивление на Твлкав, Шалан накара Блут да внесе сандъка ѝ. После се качи и затвори вратата на клетката. Подаде ръка през пречките и я протегна към Твлкав.

— Сиятелна?

— Ключа.

— О. — Твлкав измъкна ключа от някакъв джоб и го погледа някое време — твърде дълго — преди да ѝ го даде.

— Благодаря. Можеш да пратиш Блут с храната ми, когато е готова, а сега искам кофа чиста вода. Беше крайно услужлив. Няма да забравя това.

— Ъъ… Благодаря Ви.

Прозвуча почти като въпрос. Твлкав се отдалечи видимо объркан. Добре.

Шалан изчака Блут да ѝ донесе водата, после запълзя през затворения фургон, за да опази стъпалата си. Миришеше на мръсотия и пот и на Шалан ѝ призля при мисълта за робите, държани тук. По-късно щеше да поиска от Блут да прати паршите да го изтъркат.

Спря пред сандъка на Ясна, коленичи и боязливо вдигна капака. От заредените сфери вътре плисна светлина. Там чакаше и Шарка — формата му надигаше корицата на една книга. Шалан му беше наредила да остане незабелязан.

Засега бе оцеляла. Със сигурност не беше в безопасност, но поне нямаше да умре скоро от студ и глад. Значи най-сетне трябваше да посрещне по-големите въпроси и трудности. Положи длан върху книгите и за малко пренебрегна пулсиращите от болка нозе.

— Тези книги трябва да стигнат до Пустите равнини.

Шарка издаде объркан звук — въпросително пискане, което подсказваше за любопитство.

— Някой трябва да продължи работата на Ясна. Уритиру трябва да бъде намерен и алетите трябва да бъдат убедени, че завръщането на Пустоносните е близко.

Шалан потръпна при мисълта за паршите, които работеха в съседния фургон.

— Ти… ммм… продължаваш?

— Да. — Шалан реши това в мига, когато настоя Твлкав да се насочи към Пустите равнини. — Онази нощ, преди корабът да потъне, когато Ясна не внимаваше как изглежда… Знам какво трябва да направя.

Шарка отново избръмча объркано.

— Трудно ми е да обясня — отговори Шалан. — Това са човешки работи.

— Отлично — нетърпеливо рече Шарка.

Шалан вдигна вежда. Бързо беше изминал дългия път от това да се върти с часове в средата на стаята или да пъпли нагоре-надолу по стените.

Шалан извади няколко сфери за по-добро осветление и свали едно от платната, с които Ясна беше увила книгите си. Платното беше съвършено чисто. Шалан го натопи във водата и почна да мие краката си.

— Преди да видя израза на Ясна в онази нощ — почна да обяснява тя, — преди да разговарям с нея, когато беше уморена, и да добия представа точно колко се тревожи, бях заловена в клопка. В клопката на учения. Въпреки първоначалния ми ужас от онова, което Ясна описваше за паршите, бях почнала да приемам всичко за някаква интелектуална загадка. Ясна външно беше толкова безстрастна и аз заключих, че и за нея е същото.

Шалан простена, когато измъкна камъче от една рана в стъпалото си. Още духчета на болката се измъкнаха от пода на фургона. Скоро нямаше да може да ходи надалеко, но поне още не забелязваше духчета на загниването. По-добре бързо да намери антисептик.

— Опасността за нас не е просто теоретична, Шарка. Тя е истинска и ужасна.

— Да — мрачно отговори Шарка.

Шалан отдели поглед от краката си. Шарка се беше настанил отвътре на капака, осветен от пъстроцветната светлина на различните сфери.

— Знаеш нещо за опасността? За паршите, за Пустоносните?

Навярно тълкуваше прекалено тона на гласа му. Той не беше човек и често говореше със странни интонации.

— Моето завръщане… Заради това.

— Какво? Защо нищо не каза!

— Казвам… говорене… мислене… Всичко е трудно. Ставам по-добър.

— Ти дойде при мен заради Пустоносните — каза Шалан и се приближи до сандъка, забравила окървавения плат в ръката си.

— Да. Шарките… ние… нас. Тревожни. Един беше изпратен. Аз.

— Защо при мен?

— Заради лъжите.

Шалан тръсна глава.

— Не разбирам.

Той избръмча недоволно.

— Ти. Семейството ти.

— Ти си ме наблюдавал у дома? Толкова отдавна?

— Шалан. Спомни си…

Отново онези спомени. Този път не за пейка в градината, а за стерилно бялата стая. Приспивната песен на баща ѝ. Кръвта на пода.

Не.

Тя се обърна и отново почна да почиства стъпалата си.

— Знам… малко за хората — каза Шарка. — Те се пречупват. Умовете им се пречупват. Ти — не. Ти само се пропука.

Шалан продължи да се мие.

— Лъжите те спасиха. Лъжите, които ме привлякоха.

Шалан натопи плата в кофата.

— Имаш ли име? Нарекох те Шарка, но това е по-скоро описание.

— Името ми е числа. Много числа. Трудно се казва. Шарка… Шарка е добре.

— Стига да не вземеш да ме наричаш Безцветна за контраст.

— Мммм…

— Какво значи това?

— Мисля. Обмислям лъжата.

— Шегата?

— Да.

— Моля те, не се претоварвай с мислене. Не беше особено добра шега. Ако искаш да разсъдиш върху истинска шега, помисли как предотвратяването на завръщането на Пустоносните може да зависи тъкмо от мен.

— Мммм…

Шалан привърши с краката си, доколкото ѝ беше възможно, и ги уви с още няколко парчета плат от сандъка. Нямаше чехли или обувки. Навярно можеше да си купи ботуши от някой от роботърговците. При мисълта за това стомахът ѝ се преобърна, обаче нямаше избор.

После започна да преглежда съдържанието на сандъка. Ясна имаше и други. Шалан си спомни, че Ясна държеше този в каютата си и убийците го взеха. Съдържаше нейните записки: томове записки. Имаше малко на брой първични източници, ала това не беше голяма беда, понеже Ясна беше транскрибирала прецизно всички важни пасажи.

Когато Шалан остави настрани и последната книга, забеляза нещо на дъното на сандъка. Парче хартия? Взе го с любопитство и после едва не го изтърва от изненада.

Рисунка на Ясна, направена от Шалан. Шалан ѝ я даде след приемането си за нейна повереница. Смяташе, че Ясна е захвърлила рисунката — слабо харесваше изобразителните изкуства, намираше ги лекомислени.

А всъщност я беше запазила заедно с най-скъпите си неща. Не. Шалан не искаше да мисли за това. Не искаше да се изправи лице в лице с него.

— Ммм… Не можеш да задържиш всички лъжи. Само най-важните.

Шалан вдигна ръце и усети сълзите си. Плачеше за Ясна. Досега избягваше скръбта, натъпкала я беше в малка кутийка и я беше оставила някъде настрани.

И щом остави мъката да дойде, върху нея се струпа още една. Изглеждаше суетлива в сравнение със смъртта на Ясна, ала сякаш щеше да тегне върху Шалан също толкова, или дори повече.

— Скицниците ми… — прошепна тя. — Всички са загубени.

— Да — прискърбно отговори Шарка.

— Всяка рисунка, която бях запазила. Братята ми, баща ми, мама…

Всички бяха потънали в дълбините, заедно със скиците на разни същества и нейните разсъждения за отношенията им, биологията и естеството им. Нямаше ги. До една.

Светът не зависеше от глупавите ѝ скици на небесни змиорки. Имаше чувството, че всичко и без това е разбито.

— Ще нарисуваш още — прошепна Шарка.

— Не искам — рече Шалан и отрони още сълзи.

— Аз няма да спра да вибрирам. Вятърът няма да спре да духа. Ти няма да спреш да рисуваш.

Шалан прокара пръсти по образа на Ясна. Очите ѝ светеха, почти като да бяха оживели — това беше първата рисунка на Ясна. Шалан я направи в деня на запознанството им.

— Счупеният Превръщател беше при моите вещи. Сега е на дъното на океана. Загубен. Няма да мога да го поправя и да го пратя на братята ми.

Шарка избръмча — сърдито, както ѝ се стори.

— Кои са те? — попита Шалан. — Хората, които го сториха, които убиха Ясна и ми отнеха рисунките. Защо им е да правят такива ужасни неща?

— Не знам.

— Обаче си убеден, че Ясна беше права? Че Пустоносните ще се върнат?

— Да. Духчета… духчета от него. Те идват.

— Убийците на Ясна. Вероятно са от групата на Кабсал и… и на баща ми. Защо им е да убиват онази, която е най-близо до разбирането как и защо Пустоносните се връщат?

— Аз…

Шарка млъкна.

— Не би трябвало да питам. Вече знам отговора и той е съвсем човешки. Те искат да контролират знанието, за да извлекат изгода от него. Изгода от самия апокалипсис. Ние ще се погрижим това да не се случи.

Тя прибра скицата на Ясна между страниците на някаква книга, за да я запази.

14 . Желязна позиция

Кроткото съпружество споделя любовта,

Родили се веднъж, ни носи радостта.

В грижа и съчувствие искрен ти бъди,

Та съпружеската форма за тебе приеми.

Из „Песента на Изброяването“ на Слушачите, Пета строфа

— Мина време — продума Адолин. Беше застанал на колене и държеше Меча пред себе си. Върхът му беше забит на няколко пръста в камъка. Беше сам. Само той и неговият меч в една от новите стаи за подготовка, построени около арената за дуели.

— Помня как те спечелих — прошепна той, гледайки отражението си в острието. — И тогава никой не ме приемаше сериозно. Гиздавия самохвалко. Тиналар реши да се дуелира с мен, само за да засрами татко. А пък аз му отнех Меча.

В случай на загуба би трябвало да отстъпи на Тиналар своята Броня, наследство по майчина линия.

Адолин така и не беше дал име на Меча си. Някои го правеха, други — не. Той не мислеше, че е уместно — не защото според него Мечът не заслужаваше име, а защото преценяваше, че не знае правилното име. Много отдавна този Меч бе принадлежал на някой от Сияйните рицари. Рицарят несъмнено го беше нарекъл някак. И Адолин мислеше, че е самонадеяно да го нарича другояче. Беше убеден в това още преди да започне да вижда рицарите в добра светлина, подобно на баща си.

Този Меч щеше да остане и след смъртта на Адолин. Той не го притежаваше. Само го беше заел временно.

Повърхността на оръжието беше строга и гладка, извита като змиорка, а на гърба си имаше ръбове като кристали. Оформен като по-голяма версия на традиционния меч, адолиновият донейде приличаше на грамадните двуръки мечове на рогоядците.

— Истински дуел — прошепна му Адолин. — С истински залог. Най-сетне. Вече няма да пристъпвам на пръсти. Няма да се ограничавам.

Мечът не отговаряше, ала Адолин си представяше, че го слуша. Не можеш да боравиш с такова оръжие, което чувстваш като продължение на душата си, и понякога да не приемаш, че е живо.

— Говоря толкова самоуверено с всички останали, понеже зная, че разчитат на мен. Но загубя ли днес, свършено е. Няма повече дуели. Жестоко препятствие пред великия план на татко.

Чу хора отвън. Стъпки, разговори. Дращене върху камъка. Бяха дошли. Да видят как Адолин побеждава или бива унизен.

— Това може да е последната ни битка заедно — тихо продължи той. — Ценя всичко, което направи за мен. Знам, че би го направил за всеки, който те държи, но все пак го ценя. Искам… искам да знаеш: вярвам в татко. Вярвам, че той е прав, че виденията му са истински. Че светът има нужда от единен Алеткар. Сраженията като днешното са моя начин да го постигнем.

Адолин и баща му не бяха политици. Те бяха воини — Далинар по своя воля, Адолин по-скоро по силата на обстоятелствата. Те нямаше да постигнат обединението на кралството с приказки. Трябваше да се преборят за него.

Той стана, потупа джоба си и освободи Меча, който изчезна в мъгла. После прекоси малката стая и излезе. Каменните стени на тесния коридор, в който се озова, бяха украсени с релефи, изобразяващи десетте основни позиции в боя с меч. Релефите бяха изработени другаде и пренесени тук при построяването на помещението — скорошна придобивка на мястото на шатрите, където се провеждаше подготовката за дуели до неотдавна.

Вятърна позиция, Каменна позиция, Огнена позиция… За всяка от субстанциите имаше позиция, показана на релефите. Адолин ги отброи пътем. Тунелът беше изсечен в камъка на самата арена и завършваше с малка стая в скалата. Ярката слънчева светлина на арената за дуел сияеше над последните врати между Адолин и съперника му.

Със стаята за размисъл и сборното помещение, където човек да сложи бронята си или да се оттегли между схватките, арената във военния лагер заприличваше на истинските арени в Алеткар. Една добре дошла придобивка.

Адолин пристъпи в сборното помещение, където го очакваха брат му и леля му. Отче на Бурята, та ръцете му се потяха. Не беше толкова изнервен, когато препусваше в бой, когато животът му наистина беше застрашен.

Леля Навани тъкмо беше завършила един глиф. Отстъпи от пиедестала, остави четката и вдигна глифа, за да може Адолин да го види. Беше изписан в яркочервено върху бяло платно.

— Победа? — предположи Адолин.

Навани свали глифа и вдигна вежди.

— Какво? — попита Адолин.

Оръжейниците му влязоха и донесоха частите на неговата Броня.

— Означава „безопасност и слава“ — обясни Навани. — Няма да загинеш, ако понаучиш глифите, Адолин.

Той сви рамене.

— Никога не ми се е струвало важно.

— Добре, добре. — Навани почтително сгъна молитвата и я постави в огъня. — Да се надяваме в края на краищата да имаш съпруга, която да върши това за теб. Да чете глифите и да ги изписва.

Адолин сведе глава, както подобаваше при изгарянето на молитва. Паилиа беше свидетел, че моментът не е подходящ да се огорчава Всевишният. Когато това свърши обаче, Адолин изгледа Навани.

— Някакви вести за кораба?

Чакаха новини от Ясна при пристигането ѝ в Плитките крипти, но още нямаше нищо. Навани провери при началника на това далечно пристанище. Отговориха ѝ, че Насладата на вятъра още го няма. Вече закъсняваше със седмица.

Навани махна пренебрежително с ръка.

— Ясна е на онзи кораб.

— Знам, лельо — отвърна Адолин и се разшава неловко. Какво се бе случило? Да не би буря да беше връхлетяла кораба? Ами онази жена, която може би щеше да стане негова съпруга, ако Ясна постигнеше своето?

— Щом корабът се бави, значи Ясна се е захванала с нещо — отговори Навани. — Само гледай. След няколко седмици ще получим съобщение от нея. Тя ще ни възложи някоя задача или ще ни поиска някакво сведение. И ще ми се наложи да измъквам от нея обяснение за изчезването ѝ. Дано Батта даде на това момиче някакъв здрав разум наред с интелигентността.

Адолин не настоя повече. Навани познаваше дъщеря си по-добре от всекиго. И все пак… той се тревожеше за Ясна, а сега внезапно се притесни, че може и да не види онова момиче, Шалан, както очакваше. Разбира се, беше възможно условният годеж да не се получи, ала част от него искаше да стане. Струваше му се някак привлекателно друг да избере вместо него — заради гръмогласните ругатни на Данлан, когато скъса с нея.

Данлан все още беше една от писарите на баща му, затова Адолин я виждаше от време на време. Още сърдити погледи. Бурите да го отнесат, той не беше виновен. Нещата, които тя каза на приятелите си…

Един от оръжейниците разположи ботушите, Адолин стъпи в тях и усети как щракват на място. Оръжейниците чевръсто наместиха набедрениците, продължиха нагоре и го покриха с метал. Металът беше лек за него. Скоро останаха само ръкавиците и шлема. Той коленичи, плъзна ръце в ръкавиците и намести пръстите си вътре. Както беше отличително за Бронята, тя се сви сама, както змиорката се увива около плъха. Ръкавиците уютно пристегнаха китките на Адолин.

Той се обърна и се пресегна да вземе шлема от последния оръжейник. Оказа се Ренарин.

— Яде ли пиле? — попита той.

— На закуска.

— И говори на меча?

— Проведохме цял разговор.

— Верижката на мама е в джоба ти?

— Три пъти проверих.

Навани скръсти ръце.

— Вие продължавате с глупавите суеверия, така ли?

Братята я изгледаха остро.

— Не са суеверия — отвърнаха те едновременно и Ренарин додаде. — Просто за късмет, лельо.

Тя подбели очи.

— Отдавна не съм участвал в официален дуел — обясни Адолин, докато си слагаше шлема. Наличникът беше отворен. — Не искам нещо да се обърка.

— Глупости — настоя Навани. — Вярвай във Всемогъщия и във Вестителите, а не в това какво си ял преди двубоя. Бурите да го отнесат. Преди да се усетя, ще почнеш да вярваш в Страстите.

Адолин и Ренарин се спогледаха. Малките традиции навярно не му помагаха за победата, но пък защо да рискува? Всеки дуелист си имаше своите чудатости. Неговите още не го бяха предали.

— Охранителите ни не са доволни — тихо каза Ренарин. — Все приказват колко трудно ще е да те пазят, когато някой размахва меч срещу теб.

Адолин хлопна наличника. Страните му се замъглиха, заключиха се и станаха прозрачни. Той виждаше всичко наоколо си. Усмихна се, макар да знаеше отлично, че Ренарин няма как да го види.

— Много ми е мъчно, че ги лишавам от възможността да ме бавят.

— Защо ти доставя такова удоволствие да ги тормозиш?

— Не харесвам бавачи.

— И преди си имал охрана.

— На бойното поле — възрази Адолин. Друго беше да те следват навсякъде по петите.

— Има и още нещо. Не ме лъжи, братко. Познавам те твърде добре.

Адолин се взря в брат си. Очите на Ренарин бяха толкова настойчиви зад очилата. Момчето винаги беше съвсем сериозно.

— Не харесвам техния капитан — призна Адолин.

— Защо? Той спаси живота на татко.

— Просто ме тревожи — отвърна Адолин и сви рамене. — Нещо в него не е на мястото си, Ренарин. Това ме прави подозрителен.

— Струва ми се, че просто не ти беше приятно да те командва на бойното поле.

— А, това почти не го помня — бодро отвърна Адолин и пристъпи към изхода.

— Добре тогава. Тръгвай, братко. И…

— Да?

— Гледай да не загубиш.

Адолин отвори вратата и излезе на настланата с пясък арена. И преди се беше дуелирал тук — обосноваваше се с нуждата да поддържа уменията си, въпреки че алетският Военен Кодекс забраняваше схватките между офицери.

За да угоди на баща си, Адолин странеше от важните сблъсъци — за шампионски титли и за Брони. Не смееше да рискува Бронята и Меча си. Сега всичко беше различно.

Въздухът все още беше хладен заради отминалата зима, ала слънцето светеше ярко. Адолин чуваше дъха си в шлема. Краката му хрущяха в пясъка. Провери дали баща му гледа. Гледаше. Кралят също.

Садеас не беше дошъл. Още по-добре. Появата му щеше да разсее Адолин със спомени за последните случаи, когато Садеас и Далинар бяха в добри отношения, седяха заедно на каменните стъпала и наблюдаваха дуела на Адолин. Дали Садеас кроеше предателство още тогава, докато се смееше с Далинар и бъбреше като стар приятел?

Съсредоточи се. Съперникът му днес не беше Садеас, ала някой ден… Някой ден, и то скоро, щеше да го измъкне на арената. Това беше главната му цел.

Засега трябваше да се занимава със Салинор, един от Броненосците на Танадал. Салинор притежаваше само Меч, но зае една от кралските Брони за дуела с пълен Броненосец.

Салинор стоеше от другата страна на арената. Бронята му беше сива и без украси. Чакаше главната съдийка, Сиятелната господарка Истоу, да обяви началото на сблъсъка. В известен смисъл, днешната схватка беше обида за Адолин. За да склони Салинор да се дуелира, той се принуди да заложи Бронята и Меча си срещу Меча на Салинор. Все едно не беше достоен и трябваше да предложи повече възможност за печалба, та Салинор да си направи труда.

Както очакваше, арената преливаше от светлооки. Говореше се, че е позагубил страст, но пък дуелите за Брони бяха много голяма рядкост. Този щеше да е първият за повече от година.

— Призовете Мечовете! — нареди Истоу.

Адолин протегна ръка. Мечът му се появи след десет удара на сърцето — миг преди този на Салинор. Сърцето на Адолин биеше по-бързо. Значи противникът му не се боеше и го подценяваше.

Адолин застана във Вятърна позиция — върхът на Меча му сочеше нагоре и назад. Салинор зае Огнената позиция — държеше Меча с една ръка, а с другата докосваше острието му. Стъпалата му бяха стабилно разтворени. Позициите бяха повече философия, отколкото определен набор движения. Вятърната позиция — плавна, помитаща, величествена. Огнената — бърза и гъвкава, подходяща за по-къси Мечове.

Адолин отлично познаваше Вятърната позиция. Тя му служеше добре от самото начало.

Ала днес му се видя неподходяща.

Ние сме във война, мислеше Адолин, докато Салинор пристъпваше напред и го изпитваше. Всеки светлоок в тази армия е редовен войник.

Не беше време за представления.

Беше време за бой.

Щом Салинор приближи и се подготви за първите предпазливи удари, с които да изпита съперника, Адолин се обърна и зае Желязна позиция — хвана Меча с две ръце и го вдигна над главата си. Отби първия удар на Салинор, пристъпи напред и стовари Меча си върху шлема му. Веднъж, два пъти, три пъти. Салинор опита да парира, но явно атаката го беше изненадала и два от ударите на Адолин улучиха.

Шлемът на Салинор се напука. Адолин чу пъшкане и ругатни, докато съперникът му се мъчеше да отвърне. Не се правеше така. Къде бяха изпитващите удари, грацията, танцът?

Адолин изръмжа, усети познатото Вълнение от боя и отби атаката на Салинор, без да обръща внимание на удара, който получи отстрани на тялото си. После улови Меча с две ръце и го стовари върху гръдната му броня, сякаш сечеше дърва. Салинор отново изстена, Адолин вдигна крак, изрита го и Салинор падна на земята.

Той изтърва Меча — захватът с една ръка беше недостатък на Огнената позиция. Острието изчезна в мъгла. Адолин прекрачи Салинор и освободи своя Меч, после изрита шлема на противника. Шлемът се пръсна на парченца и разкри замаяно, ужасено лице.

После Адолин изрита с пета гръдната броня. Салинор опита да хване стъпалото му, ала Адолин риташе безмилостно, докато и тази част от Бронята се пръсна.

— Спрете! Спрете!

Адолин спря с крак до главата на Салинор и вдигна поглед към съдийката. Истоу се беше изправила в кабината си, лицето ѝ пламтеше, гласът ѝ бе гневен.

— Адолин Колин! — кресна тя. — Това е дуел, не е състезание по борба!

— Наруших ли някое правило? — изрева той в отговор.

Мълчание. Ушите му свиреха, ала долови, че публиката е стихнала. Чуваше как дишат.

— Наруших ли някое правило? — попита той отново.

— Дуелът не се…

— Значи аз съм победител — заключи Адолин.

Съдийката заекна.

— Този дуел се води до разбиването на три части от Бронята. Вие счупихте само две.

Адолин сведе поглед към замаяния Салинор. После се пресегна, отпра единия му паулдрон и го смачка с облечените си с ръкавици юмруци.

— Готово.

Потресено мълчание.

Адолин приклекна до съперника си.

— Мечът ти.

Салинор опита да се надигне, ала без гръдна броня беше трудно. Доспехите му не работеха както трябва и трябваше да се обърне на една страна и след това да се изправи. Изпълнимо, обаче Салинор явно не беше достатъчно опитен с Бронята, та да го направи. Адолин го спипа за рамото и го хвърли отново в пясъка.

— Ти загуби — изръмжа Адолин.

— Ти ме измами! — пръсна слюнки Салинор.

— Как?

— Не знам как! Просто… Не се прави…

Млъкна, щом Адолин внимателно положи ръката си върху гърлото му. Салинор зяпна.

— Не би посмял.

От пясъка около него плъпнаха духчета на страха.

— Искам си наградата — рече Адолин. Внезапно се почувства изцеден. Вълнението го беше напуснало. В името на Бурите, никога досега не се беше чувствал така по време на дуел.

Мечът на Салинор се появи в ръката му.

— Победата — неохотно подзе съдийката — принадлежи на Адолин Колин. Салинор Евед губи Меча си.

Салинор остави Меча да се изплъзне от ръката му. Адолин го взе, приклекна до Салинор и му подаде оръжието с дръжката напред.

— Прекъсни връзката.

Салинор колебливо докосна рубина в ефеса на Меча. Камъкът проблясваше. Връзката бе прекъсната.

Адолин се изправи, изтръгна рубина и го натроши. Това не беше нужно, но представляваше добър символичен жест. Най-сетне тълпата се разшумя — трескави разговори. Дошли бяха да гледат зрелище, а получиха жестокост. „Е, на война често става така. Добре е за тях да го разберат“, рече си Адолин. Ала докато влизаше в чакалнята, се чувстваше неуверен в себе си. Постъпката му беше безразсъдна. Да освободи Меча си? Да се постави в положение съперникът да се добере до крака му?

Адолин влезе в сборната стая. Ренарин го посрещна зяпнал.

— Това беше невероятно — рече по-малкият брат. — Сигурно е най-краткият засвидетелстван дуел за Брони! Беше изумителен, Адолин!

— Аз… Благодаря ти. — Подаде на Ренарин Меча на Салинор. — Подарък.

— Адолин, сигурен ли си? Искам да кажа, определено не ме бива с Бронята, която вече имам.

— Преспокойно можеш да имаш пълния комплект. Вземи го.

Ренарин видимо се колебаеше.

— Вземи го — повтори Адолин.

Ренарин неохотно взе Меча и се свъси. Адолин поклати глава и седна на една от подсилените пейки, годни да издържат тежестта на Броненосец. Влезе Навани, слязла от местата за публиката.

— Това, което направи — отбеляза тя, — нямаше да подейства при по-ловък съперник.

— Знам — отговори Адолин.

— Следователно ти постъпи мъдро. Прикри истинските си умения. Хората могат да приемат, че победи с измама — преби го, вместо да се дуелираш. Навярно ще продължат да те подценяват. Мога да поработя по това да ти осигуря още схватки.

Адолин кимна и се престори, че тъкмо по тази причина се е бил така.

15 . Ръка с тур

В труд с усърдие и сила,

Духове ти шепнат близо.

Започни със тази форма,

От страха ще си свободен.

Из „Песента на Изброяването“ на Слушачите, Деветнадесета строфа

— Търговецо Твлкав — подзе Шалан. — Струва ми се, че носеше други обуща в първия ден на нашето пътуване.

Твлкав се препъна на път към огнището, ала ловко се нагоди към нейното предизвикателство. Обърна се с усмивка към Шалан и поклати глава.

— Опасява се, че грешите, Сиятелна! Тъкмо, когато се отправихме на това пътуване, загубих един от сандъците си с облекло в буря. Води ми се само този чифт.

Явна лъжа. След шест дни заедно обаче, Шалан беше установила, че Твлкав няма нищо против да го хванат в лъжа.

Тя седеше на коравата седалка на фургона, стъпалата ѝ бяха превързани, и се взираше в търговеца. Повечето ѝ време днес мина в цедене на кратунков сок и втриването му в краката ѝ, та да избегне появата на духчета на загниването. Беше особено доволна, когато забеляза растенията — оказа се, че въпреки липсата на опит, от обучението ѝ имаше някаква полза в пустошта.

Дали да разобличи лъжата на Твлкав? Какво ще постигне с това? Той явно не се смущаваше от такива работи. Малките му очички я наблюдаваха в мрака.

— Е, това е неприятно — рече Шалан. — Навярно по пътя ще се натъкнем на други търговци, от които да купя подходящи обувки.

— Със сигурност ще търся подобна възможност, Сиятелна.

Твлкав се поклони, усмихна се бегло и продължи по посока на огъня с вечерята. Огънят беше слаб — дървата им бяха на привършване и паршите бяха отишли да търсят още.

— Лъже — тихо каза Шарка. Беше почти невидим на седалката до нея.

— Знае, че като не мога да ходя, завися повече от него.

Твлкав седна край мъждукащия огън. Наблизо се тътреха разпрегнатите чули. Дребните скални пъпки хрущяха под великанските им стъпала. Чулите никога не се отдалечаваха.

Твлкав взе тихо да шепне нещо на Таг, наемника. Усмихваше се, ала Шалан нямаше вяра на тъмните му лъскави очи.

— Върви да видиш какво говорят — каза тя на Шарка.

— Да видя?

— Да чуеш думите му, после да дойдеш и да ми ги повториш. Не се приближавай много до светлината.

Шарка се смъкна по страната на фургона. Шалан се облегна в коравата седалка, после извади от кесията си огледалцето, което откри в нещата на Ясна, и една сфера. Само една марка, нищо твърде ярко. Пък и марката вече бледнееше. Кога се очаква следващата буря? Утре?

Наближаваше началото на новата година, значи предстоеше дъждовният сезон, макар и не в близките няколко седмици. Не беше високосна година, нали? Е, Шалан можеше да преживее бурите на открито. Вече веднъж беше принудена да изтърпи унижението, заключена в клетката си.

Видя, че изглежда ужасно. Зачервени очи с торбички, чорлави коси, прокъсана и мръсна рокля. Приличаше на просякиня, която е изровила от бунището хубава някога дреха.

Това не я притесняваше особено. Да не би да искаше да се докарва пред роботърговците? Надали. Ясна обаче не се вълнуваше какво мислят хората за нея, ала винаги изглеждаше безупречно. Не че се държеше съблазнително — нито за миг. Всъщност, тя недвусмислено презираше подобно държание. Да използваш сладкото си лице, за да накараш мъжете да правят каквото пожелаеш, не е по-добро от това мъжът да подчинява жената на волята си със сила, казваше Ясна. И двете са низки, и двете с напредването на възрастта изневеряват.

Не, Ясна не одобряваше съблазняването като инструмент. Хората обаче откликваха различно на онези, които видимо се контролираха.

Какво мога да направя?, рече си Шалан. Нямам грим, нямам даже обувки.

— … може да е някоя важна личност — внезапно се обади гласът на Твлкав. Шалан подскочи, сетне погледна встрани, където вече се бе настанил Шарка. Гласът идеше от него.

— Тя е беля — каза гласът на Таг. Шарка подражаваше съвършено. — Все още си мисля, че трябва да я зарежем и да продължаваме.

— Имаме късмет, че не ти взимаш решенията — отвърна гласът на Твлкав. — Ти се погрижи за вечерята. Аз ще се погрижа за нашата малка светлоока спътница. Тя липсва някому. На някой богаташ. Ако можем да му я продадем обратно, Таг, най-сетне ще се измъкнем от дупката.

Шарка малко попращя като огън, после млъкна.

Възпроизведе чудесно разговора. Това може да е много полезно, помисли Шалан.

За жалост, трябваше да направи нещо за Твлкав. Не можеше да го остави да я разглежда като нещо, което да продаде на близките ѝ — това беше смущаващо близко до робство. Оставеше ли го с такива умонастроения, щеше да прекара цялото пътуване в тревоги за него и разбойниците му.

И тъй, как би постъпила Ясна?

Шалан стисна зъби, измъкна се от фургона и боязливо стъпи на разранените си крака. Едва ходеше. Изчака духчетата на болката да се оттеглят, после прикри страданието си, приближи мъждивия огън и седна.

— Таг, свободен си.

Таг погледна Твлкав и онзи му кимна. Отиде да нагледа паршите. Блут беше отишъл на разузнаване, както често правеше нощем — търсеше следи от други, които минават по същия път.

— Време е да обсъдим заплащането ти — рече Шалан.

— Да съм в услуга на толкова знатна личност, разбира се, е само по себе си заплащане.

— Разбира се — отвърна Шалан и го погледна в очите. Не отстъпвай. Можеш да се справиш. — Ала един търговец трябва да се препитава някак. Не съм сляпа, Твлкав. Твоите хора не са съгласни с решението ти да ми помогнеш. Мислят, че това е загуба.

Твлкав неспокойно погледна Таг. Шалан се надяваше той сега да се чуди за какво още се е досетила.

— Щом пристигна на Пустите равнини, ще се сдобия с голямо богатство. Все още не разполагам с него.

— Колко… тъжно.

— Ни най-малко. Това е една възможност, търговецо Твлкав. Бъдещото ми богатство е резултат от годеж. Ако пристигна в безопасност, моите спасители — хората, които ме спасиха от пиратите и пожертваха толкова много, за да ме отведат при новото ми семейство — несъмнено ще бъдат щедро възнаградени.

— Аз съм само един смирен слуга — откликна Твлкав с широка фалшива усмивка. — Наградите са възможно най-далеч от ума ми.

Смята, че го лъжа за богатството. Шалан скръцна със зъби. Вътре в нея се разгоря гняв. Така постъпи и Кабсал! Отнасяше се към нея като към играчка, като към средство за постигане на своите цели, а не като към личност.

Тя се приведе по-близо до Твлкав в светлината на огъня.

— Не си играй с мен, търговецо на роби.

— Не бих дръзнал…

— Нямаш представа в каква буря си се озовал — просъска Шалан, гледайки го право в очите. — Нямаш представа какъв е залогът за моето пристигане. Можеш да вземеш дребнавите си кроежи и да ги натикаш в някоя дупка. Прави каквото ти кажа и аз ще се погрижа дълговете ти да бъдат опростени. Ти отново ще бъдеш свободен човек.

— Какво? Как… Вие откъде…

Шалан се изправи и го прекъсна. Чувстваше се някак по-силна от преди. По-решителна. Неувереността ѝ трепкаше под лъжичката, ала тя не ѝ обръщаше внимание.

Твлкав не знаеше, че тя е кротка. Не знаеше, че е израсла изолирано в провинциално имение. За него тя беше придворна дама, опитна в споровете и свикнала да ѝ се подчиняват.

Изправена пред него, тя чувстваше, че свети в блясъка на пламъците; извисяваше се над нечистите му кроежи. И тогава видя. Очакването не беше просто каквото другите очакват от теб.

А какво ти очакваш от себе си.

Твлкав отстъпи от нея като от бушуващ огън. Сви се, зина и вдигна ръка. Шалан забеляза, че наистина свети със светлина като на сферите. Роклята ѝ вече не беше дрипава и мръсна, а величествена.

Тя инстинктивно остави сиянието ѝ да избледнее с надеждата Твлкав да го приеме като игра на пламъците от огъня. Обърна се, остави го разтреперан и се отправи към фургона. Тъмнината беше пълна — първата луна още не бе изгряла. Шалан усети, че краката не я болят като по-рано. Дали не беше надценила раните?

Стигна фургона и започна да се качва, обаче Блут подбра тъкмо този момент да нахълта в лагера с викове:

— Гасете огъня!

Твлкав загуби ума и дума.

Блут се стрелна покрай Шалан, стигна до огъня и грабна казана с къкрещата яхния. Обърна го върху пламъците. Разпиля се пепел, засъска пара, а огнените духчета литнаха и избледняха.

Твлкав скокна и в мътната светлина на жаравата се вторачи в мърлявата яхния, която се стичаше край краката му. Шалан стисна зъби от болка, слезе от фургона и приближи. Таг дотича от друга посока.

— … да има няколко десетки — говореше приглушено Блут. — Добре въоръжени са, но нямат нито коне, нито чули, значи не са богати.

— Какво става? — попита Шалан.

— Разбойници — отговори Блут. — Или наемници. Или както искате да ги наречете.

— Никой не патрулира тук, Сиятелна — обясни Твлкав. Стрелна я с очи, после бързо отмести поглед, явно все още потресен. — Наистина пустош, както виждате. Присъствието на алетите на Пустите равнини означава, че много народ идва и си отива. Търговски кервани като нашия, занаятчии, които търсят препитание, светлооки от по-долен произход, които искат да постъпят в нечия армия. Тези две условия — никакви закони и множество пътници — привличат особен вид негодяи.

— Опасни — съгласи се Таг. — Тия взимат каквото искат. Оставят само трупове.

— Видяха ли нашия огън? — попита Твлкав и заусуква кепето си в ръце.

— Не знам — рече Блут и погледна през рамо. Шалан едва различаваше израза на лицето му в тъмнината. — Не исках да се приближавам. Промъкнах се колкото да ги преброя, после бързо хукнах насам.

— Как можеш да си сигурен, че са разбойници? — попита Шалан. — Може да са просто войници на път за Пустите равнини, както каза Твлкав.

— Не развяват знамена, не показват печати. А имат добри оръжия и се пазят строго. Дезертьори. Бих заложил чулите за това.

— Ба — намеси се Твлкав. — Ти би заложил моите чули и на ръка с тур. Но, Сиятелна, въпреки отвратителния му усет в хазарта, вярвам, че този глупак има право. Трябва да впрегнем чулите и да потеглим незабавно. Тъмнината е наш съюзник и трябва да се възползваме от нея.

Шалан кимна. Мъжете се разбързаха, дори и дебелият Твлкав. Разтуриха лагера и впрегнаха чулите. Робите замърмориха, че не са получили вечеря. Шалан спря до тяхната клетка и се засрами. Семейството ѝ притежаваше роби — и то не само парши и арденти. Обикновени роби. В повечето случаи те бяха просто тъмнооки без право да пътуват.

Бедните души тук обаче бяха болнави и полуъртви от глад.

И ти си само на крачка от тези клетки, Шалан, рече си тя, когато Твлкав мина край нея, ругаейки под нос пленниците. Не. Той не би посмял да те затвори. Просто ще те убие.

Отново се наложи да напомни на Блут да ѝ подаде ръка, за да може тя да се качи във фургона. Таг натири паршите в техния фургон, като ги ругаеше за мудността. После зае мястото си и подкара последен от кервана.

Първата луна се показа и стана по-светло, отколкото се нравеше на Шалан. Всяка хрущяща стъпка на чулите ѝ се струваше гръмовна. Брулеха растенията, които тя нарече гърбокори. Приличните на тръбички от пясъчник клонки пукваха и се тресяха.

Не напредваха бързо — чулите никога не бързаха. Шалан съгледа светлини на склона на един хълм. Опасно близо. Лагерен огън на по-малко от десет минути пеш. Ветровете довяха далечни гласове и скърцане на метал — навярно някой се дуелираше.

Твлкав обърна фургоните на изток. Шалан се свъси и прошепна:

— Защо насам?

— Помните ли клисурата, която забелязахме? — тихо отговори Блут. — Така тя ще се окаже между нас и тях, ако ни чуят и дойдат да ни търсят.

Шалан кимна.

— Какво можем да направим, ако ни хванат?

— Не е добре да ни хващат.

— Не можем ли да им платим и да си продължим по пътя?

— Дезертьорите не са като обикновените разбойници — обясни Блут. — Те са изоставили всичко. Клетви. Семейство. Дезертираш ли, ти си разбит. Готов си на всичко, защото вече си изоставил всичко, което би се страхувал да изгубиш.

— Олеле.

Шалан погледна през рамо.

— Ъъъ… Да, това решение е за цял живот, така си е. Ще ти се поне малко чест да ти е останала, ама знаеш, че вече нямаш чест.

Блут млъкна, а Шалан бе твърде притеснена да го подтиква да говори още. Продължи да гледа светлините на хълма, докато фургоните — за щастие — се отдалечаваха в нощта и най-сетне избягаха в тъмнината.

16 . Учител по фехтовка

Боговете на мнозина сръчна форма подариха.

Ала скоро се опълчихме, боговете ни разбиха.

С ръка умела сръчните боравят,

порядък и охолство те желаят.

Из „Песента на Изброяването“ на Слушачите, Двадесет и седма строфа

— Знаеш ли — рече Моаш, застанал до Каладин, — винаги съм си мислил, че това място ще е…

— По-голямо? — предложи Дрей с тежкия си акцент.

— По-хубаво — отговори Моаш и огледа тренировъчната площадка. — Прилича на мястото, където се упражняват тъмнооките войници.

Площадката беше запазена за светлооките на Далинар. Откритото пространство в центъра беше настлано с дебел слой пясък. Обикаляше го дъсчена пътека, която заемаше мястото между пясъка и сградата. Самата сграда беше тясна, с дълбочина само една стая, и ограждаше площадката — само отпред имаше стена с арка за вход. Стрехите на покрива ѝ хвърляха сянка върху дървената пасарелка. В сянката светлооки офицери разговаряха или гледаха онези, които се упражняваха под слънчевата светлина. Насам-натам сновяха арденти и разнасяха оръжия и питиета.

Разположението беше като на всички тренировъчни площадки. Каладин се беше обучавал на няколко подобни места. Най-вече в началото, в армията на Амарам.

Каладин вирна брадичка и положи пръсти на арката. Бяха минали седем дни от идването на Амарам в лагерите. Седем дни да се справи с това, че Далинар и Амарам са приятели.

Реши, че ще бъде щастлив заради идването на Амарам, Бурята да го отнесе. Все пак, присъствието му тук означаваше, че най-сетне ще намери сгода да забие копието си в него.

Не, не копие, рече си той на влизане. Нож. Искам да съм лице в лице с него, за да виждам ужаса му, когато умира. Искам да усетя как ножът го пронизва.

Каладин махна на хората си и мина под арката. Насили се да се съсредоточи върху мястото, а не върху Амарам. Арката беше построена от хубав камък, изкопан недалеч, структурата беше укрепена откъм изток, както беше обичайно. От тънкия седимент крем личеше, че стената е издигната неотдавна. Поредният знак, че Далинар почваше да разглежда лагерите като нещо трайно — разтуряше простите временни постройки и ги заменяше с нови и яки сгради.

— Не знам какво си очаквал — каза Дрей на Моаш, когато огледа наоколо. — Как би направил една площадка за светлооки различна? Ще насипеш диамантен прах вместо пясък ли?

— Ох — обади се Каладин.

— Не знам — отговори Моаш. — Просто те го изкарват голяма работа. Без тъмнооки на „специалната“ тренировъчна площадка. Не виждам какво ѝ е толкова специалното.

— Понеже не разсъждаваш като светлоок — обясни Каладин. — Специална е по една много проста причина.

— И коя е тя?

— Ние не сме тук — отговори Каладин и ги поведе навътре. — Поне не обичайно.

Беше взел Дрей, Моаш и още петима — от Мост Четири и оцелели от старата Синя гвардия. Далинар беше придал гвардейците към Каладин и за каладинова изненада и удоволствие, те го приеха за водач без оплакване. Той беше впечатлен от всички тях, до един. Старата гвардия заслужаваше славата си.

Неколцина гвардейци, тъмнооки, започнаха да се хранят с Мост Четири. Помолиха и за нашивки на моста и Каладин им взе, но им нареди да носят на едното рамо нашивките на Синята гвардия като белег за гордост.

С копие в ръка, Каладин насочи отряда си към групата арденти, които се бяха завтекли към тях. Ардентите носеха ворински религиозни одежди — свободни панталони и туники, привързани на кръста с просто въже. Бедняшко облекло. Ардентите бяха роби и в същото време не бяха. Каладин никога не се бе замислял за тях. Майка му навярно би се оплакала колко малко се грижи той за съблюдаването на религията. Каладин пък го разбираше така — щом Всемогъщият не проявяваше особена загриженост за него, защо той да се главоболи за Всемогъщия?

— Това е тренировъчната площадка за светлооки — строго рече водещият ардент. Беше тънка и висока жена, макар че не подобаваше човек да възприема ардентите като мъже или жени. Главата на жената беше обръсната, като на всички арденти. Спътниците ѝ имаха квадратни бради, без мустаци.

— Капитан Каладин, Мост Четири — представи се Каладин, докато оглеждаше площадката, и положи копието на рамо. Много лесно щеше да е някоя злополука да стане тук по време на учебен двубой. Трябваше да внимава за това. — Тук сме да охраняваме момчетата Колин, докато тренират днес.

— Капитан? — подигравателно се обади един от ардентите. — Ти…

Друг го смълча, като му прошепна нещо. Вестите за Каладин бързо бяха обиколили лагера, ала понякога ардентите биваха доста затворено племе.

— Дрей — рече Каладин и посочи. — Виждаш ли скалните пъпки горе на стената?

— Ъхъ.

— Култивирани са. Значи има достъп до горе.

— Много ясно — каза жената ардент. — Стълбището е в северозападния ъгъл. Ключът е у мен.

— Добре, значи можете да го заведете. Дрей, наглеждай отгоре.

— Заемам се — отвърна Дрей и се отправи към стълбата с подтичване.

— И какви опасности очакваш тук? — попита жената ардент и скръсти ръце.

— Виждам много оръжия, маса хора влизат и излизат и, ах, това Мечове ли са? Направо се чудя какво би могло да се обърка. — Каладин изгледа жената. Тя въздъхна и подаде ключа на един от помощниците си, който изтърча подир Дрей.

Каладин посочи на хората си откъде да наблюдават. Те се настаниха и той остана само с Моаш. Жилавият Моаш тутакси се беше обърнал при споменаването на Мечовете и сега ги гледаше жадно. Двама светлооки с Мечове застанаха в центъра на настланата с пясък площадка. Единият Меч беше дълъг и тесен, с голям предпазител за ръката, а другият беше широк и грамаден, със злостни шипове — подобни на пламъци — щръкнали от двете страни. Остриетата и на двата бяха покрити с предпазна ивица, нещо като половин ножница.

— Ъ, не познавам нито един от двамата — каза Моаш. — Мислех, че знам всички Броненосци в лагера.

— Не са Броненосци — обясни ардентът. — Използват Мечовете на краля.

— Елокар дава на хората да ползват неговия Меч? — учуди се Каладин.

— Това е една велика традиция — отговори жената ардент, видимо раздразнена, че се налага да обяснява. — Върховните принцове го правеха в своите владения преди обединението, а сега това е задължение и чест на краля. Хората могат да използват кралските Броня и Меч, за да се упражняват. Светлооките в нашите армии трябва да са опитни за доброто на всички. Бронята и Мечът се трудни и ако Броненосец падне в сражение, важно е да има кой да ги използва веднага.

Има смисъл, допусна Каладин, макар да му бе трудно да си представи как някой светлоок разрешава друг човек да докосва Меча му.

— И кралят има два Меча?

— Единият е на баща му, съхраняван заради традицията да се обучават Броненосци. — Жената хвърли поглед на трениращите. — Алеткар открай време разполага с най-добрите Броненосци в света. Тази традиция е част от това. Кралят намекна, че един ден може да дари бащиния си Меч на някой достоен воин.

Каладин кимна одобрително.

— Не е зле. Обзалагам се, че мнозина идват да се упражняват с тях и всеки се надява да докаже, че е най-умел и най-заслужил. Елокар е намерил добър начин да накара сума ти хора да се обучават.

Жената ардент изсумтя и си тръгна. Каладин гледаше как Мечовете проблясват във въздуха. Мъжете, които ги ползваха, едва знаеха какво правят. Истинските Броненосци, които той бе виждал, истинските Броненосци, с които се бе сражавал, не се кандилкаха и не размахваха грамадните мечове като тояги. Даже дуелът на Адолин онзи ден беше…

— Бурите да го отнесат, Каладин — обади се Моаш, докато гледаше как жената ардент се отдалечава. — И казваш, че аз трябвало да се държа почтително?

— А?

— Не използва титлата на краля. После намекна, че светлооките, които идват тук да се упражняват, са мързеливци и е трябвало някак да бъдат прилъгани да го правят. Аз пък си мислех, че от нас се очаква да не спорим със светлооките.

Каладин отдели очи от Броненосците. От разсеяност беше говорил, без да се замисля.

— Прав си. Благодаря, че ми напомни.

Моаш кимна.

— Искам да пазиш при портата — каза Каладин и посочи. Влезе група парши, понесли сандъци, вероятно пълни с храна. Те не би трябвало да представляват опасност. Нали?

— Обръщай особено внимание на слуги, оръжейници и на всеки друг с безобиден вид, който приближи до синовете на Върховния принц Далинар. Един от най-добрите начини да успеят с убийството е някой такъв да забие нож в ребрата.

— Добре. Кажи ми нещо, Кал. Кой е тоя Амарам?

Каладин рязко се обърна към Моаш.

— Виждам как го гледаш. Виждам какво става лицето ти, когато другите мостови го споменат. Какво ти е направил?

— Служих в неговата армия. Последно се сражавах там, преди да…

Моаш посочи белезите на челото му.

— И това е негово дело?

— Аха.

— Значи той не е такъв герой, какъвто хората го изкарват — заключи Моаш. Изглеждаше доволен.

— Душата му е по-черна от всяка друга.

Моаш го улови за ръката.

— Някак ще успеем да се доберем до тях. Садеас. Амарам. Онези, които ни причиниха това, нали?

Около Моаш възвряха духчета на гнева, прилични на кървави езерца върху пясъка.

Каладин го погледна в очите и кимна.

— Това ме устройва — рече Моаш, взе копието на рамо и отърча към позицията, която Каладин му определи. Духчетата изчезнаха.

— Още един, който трябва да се научи по-често да се усмихва — прошепна Сил. Каладин не я беше забелязал да се носи наоколо. Тя седна на рамото му.

Каладин тръгна да обикаля площадката, като си отбелязваше всеки вход. Навярно беше прекалено предпазлив. Просто обичаше да си върши работата добре, а сякаш бе минал цял живот без да има друга работа, освен да спасява Мост Четири.

Ала понякога му се струваше, че е невъзможно да върши работата си добре. През последната седмица някой отново се беше промъкнал в покоите на Далинар и бе надраскал числа на стената. Отброяваха дата след малко повече от месец.

Не личеше Върховният принц да се е разтревожил. Той настоя да не се говори за случая. Бурите да го отнесат… да не би сам да пишеше по време на пристъпите си? Или някакво духче? Каладин беше сигурен, че този път никой не би могъл да се промъкне край него.

— Искаш ли да поговорим за онова, което те тревожи? — попита Сил.

— Притеснявам се какво става с Далинар по време на буря. Числата… Нещо не е наред. Още ли виждаш онези духчета?

— Червените светкавици ли? Така мисля. Трудно се забелязват. Ти не си ли ги виждал?

Каладин поклати глава, взе си копието и тръгна по пътеката около арената. Надзърна в някакъв склад. Покрай стената бяха наредени дървени учебни мечове, някои с размера на Острие, и тренировъчни кожени гащи.

— И това ли е всичко, което те тревожи? — попита Сил.

— Какво друго?

— Амарам и Далинар.

— Не е кой знае какво. Далинар Колин е приятел с един от най-злите убийци, които съм срещал през живота си. Е, и? Далинар е светлоок. Сигурно е приятел с мнозина убийци.

— Каладин…

— Амарам е по-лош от Садеас, знаеш — продължи Каладин, докато обикаляше склада и търсеше входове. — Всеки знае, че Садеас е плъх. Той е прям. „Ти си мостови“, казва, „и аз ще те използвам, докато умреш.“ Амарам обаче… Обеща да е нещо повече, Сиятелен господар като от преданията. Каза ми, че ще пази Тиен. Преструваше се, че има чест. Това е по-лошо от всяка низост, на която е способен Садеас.

— Далинар не е като Амарам — възрази Сил. — Знаеш, че не е.

— Хората говорят за него същото, каквото говореха за Амарам. Каквото продължават да говорят за Амарам. — Каладин отново излезе на слънце и продължи да обикаля. Вървеше край дуелиращи се светлооки, които ритаха пясъка, пъшкаха, сумтяха и тракаха с дървените мечове.

За всяка двойка дуелисти се грижеха десетина тъмнооки, които им подаваха кърпи и манерки, а някои имаха и по един-двама парши, та да им носят столове за почивките. Отче на Бурята. Дори и в нещо толкова ежедневно светлооките имаха нужда от обгрижване.

Сил се стрелна във въздуха пред Каладин и се спусна като буря. Буквално като буря. Спря точно пред него. Под крачетата ѝ вреше облак и проблясваха мълнии.

— Можеш ли искрено да твърдиш, че според теб Далинар Колин само се преструва на човек с чест? — настоя тя.

— Аз…

— Недей ме лъга, Каладин — каза тя и пристъпи напред, сочейки го с пръст. Макар и мъничка, в този миг тя изглеждаше огромна като буря. — Никакви лъжи. Никога.

Каладин пое дълбоко дъх.

— Не — рече той най-сетне. — Не. Далинар даде своя Меч за нас. Той е добър човек. Приемам това. Амарам го залъгва. Той залъга и мен, затова, струва ми се, не мога да виня Колин много.

Сил кимна отсечено и облакът се разсея.

— Трябва да говориш с него за Амарам — рече тя, летейки край главата на Каладин, който продължаваше с огледа на постройката. Пристъпваше ситно и би трябвало да изостане от него, а не изоставаше.

— И какво да му кажа? Да ида при него и да обвиня един светлоок от трети дан, че е погубил собствените си войски? Че е откраднал моя Меч? Ще прозвучи или глупаво, или налудничаво.

— Но…

— Той няма да ме чуе, Сил. Далинар Колин може и да е добър човек, но няма да ме остави да говоря лошо за един могъщ светлоок. Така стоят нещата в този свят. И това е истина.

Продължи с огледа. Искаше да знае какво има в стаите, откъдето хората можеха да наблюдават тренировките. Някои стаи бяха складове, други — бани или стаи за почивка. Няколко бяха заключени — вътре светлооките се възстановяваха след упражненията за деня. Светлооките обичаха баните.

В задната страна на постройката, срещу портата, се помещаваха жилищата на ардентите. Каладин никога не беше виждал да се суетят толкова много бръснати глави и облечени в роби тела. У дома, в Огнекамък, градоначалникът държеше само неколцина сбръчкани стари арденти, учители на сина му. Те от време на време слизаха в града да горят молитви и да издигат Призванията на тъмнооките.

Ардентите тук не изглеждаха като тях. Имаха телосложението на войници и често излизаха да се бият със светлооките, които имаха нужда от партньор. Някои имаха тъмни очи, ала ползваха мечове — за тях разделението на светлооки и тъмнооки не важеше. Те бяха просто арденти.

И какво да правя, ако един от тях реши да убие младите принцове? Бурите да го отнесат, как мразеше някои страни на работата си. Ако нищо не се случи, не си сигурен дали всичко е било наред или си предотвратил възможна опасност.

Адолин и брат му най-сетне пристигнаха. И двамата бяха в пълна Броня и носеха шлемовете си под мишница. Придружаваше ги Белязания с неколцина членове на старата Синя Гвардия. Последните отдадоха чест на Каладин, когато той се приближи и им даде знак, че са свободни и стражата официално е сменена. Белязания щеше да отиде при Тефт и групата, която охраняваше Далинар и Навани.

— Районът е подсигурен, доколкото можах да се уверя, без да прекъсвам тренировките, Сиятелни господарю — рече Каладин, пристъпвайки към Адолин. — Аз и хората ми ще внимаваме, докато тренирате, но не се колебайте да дадете сигнал за тревога, ако нещо Ви се стори не на място.

Адолин изсумтя, огледа се наоколо и почти не обърна внимание на Каладин. Беше висок, черната му алетска коса беше примесена с малко златисто русо. Косата на баща му не беше такава. Навярно майката на Адолин бе от Рира?

Каладин се обърна и тръгна към северната част на арената, за да има различна точка за наблюдение от тази на Моаш, когато Адолин се провикна:

— Мостови, решил си да почнеш да се обръщаш правилно към хората, така ли? Не наричаше ли баща ми „сър“?

— Той е мой командващ — отвърна Каладин. Простият отговор му се стори най-уместен.

— А аз — не? — свъси се Адолин.

— Не.

— И ако ти заповядам нещо?

— Ще се подчиня на всяко разумно искане, Сиятелни господарю. Но ако искате някой да Ви донесе чай между схватките, ще се наложи да повикате друг. Тук би трябвало да има достатъчно хора, които са готови да Ви целуват краката.

Адолин пристъпи към него. Макар наситено синята Броня да добавяше само няколко пръста към височината му, заради нея сякаш се издигаше като кула. Навярно онова за целуването на краката беше прекалено.

Адолин представляваше нещо. Привилегированото положение на светлооките. Не беше като Амарам или Садеас, които извикваха омраза у Каладин. Хора като Адолин само го дразнеха, напомняха му, че в този свят някои пиеха вино и носеха хубави премени, а други биваха заробвани едва ли не само по прищявка.

— Дължа ти живота си — изръмжа Адолин, като че изговарянето на тези думи му причиняваше болка. — Това е единствената причина, поради която не съм те изхвърлил през някой прозорец. — Чукна Каладин по гърдите с облечения си в ръкавица показалец. — Но няма да те търпя толкова, колкото те търпи баща ми, мостови. Нещо у теб не е както трябва, нещо, което не мога да напипам. Наблюдавам те. Знай си мястото.

Чудесно.

— Ще Ви опазя жив, Сиятелни господарю — отговори Каладин и отблъсна пръста му. — Това е моето място.

— И сам мога да се опазя — рече Адолин и пристъпи върху пясъка. Бронята му потракваше. — Работата ти е да наглеждаш брат ми.

Каладин беше повече от щастлив да го остави да си иде.

— Разглезен хлапак — промърмори той. Предполагаше, че Адолин е само няколко години по-възрастен от него. Едва наскоро си бе дал сметка, че е навършил двадесет години като мостови и не е забелязал. Адолин беше малко над двадесетте. Но да си дете нямаше нищо общо с възрастта.

Ренарин стоеше неловко до портите. Носеше старата Броня на баща си и новоспечеления Меч. За вчерашния бърз дуел на Адолин се приказваше из лагерите. На Ренарин му трябваха пет дни да се обвърже напълно с Меча си и да може да го освобождава.

Бронята на момъка беше в тъмен стоманен цвят; не беше боядисана. Далинар предпочиташе така. С предаването на Бронята той загатваше за убеждението си, че трябва да спечели следващите победи като политик. Похвална стъпка; не може винаги хората да те следват, защото се боят, че ще ги биеш или пък защото си най-добрият воин сред тях. За да бъдеш истински водач е нужно повече, много повече.

Ала на Каладин наистина му се щеше Далинар да бе задържал Бронята. Всичко, което помагаше Далинар да оцелее, беше дар за Мост Четири.

Каладин се облегна на една колона, скръсти ръце, положи копието в свивката на ръката си и загледа арената. Търсеше опасности, проучваше всеки, който се доближаваше прекалено до принцовете. Адолин отиде при брат си и го помъкна за рамото. Разни хора, които се упражняваха на арената, спираха и се кланяха, ако не бяха в униформа, или отдаваха чест при минаването на принцовете. В дъното се беше събрала група арденти в сиви одежди. Жената от по-рано пристъпи напред и подхвана разговор с братята. Адолин и Ренарин ѝ се поклониха официално.

Вече бяха изминали три седмици откак Ренарин получи Бронята. Защо Адолин беше чакал толкова дълго, преди да го доведе тук да се учи? Дали беше изчаквал дуела, за да спечели и Меч за момчето?

Сил кацна на рамото на Каладин.

— Адолин и Ренарин ѝ се кланят.

— Аха.

— Та не е ли ардентът роб? Притежание на баща им?

Каладин кимна.

— Човеците вършат безсмислени неща.

— Ако едва сега научаваш това — отговори Каладин, — значи не си внимавала.

Сил отметна коси и те се раздвижиха като истински. Жестът беше много човешки. Сигурно беше обръщала внимание.

— Не ги харесвам — рече тя лековато. — И двамата. Адолин и Ренарин.

— Ти не харесваш никой с Броня.

— Именно.

— По-рано нарече Мечовете мерзост. Ала Сияйните са ги носили. Грешали ли са те?

— Не, разбира се — каза Сил, все едно той е изрекъл нещо съвършено глупаво. — По онова време Броните не бяха мерзост.

— Какво се промени?

— Рицарите. — Гласът на Сил заглъхна. — Рицарите се промениха.

— Значи не самите оръжия са мерзост. Мерзост е, когато ги носят лоши хора.

— Вече няма добри хора. Може би никога не е имало…

— И откъде са дошли поначало? Бронята. Мечът. Днешните фабриали далеч не са толкова добри. Така че, откъде древните хора са се сдобили с тези удивителни оръжия?

Сил се умълча. Имаше влудяващия навик да млъква, когато въпросите ставаха твърде определени.

— Е? — настоя Каладин.

— Иска ми се да можех да ти кажа.

— Кажи ми тогава.

— Иска ми се да ставаше така. Не става.

Каладин въздъхна и насочи вниманието си към Адолин и Ренарин, както се полагаше. Жената ардент ги беше отвела в дъното на двора. Там в пясъка бяха насядали група хора. Те също бяха арденти, но в тях имаше нещо различно. Учители?

Докато Адолин разговаряше с тях, Каладин отново огледа бързо площадката и се свъси.

— Каладин? — обади се Сил.

— Един човек стои в сенките ей там — отговори Каладин и посочи с върха на копието си някъде под стряхата. Някакъв мъж се беше облегнал на високите до кръста дървени перила. — Наблюдава принцовете.

— Ами че то всички ги наблюдават.

— Този е различен. Ела.

Каладин закрачи небрежно, без да излъчва заплаха. Мъжът навярно бе просто слуга. С дълга коса, къса, но неравна брада и свободни сивкави дрехи, препасани с връв. Изглеждаше не на място на тренировъчната площадка и това само по себе си го правеше неподходящ за убиец. Най-добрите убийци не се открояваха.

Все пак, телосложението му беше яко, а на лицето му имаше белег — значи беше видял битки. По-добре да се провери. Настойчиво гледаше Ренарин и Адолин и от този ъгъл Каладин не виждаше дали очите му са светли или тъмни.

Когато приближи, нарочно изскърца в пясъка. Мъжът се обърна рязко и Каладин несъзнателно изравни копието си. Вече виждаше очите му — кафяви — но не можеше да определи възрастта му. Очите изглеждаха някак стари, ала кожата на мъжа не беше чак толкова набръчкана. Можеше да е на тридесет и пет. Или на седемдесет.

Твърде млад, рече си Каладин без причина.

Свали копието.

— Прощавай. Малко съм нервен. Нов съм на тази служба, от няколко седмици.

Стараеше се да звучи обезоръжаващо.

Не подейства. Мъжът го огледа от глава до пети. Излъчваше сдържаната заплаха на воин, който се пита дали да удари или не. Най-сетне се извърна от Каладин, отпусна се и продължи да гледа Адолин и Ренарин.

— Кой си ти? — попита Каладин и пристъпи към него. — Както ти казах, нов съм. Гледам да науча имената на всички.

— Ти си мостовият. Онзи, който спаси Върховния принц.

— Аз съм.

— Няма нужда да ми додяваш. Няма да нараня проклетия ти принц. — Имаше нисък, дрезгав глас. Стържещ. И особен акцент.

— Той не е мой принц — отвърна Каладин. — Просто е моя отговорност.

Отново огледа непознатия и забеляза нещо. Светлите дрехи, препасани с връв, бяха доста подобни на някои от ардентските. Косата го беше объркала.

— Ти си войник — предположи той. — Бивш, искам да кажа.

— Аха. Наричат ме Захел.

Каладин кимна. Всичко си дойде на мястото. Понякога воините се оттегляха в ардентията, ако нямаха друг живот, към който да се върнат. Каладин очакваше поне да бяха накарали човека да си обръсне главата.

Питам се дали Хав не е някъде из тези манастири, разсеяно си рече Каладин. Какво би си помислил за мене сега? Навярно щеше да се гордее. Открай време смяташе гвардейската служба за най-достойното назначение за един войник.

— Какво правят? — обърна се Каладин към Захел и кимна по посока на Ренарин и Адолин. Въпреки тежките си Брони, двамата бяха приседнали на земята пред старшите арденти.

Захел изсумтя.

— По-малкият Колин трябва да бъде избран от някой учител. За подготовка.

— Не могат ли просто да вземат когото си поискат?

— Не се прави така. Малко е неловко обаче. Принц Ренарин никога не се е учил много на фехтовка. — Захел замълча. — Изборът от учител е стъпка, която повечето светлооки момчета с подобаващо положение правят на десетгодишна възраст.

Каладин се свъси.

— И защо не се е учил?

— Някакви неприятности със здравето.

— И наистина ардентите ще го върнат? Родния син на Върховния принц?

— Могат, но навярно няма да го сторят. Не им стиска. — Захел присви очи, когато Адолин се изправи и махна. — Проклятие. Знаех си, че има нещо подозрително — той отлагаше избора до завръщането ми.

— Учителю Захел! — провикна се Адолин. — Не седиш с другите!

Захел въздъхна и погледна примирено Каладин.

— Май и на мене не ми стиска. Ще се постарая да не го нараня много. — Заобиколи парапета и притича натам. Адолин здраво стисна ръката му и посочи Ренарин. Захел определено се открояваше от останалите арденти с техните голи глави, спретнато подрязани бради и чисти одежди.

— Хмм. Не ти ли се видя странен? — попита Каладин.

— Всички хора ми се виждате странни — бодро отвърна Сил. — Всички, освен Скалата, който е съвършено благовъзпитан.

— Той те мисли за божество. Не би трябвало да го насърчаваш.

— И защо не? Аз съм божество.

Каладин извърна глава към рамото си и я изгледа безизразно.

— Сил…

— Какво сега? Богиня съм! — тя се усмихна и сви пръсти, като да държи нещо съвсем ситно. — Малка. Много, много малка. А сега ти позволявам да ми се поклониш.

— Трудничко ще е, докато седиш на рамото ми — измърмори Каладин. Видя, че на входа са дошли Лопен и Шен, вероятно с дневния доклад от Тефт. — Хайде. Да видим дали Тефт иска нещо от мен. После ще направим обход и ще проверим Дрей и Моаш.

17 . Повторение

Безличните са боязливи,

най-долни и почти безумни.

Заплащат формата с изгнание

и тя застига ги в страдание.

Из „Песента на Изброяването“ на Слушачите, Последна строфа

Докато се возеше във фургона, Шалан заглушаваше тревогата си с учене. Нямаше как да прецени дали дезертьорите са забелязали дирите от натрошени скални пъпки, оставени от кервана. Може би ги преследваха. А може би не.

Рече си, че няма полза да разсъждава върху това. И намери с какво да се разсее.

— Листата могат да пуснат свои издънки — каза тя и вдигна едно от овалните листенца с върха на пръста си. Обърна го към слънцето.

Блут седеше до нея, прегърбен като камък. Днес се кипреше с широкопола шапка, твърде изискана за него — бяла, по-тясна отпред и обримчена с черна кожа. От време на време почукваше с пръчката — дълга колкото Шалан бе висока — по черупката на чула.

На гърба на тетрадката си Шалан беше съставила списък на почукванията. Блут чукна два пъти, спря и чукна пак. Добичето забави ход. Водещият фургон, управляван от Твлкав, се заизкачва по покрит с дребни скални пъпки хълм.

— Виждаш ли? — рече Шалан и показа на Блут листенцето. — Затова клоните са толкова крехки. Когато дойде буря, тя натрошава клоните и разпилява листата. Те се пръсват надалеч и пускат издънки с нова черупка. Растат толкова бързо. По-бързо, отколкото очаквах, че е възможно из тези неплодородни земи.

Блут изсумтя.

Шалан с въздишка върна растението в купичката, където го подхранваше. Погледна през рамо.

Нямаше следа от преследвачи. Наистина беше време да спре да се тревожи.

Отново насочи внимание към скицника си — една от тетрадките на Ясна с малко изписани страници — и направи набързо скица на листото. Нямаше подходящи материали: само един въгленов молив, няколко писалки и малко мастило. Ала Шарка се оказа прав. Тя не можеше да престане.

Първо се беше заловила да замени скицата на сантида, както го помнеше от спускането си в морето. Рисунката не можеше да замени онази, направена веднага след случката, но да я има отново — в каква да е форма — почна да лекува раните вътре в нея.

Завърши листото, обърна страницата и подхвана скица на Блут. Не ѝ се щеше да подновява сбирката образи на хора тъкмо с него, обаче възможностите ѝ бяха ограничени. За беля шапката на Блут наистина изглеждаше глупаво — беше твърде малка за главата му. Образът на Блут — приведен напред като рак, загърбил слънцето… Е, поне щеше да е интересна композиция.

— Откъде се сдоби с тази шапка? — попита Шалан, докато рисуваше.

— Изтъргувах я — промърмори той, без да я поглежда.

— Скъпо ли струваше?

Блут сви рамене. Шалан загуби своите шапки при корабокрушението, обаче убеди Твлкав да ѝ даде една от изплетените от паршите. Не беше особено хубава, но пазеше лицето ѝ от слънцето.

Въпреки друсането на вагона, Шалан успя да завърши скицата на Блут. Разгледа я и не остана доволна. Наистина слабо начало на сбирката ѝ — Шалан смяташе, че някак го е окарикатурила. Сви устни. Как ли би изглеждал Блут, ако не ѝ се чумери непрестанно? Ако дрехите му са по-спретнати, ако носи прилично оръжие вместо тази стара тояга?

Отлисти и почна отначало. Нова композиция — може би идеализирана, но някак си правилна. Всъщност Блут би изглеждал храбър и хубав, ако го облечеш както трябва. Униформа. Копие до него. Поглед към хоризонта. Докато завърши рисунката, Шалан се почувства много по-добре. Усмихна се на творбата и я подаде на Блут. Твлкав обяви почивка по пладне.

Блут погледна рисунката, ала нищо не каза. Чукна чула няколко пъти, за да го накара да спре до онзи на Твлкав. Дойде и Таг — този път той управляваше фургона с робите.

— Кратункова билка! — рече Шалан, свали скицника и посочи туфа тънки стъбла зад близката скала.

— Още бурени ли? — изпъшка Блут.

— Да. Ще бъдеш ли така любезен да ми ги донесеш?

— А не могат ли паршите да го направят? Предполага се, че трябва да нахраня чулите…

— Пазачо Блут, кого би предпочел да караш да те чака — добичетата или светлооката дама?

Блут се попочеса под шапката, сетне кисело се изсули от фургона и тръгна към кратунковите. Твлкав се беше изправил на своя фургон и се взираше в хоризонта на юг.

Там се виеше тънка струйка дим.

Шалан изстина. Слезе от мястото си и забърза към Твлкав.

— Бурите да го отнесат! — възкликна тя. — Дезертьорите ли са? Наистина ни преследват?

— Да. Явно са спрели да си приготвят обяд — отговори Твлкав от наблюдателната си позиция на покрива на фургона. — Не ги е грижа, че ще забележим огъня им. Сигурно знаят, че сме само три фургона и надали си струва да ни гонят. Продължаваме ли да се движим, без да спираме често, те ще се откажат. Да. Сигурен съм.

Скочи от фургона и се завтече да даде вода на робите. Не се главоболи да кара паршите да го правят — сам свърши работата. Това повече от всичко доказваше колко се тревожи. Искаше бързо да потеглят.

Така паршите останаха да си плетат в своята клетка зад фургона на Твлкав. Шалан угрижена остана да наблюдава. Дезертьорите бяха видели дирята на кервана.

Шалан усети, че се поти, ала какво можеше да направи? Не можеше да накара кервана да се движи по-бързо. Оставаше ѝ само да се надява, че ще се задържат преди преследвачите, както каза Твлкав.

Не ѝ се струваше вероятно. Няма как чулските фургони да са по-бързи от пешаците.

Разсей се с нещо, рече си тя, щом усети, че я обзема паника. Отвлечи ума си от преследването.

Ами паршите на Твлкав? Шалан ги разгледа. Може би една рисунка на двамата парши, които седят в клетката и плетат?

Не. Твърде нервна беше да рисува, но навярно би могла да разбере нещичко. Запъти се към паршите. Стъпалата ѝ се оплакаха, обаче болката беше поносима. Всъщност, за разлика от предните дни, когато тя криеше болката, сега пресилено охкаше. По-добре Твлкав да си мисли, че положението ѝ се влошава.

Спря пред клетката. Не беше заключена — паршите не бягаха. Закупуването на тези двамата трябва да беше значително вложение за Твлкав. Паршите не бяха евтини и затова доста монарси и могъщи светлооки събираха по много от тях.

Единият парш погледна Шалан и се върна към работата си. Едната? Трудно беше да различиш мъжете от жените парши, без да ги съблечеш. Тези двамата имаха бяла кожа с червена мраморна шарка. Бяха набити, към пет стъпки високи, и гологлави.

Не беше лесно да се съзре заплаха в тези двама скромни работници.

— Как се казвате? — попита Шалан.

Единият парш вдигна поглед, а другият продължи да плете.

— Името ти — настоя Шалан.

— Едно — рече паршът. Посочи спътника си. — Две.

Сведе глава и продължи да работи.

— Доволни ли сте от живота? Ако имахте възможност, не бихте ли искали да сте свободни?

Паршът я погледна и се смръщи. Набръчка чело, повтори беззвучно част от думите ѝ, сетне поклати глава. Не разбра.

— Свободни? — подтикна го Шалан.

Паршът се наведе и продължи да плете.

Всъщност изглежда смутен, помисли Шалан. Срамува се, че не разбира. Позата му говореше „Моля те, престани да питаш.“ Шалан стисна скицника под мишница и взе Спомен как двамата парши работят.

Това са зли чудовища, твърдо си каза тя. Съществата от легендите, които скоро ще почнат да рушат всички и всичко наоколо. Трудно ѝ беше да го повярва, докато гледаше двамата парши в клетката, макар да бе приела доказателствата.

В името на Бурите, Ясна имаше право. Убеждаването на светлооките да изоставят паршите си щеше да бъде почти невъзможно. Тя се нуждаеше от много, много солидно доказателство. Неспокойно се върна на мястото си и се покатери на седалката, като се постара да гримасничи от болка. Блут ѝ беше оставил наръч кратункови стъбла и сега се занимаваше с добитъка. Твлкав беше измъкнал някаква храна за обяд. Навярно щяха да се хранят в движение.

Шалан се поуспокои и се насили да скицира някои от растенията наоколо. Скоро почна да рисува хоризонта и скалните образувания наблизо. Вече не беше студено като в първите ѝ дни с роботърговците, ала сутрин още дъхът ѝ излизаше като пара.

Твлкав мина край нея и я изгледа с неудобство. След снощния им сблъсък край огъня почна да се държи по-иначе.

Шалан продължи да рисува. Тук земята определено беше много по-равна, отколкото в родния ѝ край. А растенията бяха по-малко и по-жилави. И…

… И това отпред друг стълб дим ли беше? Изправи се и засенчи очи с ръка. Да. Още дим. Шалан погледна на юг, към преследвачите.

Таг спря до нея — също беше забелязал дима. Завтече се към Твлкав и двамата взеха да спорят тихо.

— Търговецо Твлкав. — Шалан отказваше да го нарича майстор, както му се полагаше като на пълноправен търговец. — Бих искала да чуя разговора.

— Разбира се, Сиятелна, разбира се — закърши ръце Твлкав и се приближи с клатушкане към нея. — Видяхте дима зад нас. Навлязохме в един коридор между Пустите равнини и Плитките крипти и родствените им села. Движението е по-оживено тук, отколкото в по-голяма част от Мразовитата земя, разбирате ли. Затова не е неочаквано да се натъкнем на други…

— Онези пред нас?

— Ако имаме късмет, това е керван.

А ако нямаме късмет… Не беше нужно да пита. Други дезертьори или разбойници.

— Можем да ги избегнем — рече Твлкав. — Само голяма група хора биха дръзнали да палят огньове за обяда си, като покана… или предупреждение. Малките кервани, като нашия, не поемат такъв риск.

— Ако керванът е голям — разсъждаваше Таг и се чешеше по челото с дебелия си показалец, — значи имат охрана. Добра защита.

Погледна на юг.

— Да — съгласи се Твлкав. — Но може и да се намърдаме между двама врагове. Опасност от всички страни…

— Тези зад нас ще ни настигнат, Твлкав — каза Шалан.

— Аз…

— Ловецът ще се прибере с норка, ако няма телми — продължи тя. — Онези дезертьори трябва да убиват, за да оцелеят. Не каза ли, че тази вечер ще има буря?

— Да — неохотно призна Твлкав. — Два часа след залез, ако списъкът, който купих, не греши.

— Не знам как разбойниците преживяват бурите — каза Шалан, — обаче очевидно са решили да ни догонят. Обзалагам се, че планът им е да ползват фургоните ни като убежище, след като ни убият. Няма да ни пуснат да си вървим.

— Може би — отговори Твлкав. — Може би, да. Но, Сиятелна, щом ние виждаме онзи дим пред нас, значи и дезертьорите го виждат…

— Аха — обади се Таг, все едно току-що беше осъзнал това. — Цепим на изток. И убийците да преследват онази група отпред.

— Ще ги оставим да нападнат другите вместо нас? — възкликна Шалан и скръсти ръце.

— Какво друго очаквате да сторим, Сиятелна? — ядоса се Твлкав. — Ние, видите ли, сме нищожни кремлинги. Едничкият ни избор е да страним от по-едрите създания и да се надяваме те да се гонят взаимно.

Шалан присви очи и се взря в тънкия стълб дим напред. Лъжеха ли я очите, или димът наистина се сгъстяваше? Всъщност, стълбовете изглеждаха еднакви.

Няма да гонят плячка колкото тях, помисли Шалан. Напуснали са армията, избягали са. Те са страхливци.

Видя, че и Блут гледа назад — наблюдаваше дима с неразгадаемо изражение. Отвращение? Копнеж? Страх? Наоколо му нямаше духчета, които да ѝ подскажат.

Страхливци, повтори си тя. Или просто разочаровани хора? Камъни, които са почнали да се търкалят по наклона и вече не знаят как да спрат.

Нямаше значение. Видеха ли сгода, камъните щяха да смажат Шалан и спътниците ѝ. Нямаше да им помогне да тръгнат на изток. Дезертьорите щяха да се заемат с лесната плячка — бавните фургони — а не с вероятно по-трудната плячка напред.

— Тръгваме към втория стълб дим — заключи Шалан и седна.

Твлкав се обърна към нея.

— Вие няма…

Млъкна, когато Шалан го погледна в очите.

— Вие… — пак подзе той и облиза устни. — Няма да се доберете до… Пустите равнини толкова бързо, Сиятелна, ако се прикачим към по-голям керван, нали разбирате. Може да се окаже лошо.

— Ще се занимавам с това, ако стане нужно, търговецо Твлкав.

— Онези пред нас няма да спрат — предупреди Твлкав. — Може да пристигнем в лагера им и да установим, че са си отишли.

— Значи те или пътуват към Пустите равнини, или се връщат оттам по коридора към пристанищните градове. Ще ги пресрещнем и в двата случая.

Твлкав кимна с въздишка и се развика на Таг да бърза.

Шалан седна. Усещаше вълнение. Блут се върна и зае мястото си. После побутна към нея някакви съсухрени корени. Явно това беше обядът. Скоро фургоните се отправиха на север. Сега фургонът на Шалан беше трети.

Тя се настани — намираха се на часове от втората група, дори и да успееха да я настигнат. За да се избави от притесненията, завърши скиците си на пейзажа. После почна да рисува небрежно — просто оставяше молива да се движи по своя воля.

Нарисува танцуващи във въздуха небесни змиорки. Нарисува доковете в Карбрант. Нарисува Ялб, ала лицето му ѝ се стори някак чуждо и не можа да улови пакостливите искри в очите му. Навярно грешките се дължаха на тъгата ѝ при мисълта какво може да му се е случило.

Отгърна страницата и почна да скицира каквото ѝ дойде на ума. Моливът се размърда и изобрази елегантна дама с внушителна рокля. Свободна и гладка от талията надолу, тясна на гърдите и стомаха. Дълги и широки ръкави, единият — затворен, за скритата ръка, а другият — срязан на лакътя и драпиран край оголената предмишница.

Дръзка и хладнокръвна жена. Овладяна. Без да си дава сметка, Шалан нарисува своето лице на фигурата на жената.

Спря и моливът закръжи над образа. Това не беше тя. Нали? Възможно ли беше?

Докато фургонът подскачаше по камънаците и растенията, Шалан се взираше в рисунката. Отгърна страницата и почна друга. Бална рокля, дама в кралския двор, обградена от първенците на Алеткар, както си ги представяше. Високи и силни. Жената беше на мястото си сред тях.

Шалан нарисува своето лице на тази фигура.

Прелисти и направи нова рисунка. После още една.

Последната изобразяваше нея, седнала на края на Пустите равнини. Загледана на изток, към тайните, които Ясна търсеше.

Шалан обърна страницата и продължи да рисува. Ясна на кораба, седнала до писалището, заобиколена от листове и книги. Не обстановката беше важна, а лицето. Тревожно и ужасено. Изтощено до крайност.

Шалан го направи добре. Това беше първата рисунка след корабокрушението, която улавяше съвършено видяното. Бремето на Ясна.

— Спри колата — рече Шалан, без да вдига очи.

Блут я изгледа. Тя устоя на желанието да повтори. За съжаление, Блут не се подчини веднага.

— Защо? — поиска да узнае той.

Шалан вдигна поглед. Димът още беше далеч, но тя се оказа права — сгъстяваше се. Хората бяха спрели и бяха наклали голям огън за обяда. Ако можеше да се съди по дима, бяха много повече от другата група.

— Ще се преместя отзад. Трябва да проверя нещо. Можеш да продължиш, щом се настаня. Моля те, спри и ме повикай, когато наближим.

Блут въздъхна, обаче спря чула с няколко почуквания. Шалан слезе, взе кратунковите стъбла и тетрадката и отиде отзад. Когато влезе вътре, Блут незабавно потегли и извика нещо в отговор на Твлкав, който искаше да знае защо се бавят.

С вдигнати страници, фургонът на Шалан беше сенчест и усамотен, а сега вървеше последен и никой не можеше да я гледа през вратата. За беля, да пътува отзад беше и по-неудобно. Ситните скални пъпки предизвикваха изненадващо силно клатушкане и друсане.

Сандъкът на Ясна беше вързан до предната стена. Шалан отвори капака, за да получи някакво осветление от сферите вътре. После се облегна на възглавницата, стъкмена от платната, с които бяха увити книгите на Ясна. Шалан беше отпрала и кадифената обшивка на вътрешността на сандъка, за да се завива с нея нощем. Твлкав не успя да я снабди с одеяло.

Шалан разви стъпалата си, за да ги намаже с пресен сок от кратункова билка. Раните бяха хванали коричка и бяха много по-добре от предния ден.

— Шарка?

Той избръмча някъде наблизо. Шалан го беше помолила да си стои отзад, за да не тревожи Твлкав и пазачите.

— Стъпалата ми заздравяват. Ти ли направи това?

— Мммм… Почти не знам защо човеците се чупят. А още по-малко — защо се… поправят.

— Вашият род не се ли наранява? — поинтересува се Шалан, скърши едно растение и изцеди няколко капки сок върху лявото си стъпало.

— Ние се счупваме. Само че… по-различно от хората. И не се поправяме без помощ. Не зная защо вие се поправяте. Защо?

— Това е природно свойство на нашите тела. Живите създания се поправят от само себе си.

Шалан взе една сфера, за да потърси ситните червени духчета на загниването. Съгледа няколко около една порезна рана, бързо я намаза със сок и пропъди духчетата.

— Бих искал да знам защо нещата работят — съобщи Шарка.

— Мнозина от нас — също — отвърна Шалан, приведена над стъпалото си. Свъси се, когато фургонът удари по-едър камък. — Снощи пред Твлкав край огъня започнах да светя.

— Да.

— Знаеш ли защо?

— Лъжи.

— Роклята ми се промени. Кълна се, че снощи нямаше петна и дрипи. А сега има.

— Ммм. Да.

— Трябва да управлявам тези способности. Ясна ги наричаше Тъкане на Светлина. Намекваше, че е по-безопасно от Превръщането.

— Книгата?

Шалан се свъси и се облегна на стената на фургона. На пода до нея се виждаха дълги драскотини като от нокти. Сякаш някой от робите в пристъп на безумие беше опитал да издере с нокти пътя си към свободата.

Океанът погълна Сияйни слова, книгата, която Ясна ѝ подари. Струваше ѝ се по-голяма загуба от Книгата с безкрайните страници, другият подарък от Ясна. Все още не разбираше съвсем смисъла.

— Така и не успях да я прочета. Когато се доберем до Пустите равнини, трябва да се погрижим да се сдобием с друго копие.

Доколкото целта им беше военен лагер, Шалан се съмняваше, че ще има много книги за продан.

Вдигна сферата. Тя беше почнала да потъмнява и имаше нужда от презареждане. Какво щеше да се случи, ако не успееха да настигнат групата пред тях преди бурята да започне? Дали дезертьорите щяха да се проврат през бурята и да ги спипат? И да се доберат до безопасността на техните фургони?

Гръм да го удари, каква бъркотия. Имаше нужда от нещо, за което да се захване.

— Сияйните рицари са се свързвали с духчетата — заговори тя, повече на себе си, отколкото на Шарка. — Симбиоза, като малкия кремлинг, който живее в шистокора. Кремлингът чисти лишеите и така едновременно се храни и поддържа шистокора чист.

Шарка забръмча объркано.

— А… аз шистокор ли съм или кремлинг?

— И двете — отговори Шалан. Въртеше диамантената сфера в пръстите си — малкият скъпоценен камък светеше бодро, потопен в стъклото. — Стихиите, силите, които движат света, са по-податливи на духчетата. Или пък… доколкото духчетата са късчета от тези Стихии, може би са по-добри в това да си влияят взаимно. Нашата връзка ми дава способност да боравя с една от Стихиите. В случая, светлината, силата на осветляването.

— Лъжи — прошепна Шарка. — И истини.

Шалан стисна сферата в юмрук. Сферата светеше през кожата ѝ и ръката ѝ изглеждаше червена. Шалан повели на Светлината да навлезе в нея, ала нищо не стана.

— Е, и как го карам да проработи?

— Може би ядеш светлината? — предположи Шарка и се премести на стената до главата на Шалан.

— Да я ям ли? — усъмни се Шалан. — По-рано не ми беше нужно да ям сфери, за да получа Светлина на Бурята.

— Ама може и да подейства. Опит?

— Съмнявам се, че мога да погълна цяла сфера. Дори и да исках, а аз определено не искам.

— Мммм — отговори Шарка. От вибрирането му дъските потрепериха. — Значи, сферите не са сред нещата, които човеците обичат да ядат?

— В името на Бурите, не. Не си ли внимавал?

— Внимавах — подразни се Шарка. — Но е трудно да се каже! Вие поглъщате разни неща и ги превръщате в други неща… Много любопитни неща, а ги укривате. Имат ли стойност? Обаче ги изоставяте. Защо?

— Този разговор приключи — отвърна Шалан и разтвори юмрука си. В интерес на истината, нещо в думите на Шарка ѝ се струваше правилно. Преди не беше яла сфери, а някак беше… погълнала Светлината. Сякаш я пиеше.

Вдъхна я, нали? Взря се в сферата за миг, после рязко пое дъх.

Получи се. Светлината излезе от сферата в миг и като ярка линия се вля в гърдите ѝ. Оттам се разпространи и я изпълни. Необичайното усещане я направи нетърпелива, бдителна, подготвена. Жадуваща да прави… нещо. Мускулите ѝ се напрегнаха.

— Получи се — каза Шалан. Докато говореше, Светлината се кълбеше с бледо сияние пред нея. Издигаше се и от кожата ѝ. Трябваше да се поупражнява, преди да излезе до край. Тъкане на Светлината… Имаше потребност да сътвори нещо. Реши да подобри вида на роклята си, както беше направила вече.

Нищо не стана. Не знаеше какво да прави, кои мускули да използва и да ги използва ли въобще. Шалан седна безсилна и се зачуди как да накара Светлината да работи. Чувстваше се негодна, а Светлината изтичаше през кожата ѝ.

Изчезна напълно за няколко минути.

— Е, това определено не беше впечатляващо — каза Шалан и се пресегна за още кратункови стъбла. — Може би да опитам Превръщане?

— Опасно — бръмна Шарка.

— Така ми каза и Ясна. Ала тя вече не може да ме учи, няма я. А доколкото знам, единствено тя умееше да Превръща. Значи, или трябва да се упражнявам сама, или никога да не развия тази способност.

Изцеди още малко сок от билката и понечи да го втрие в раната на другото стъпало, но спря. Раната беше забележимо по-малка отколкото преди няколко мига.

— Светлината на Бурята ме лекува.

— Кара те да се поправиш?

— Да. Отче на Бурята! Правя нещата почти случайно.

— Как може нещо да е „почти“ случайно? — обади се Шарка с искрено любопитство. — И преди си казвала това. Не знам какво означава.

— Е, добре. Преди всичко, израз. — И преди Шарка да попита още нещо, тя продължи. — А това е нещо, което казваме, за да предадем мисъл или чувство, но не буквален факт.

Шарка зажужа.

— А това какво означава? — попита Шалан и все пак втри сока в стъпалото си. — Като жужиш така. Какво чувстваш?

— Хммм… Развълнуван. Да. Отдавна никой не е изучавал вашия род.

Шалан изцеди още малко сок върху пръстите на краката си.

— Дошъл си да се учиш? Чакай малко… Ти си учен?

— Разбира се. Хмм. Защо иначе да идвам? Ще науча толкова много, преди да…

Той млъкна внезапно.

— Шарка? Преди какво?

— Израз. — Каза го съвършено равно, без тон. Все повече и повече говореше като личност, понякога звучеше жив. А сега всеки цвят изчезна от гласа му.

— Лъжеш — обвини го Шалан и го изгледа. Шарка се беше свил наполовина, станал беше колкото юмрук.

— Лъжа — неохотно призна той.

— Ужасен лъжец си — с изненада осъзна Шалан.

— Да.

— Та ти обичаш лъжите!

— Очарователни са. Всички вие сте толкова очарователни.

— Кажи ми сега каквото щеше да кажеш, преди да се спреш — нареди Шалан. — Ще разбера дали ме лъжеш.

— Хмм. Звучиш като нея. Все повече.

— Кажи ми.

Шарка избръмча раздразнено — бързо и високо.

— Ще науча каквото мога от теб, преди да ме убиеш.

— Мислиш… Мислиш, че аз ще те убия?

— Така стана с другите — отговори Шарка по-меко. — Така ще стане и с мен. Това е… повторение.

— Това има нещо общо със Сияйните рицари — каза Шалан, вдигна ръце и почна да сплита косите си. По-добре, отколкото да ги остави разпуснати, макар че без гребен и четка и сплитането беше трудна работа. Бурите да го отнесат, рече си тя. Трябва ми баня. И сапун. И още сума неща.

— Да. Рицарите убиха своите духчета.

— Как? Защо?

— Клетвите им — каза Шарка. — Само това знам. Моят род, ние се оттеглихме и много от нас запазиха ума си. Но дори и сега ни е трудно да мислим отделно, вън от рода си, освен ако…

— Освен ако?

— Освен ако нямаме човек.

— Значи това получаваш. Симбиоза — рече Шалан, докато разресваше косите си с пръсти. — Аз получавам достъп до Повеляването на Стихиите, а ти получаваш мисъл.

— Разсъдък. Мисъл. Живот. Това са човешки неща. Ние сме идеи. Идеи, които искат да живеят.

Шалан продължи да работи по косите си.

— Няма да те убия — твърдо заяви тя. — Няма.

— Не допускам, че и другите са го направили умишлено. Но това не е важно.

— Много е важно. Няма да го направя. Не съм Сияен рицар. Ясна го каза недвусмислено. Човек, който може да борави с меч, не е непременно войник. Това, че мога каквото мога, не ме прави една от тях.

— Ти изрече клетвите.

Шалан застина.

Животът преди смъртта… Думите се понесоха към нея от сенките на миналото ѝ. Миналото, за което не искаше да мисли.

— Ти живееш лъжите — продължи Шарка. — Това ти дава сила. Ала истината… Без да говориш истината, ти няма да можеш да израстеш, Шалан. Някак го знам.

Шалан привърши с косите си и се зае да превързва стъпалата. Шарка се беше преместил на другата стена на тракащия фургон и се беше настанил там, едва видим в мъждивата светлина. На Шалан ѝ оставаха едва шепа заредени сфери. Малко Светлина на Бурята, предвид бързината, с която излезе от нея. Дали да не я използва, за да доизлекува краката си? А дали въобще можеше да го прави умишлено, или и тази способност щеше да ѝ се изплъзне както Тъкането на Светлина.

Пъхна сферите в кесията. Щеше да ги запази за всеки случай. Засега тези сфери и тяхната Светлина бяха единственото ѝ оръжие.

Щом се превърза, Шалан се изправи в раздрънкания фургон и установи, че болката почти е отзвучала. Можеше да ходи почти нормално, ала още не ѝ се щеше да върви надалеч без обувки. Остана доволна и почука на дъската, която се намираше най-близо до Блут.

— Спри фургона!

Този път не се наложи да повтаря. Заобиколи и се настани до Блут. Начаса забеляза дима пред тях. Беше повече, по-тъмен и се кълбеше буйно.

— Това не е огън за готвене — установи Шалан.

— Аха — мрачно се съгласи Блут. — Нещо голямо гори. Навярно фургони. — Хвърли един поглед на Шалан. — Който и да е там горе, не виждам да му е провървяло.

18. Рани

Форма учена приемеш ли със търпение и мисъл,

Знай, в замяна на усърдието, ти величие ще искаш.

За познанието във отплата

Ще загубиш чистотата.

Из „Песента на Изброяването“ на Слушачите, Шестдесет и девета строфа

— Нови хора идат, ганчо — рече Лопен и отхапа от увитото с хартия нещо. — Носят си униформите и разговарят като истински войници. Забавно. Трябваха им само няколко дни. А на нас ни отне седмици.

— На другите момчета им отне седмици, но не и на тебе — отговори Каладин, засенчи очи срещу слънцето и се опря на копието си. Все още се намираше на тренировъчната площадка на светлооките и наглеждаше Адолин и Ренарин. Ренарин получаваше първите напътствия от учителя Захел. — Още в първия ден, когато те намерихме, ти имаше добро отношение, Лопен.

— Е, животът беше доста сносен, знаеш.

— Доста сносен? Та ти беше току-що зачислен да мъкнеш мостове, докато пукнеш на платото.

— Еех — отвърна Лопен и си хапна. Храната му приличаше на парче безквасен хляб, увито около нещо смахнато. Облиза се и подаде нещото на Каладин, та да освободи единствената си ръка и да порови в джоба си. — Имаш добри дни. Имаш и лоши. Накрая сметката излиза равна.

— Странен човек си ти, Лопен — каза Каладин и огледа „храната“ на хердазиеца. — Какво е това?

— Чаута.

— Риба ли е?

— Ча-у-та. Хердазийска храна, гон. Хубава е. Хапни си, ако искаш.

Изглеждаше като късове неопределимо месо, оваляни в някаква тъмна течност и увити в клисав хляб.

— Гнусно — заключи Каладин и го върна на Лопен. Онзи му подаде каквото беше измъкнал от джоба си: черупка, изписана с глифи от двете страни.

— Ти губиш — каза той и продължи да яде.

— Не би трябвало да обикаляш и да ядеш така. Невъзпитано е.

— Ами. Удобно е. Гледай, хубавичко е увито. Можеш да си ходиш, да си вършиш работата и да си ядеш през това време…

— Мърлящина.

Каладин проучи черупката. Изброяваше сметките на Сигзил — колко войници имат, от колко храна се нуждаят според Скалата и колко от бившите мостови са годни за военно обучение според Тефт.

Последното число беше доста голямо. Оцелееха ли, мостовите укрепваха от работата. Както Каладин знаеше от личен опит, това ги превръщаше в добри войници, стига да се мотивират.

От другата страна на черупката Сигзил беше очертал трасето, по което Каладин да патрулира извън лагерите. Скоро щеше да разполага с достатъчно подготвени новобранци за патрулите, както беше казал на Далинар. Тефт беше на мнение, че за новите ще е добре да излизат с Каладин, за да прекарат известно време с него.

— Ще има буря довечера — отбеляза Лопен. — Два часа след залез, казва Сигзил. Смята, че ти би искал да направиш някои приготовления.

Каладин кимна. Нова възможност да се появят тайнствените писания — и двата случая досега бяха по време на буря. Трябваше да е сигурен, че Далинар и семейството му са под наблюдение.

— Благодаря за доклада — каза Каладин и прибра черупката в джоба си. — Върни се и кажи на Сигзил, че предложеното трасе ме отдалечава прекалено от лагерите. Да начертае ново. И кажи на Тефт, че ми трябват още няколко човека тук днес, за да освободя Моаш и Дрей. Двамата напоследък карат много дълги смени. Довечера лично ще охранявам Далинар. Ще предложа на Върховния принц за удобство цялото му семейство да е заедно по време на бурята.

— Ако такава е волята на ветровете, гон — отговори Лопен и дояде последния залък чаута. После погледна арената и подсвирна. — Ето това вече е нещо, нали?

Каладин проследи погледа му. Адолин беше оставил брат си при Захел и сега изпълняваше поредица упражнения с Меча. Той величествено се въртеше и обръщаше на пясъка. Замахваше с Меча широко и плавно.

На гърба на опитен Броненосец, Бронята никога не изглеждаше тромава. Внушителна и разкошна, тя прилягаше към тялото на боеца. Адолиновата Броня отразяваше слънцето като огледало. Принцът размахваше Меча и минаваше от стойка в стойка. Каладин знаеше, че тази поредица е само за загряване и е по-скоро впечатляваща, отколкото практична. Такива неща не се правеха на бойното поле, макар че много от отделните пози и движения на оръжието представляваха истински действия.

Ако и да го знаеше, Каладин бе принуден да се отърси от усещането за страхопочитание. В бой Броненосците изглеждаха свръхчовешки — приличаха на Вестителите, а не на хора.

Забеляза, че Сил седи на крайчеца на покрива близо до Адолин и го наблюдава. Беше твърде далеч и Каладин не можеше да види изражението на лицето ѝ.

Адолин завърши упражнението с падане на коляно и забиване на Меча в земята. Той потъна до средата, после изчезна, освободен от принца.

— Виждал съм го преди да призовава това оръжие — рече Каладин.

— Да бе, ганчо, на бойното поле, когато отървахме жалкия му задник от Садеас.

— Не, по-рано — възрази Каладин, спомняйки си случая с блудницата в лагера на Садеас. — Спаси някого от тормоз.

— Аха. Значи не може да е твърде лош, нали?

— Предполагам. Както и да е. Тръгвай. Имай грижата да пратиш отряд за заместване.

Лопен отдаде чест и подбра Шен, който надзърташе из тренировъчните мечове покрай арената. Двамата отърчаха да изпълнят задачата.

Каладин направи обиколка и провери Моаш и другите, преди да се насочи към Ренарин. Момъкът — още в Броня — седеше на земята пред новия си учител.

Захел, ардентът с прастарите очи, седеше тържествено. Позата никак не прилягаше на оръфаната му брада.

— С Бронята трябва отново да учиш как да се биеш. Тя променя стъпките, захвата, движенията.

— Аз… — Ренарин сведе поглед. Странно беше да се види човек с очила в такива величествени доспехи. — Няма да се наложи, учителю. Аз никога не съм учил как да се бия.

Захел изсумтя.

— Това е добре. Означава, че няма да е нужно да разрушавам стари лоши навици.

— Да, учителю.

— Значи ще започнем полека. Ей там в ъгъла има стълбище. Качи се на покрива. После скочи.

Ренарин изведнъж вдигна поглед.

— Да скоча?

— Стар съм вече, синко. Да се повтарям, е като да ям неправилното цвете.

Каладин се смръщи, Ренарин вирна глава и го погледна въпросително. Каладин сви рамене.

— Да ядете… какво? — попита момъкът.

— Ще рече, ядосан съм — сопна се Захел. — Вие, хора, нямате подходящи изрази за нищо. Марш!

Ренарин скокна, разрита пясъка и хукна.

— Шлемът ти, синко! — провикна се подире му Захел.

Ренарин спря, после се върна и грабна шлема от земята. При това се подхлъзна и едва не падна по лице. Завъртя се, загубил равновесие, и нескопосно се понесе към стълбите. Пътем почти се заби в някаква колона.

Каладин тихо изсумтя.

— О — обади се Захел. — Да не мислиш, че ти би се справил по-добре, когато за пръв път слагаш Броня, пазачо?

— Не вярвам да си забравя шлема — отвърна Каладин, нарами копието и се протегна. — Ако Далинар Колин възнамерява да вкара останалите Върховни принцове в строя, май ще му трябват по-добри Броненосци от този. Трябваше да подбере друг за Бронята.

— Някой като теб?

— В името на Бурите, не — откликна Каладин, може би твърде пламенно. — Аз съм войник, Захел. Не ща да имам нищо общо с Броните. Момчето е съвсем свястно, обаче не бих поверил хора на неговите заповеди, да не говорим за броня, която би опазила живота на много по-добър воин на бойното поле. Това е то.

— Той ще те изненада — заяви Захел. — Засипах го с всичките „аз съм ти началник и ще правиш каквото кажа“ и той наистина ме слушаше.

— Всеки войник слуша това на първия ден. Понякога го чува. Надали е много забележително, че момчето го е направило.

— Щеше да ти се стори забележително, ако знаеше колко разглезени десетгодишни светлооки отроци минават оттук. Мислех си, че на деветнадесет години този ще е непоносим. И не го наричай „момче“, момче. Сигурно е почти колкото теб. При това е син на най-могъщия човек на този…

Млъкна, когато скърцането по покрива съобщи, че Ренарин Колин се засилва и се хвърля във въздуха — ботушите му изстъргаха по каменния парапет. Понесе се десетина-дванадесет стъпки над арената — опитните Броненосци се справяха далеч по-добре — преди да пропадне като умираща змиорка и да рухне в пясъка.

Захел погледна Каладин и вдигна вежда.

— Какво?

— Ентусиазъм, подчинение, никакъв страх да не изглежда глупаво — отговори Захел. — Мога да го науча да се бие, но тези качества са вродени. Този момък ще се справи добре.

— Стига да не падне върху някого.

Ренарин се изправи. Огледа се, сякаш беше изненадан, че няма нищо счупено.

— Качи се и скочи отново! — викна Захел. — Този път с глава напред!

Ренарин кимна, обърна се и хукна към стълбата.

— Искаш той да се почувства уверен, че Бронята го пази.

— Част от ползването на Бронята е да познаваш предела на възможностите ѝ — отговори Захел и пак се обърна към Каладин. — Освен това, искам той просто да се движи в нея. При всички случаи ме слуша и това е добре. Истинско удоволствие ще е да го уча. Ти, от друга страна, си различна история.

Каладин вдигна ръка.

— Не, благодаря.

— Отказваш предложението да се упражняваш с пълноправен майстор на боя? Мога да преброя на пръстите на едната ръка известните ми тъмнооки, които са получавали тази възможност.

— Добре, вече съм минал през цялата новобранска история. Старшините са ми крещели, работил съм до пълно изтощение, марширувал съм с часове. Наистина ми стига.

— Въобще не е същото — отвърна Захел и махна на един от ардентите. Мъжът носеше Меч с метален предпазител върху режещата страна — един от Мечовете, които кралят беше предоставил за обучение.

Захел взе Меча от ардента и го вдигна.

Каладин вирна брадичка към оръжието.

— Какво е това на Острието?

— Никой не знае — каза Захел и завъртя Меча. — Като го сложиш на Острието, приляга към формата му и оръжието е безопасно и притъпено. Без Меч се чупят удивително лесно. Безполезни са в бой. А за обучение са отлични.

Каладин изсумтя. Нещо, създадено отдавна, за да се използва за обучение? Захел поогледа Меча и го насочи право към Каладин.

Той се ужаси в миг, макар Мечът да бе притъпен и той да знаеше, че Захел няма да го нападне наистина. Меч. Този беше тънък и гъвкав. Плоските страни бяха украсени с усукан мотив. Мечът беше широк една педя и дълъг поне шест стъпки, ала Захел го държеше с една ръка и не личеше да е загубил равновесие.

— Нитер — рече учителят.

— Какво? — свъси се Каладин.

— Началник на Синята гвардия преди тебе. Хубав човек, добър приятел. Умря, за да спаси живота на мъжете от дома Колин. А сега ти имаш същата адска служба и има много да се мъчиш, докато се справиш и наполовина толкова добре.

— Обаче не виждам причина да ми размахваш Меч.

— Онзи, който праща да убият Далинар или синовете му, е могъщ — обясни Захел. — Разполага с Броненосци. Срещу такава сила си изправен, синко. Трябва ти много повече обучение от това, което копиеносецът получава на бойното поле. Да си се борил някога с човек, който държи такова нещо?

— Един-два пъти — рече Каладин и се облегна на близката колона.

— Недей ме лъга.

— Не лъжа — каза Каладин и го погледна в очите. — Питай Адолин: преди няколко седмици измъкнах баща му от бойното поле.

Захел свали Меча. Зад него Ренарин се метна от покрива с главата напред и падна с трясък на земята. Изпъшка зад шлема и се търкулна. От шлема излизаше малко Светлина, ала иначе принцът беше невредим.

— Добра работа, принц Ренарин — отсъди Захел, без да гледа. — А сега скочи още няколко пъти и гледай да се приземяваш на крака.

Ренарин се надигна и отпраши с потракване на Бронята.

— Добре тогава — продължи Захел и пак развъртя Меча. — Да видим какво можеш, момко. Убеди ме да те оставя на мира.

В отговор Каладин улови копието и зае отбранителна стойка — единия крак назад, другия напред. Държеше копието с дръжката, а не с острието напред. Наблизо Адолин се биеше с друг от учителите, който носеше втория Меч на краля и Броня.

Как да го направят? Ако Захел удари копието на Каладин, ще отсъдят ли, че е минал през него?

Захел приближи пъргаво, вдигнал Меча с две ръце. Познатото спокойствие и съсредоточеност на бойното поле погълнаха Каладин. Той не вдиша Светлина. Трябваше да се старае да не разчита прекалено много на нея.

Гледай Меча, рече си Каладин. Пристъпи напред, за да се озове в обсега на оръжието. В двубой с Броненосец всичко опираше до Меча. Нищо не можеше да го спре, той убиваше не просто тялото, а самата душа. Той…

Захел пусна Меча.

Оръжието падна на земята, а Захел влезе в обхвата на каладиновото копие. Каладин се беше съсредоточил прекалено върху оръжието и макар да опита да обърне копието за нападение, Захел се завъртя и стовари юмрук в стомаха му. Следващият удар — в лицето — го събори на земята.

Каладин начаса се претърколи, без да го е грижа за духчетата на болката, които се загърчиха в пясъка. Изправи се. Зрението му беше замъглено. После се ухили.

— Добър ход.

Захел вече беше взел Меча и пак се обърна към Каладин. Каладин заотстъпва през пясъка, все още с копието напред. Държеше се на разстояние. Захел боравеше умело с Меча. Не действаше като Адолин; по-малко плавни замахвания, повече къси удари. Бързи и силни. Изтикваше Каладин по периметъра на арената.

Ще се умори, говореха инстинктите на Каладин. Накарай го да продължава така.

След почти пълна обиколка на арената, Захел забави и почна да приближава в търсене на незащитено място.

— Ако съм с Броня, ще си имаш неприятности — рече той. — Ще бъда по-бърз и няма да се уморявам.

— Не си с Броня.

— А ако Броненосец дойде да убие краля?

— Ще ползвам друга тактика.

Захел изсумтя, когато Ренарин се сгромоляса наблизо. Принцът почти успя да остане на крака, обаче се препъна, падна на една страна и се запързаля по пясъка.

— Е, ако това беше истински опит за убийство, и аз щях да ползвам друга тактика.

Захел се понесе към Ренарин.

Каладин изруга и хукна подире му.

Захел тутакси се обърна, плъзна се в пясъка и спря. Хванал Меча с две ръце, стовари мощен удар върху Каладин. Улучи копието му и над арената се разнесе силно пукане. Ако Острието не беше покрито, щеше да среже копието и може би да закачи и гърдите на Каладин.

Един от ардентите му подхвърли половин копие. Очакваха неговото да бъде „строшено“ и искаха упражнението да е възможно най-близко до действителността. Моаш беше дошъл, видимо притеснен, но неколцина арденти го пресрещнаха и му обясниха какво става.

Каладин отмести поглед към Захел.

— В истински бой — обясни той — досега да съм пипнал принца.

— В истински бой мога да те намушкам с половин копие, докато ме мислиш обезоръжен.

— Не бих допуснал тази грешка.

— Значи трябва да приемем, че и аз не бих допуснал грешката да те оставя да спипаш Ренарин.

Захел се усмихна. С неговото лице това изглеждаше опасно.

Пристъпи напред и Каладин разбра. Сега нямаше да има отблъскване и подвеждане. Каладин нямаше да получи такава възможност докато охранява някого от далинаровото семейство. Трябваше да даде най-доброто от себе си и да се престори, че убива Захел.

Значи, да нападне.

Той не можеше да парира ударите с Меча и така Захел беше в по-изгодно положение в продължителна схватка на тясно. Най-добре за Каладин беше да удари бързо и да се надява да улучи. Хвърли се напред, падна на колене и се плъзна под оръжието на Захел. Така щеше да се доближи и да…

Захел го изрита в лицето.

Със замъглено зрение Каладин заби счупеното копие в крака на учителя. В миг се появи и Мечът на Захел и спря върху шията му.

— Мъртъв си, синко.

— Кракът ти е пронизан от копие — запъхтяно отвърна Каладин. — Няма да можеш да преследваш Ренарин. Аз печеля.

— Обаче си мъртъв — изръмжа Захел.

— Задачата ми е да ти попреча да убиеш Ренарин. С това, което направих сега, той се измъква. Не е важно дали съм жив.

— А ако убиецът има приятел? — попита някой зад гърба му.

Каладин се обърна и видя Адолин. Беше облечен в пълна Броня, а върхът на Меча му беше забит в пясъка пред него. Държеше шлема си в една ръка, а другата беше опрял на дръжката на Меча.

— А ако са двама, мостови? — подигравателно попита Адолин. — Можеш ли да се сражаваш с двама Броненосци едновременно? Ако аз искам да убия татко или краля, никога няма да пратя само един.

Каладин се изправи и намести раменната си става. Срещна погледа на Адолин. Толкова снизходителен. Толкова самоуверен. Надменно копеле.

— Добре — намеси се Захел. — Убеден съм, че той разбра, Адолин. Не е нужно…

Каладин се хвърли към принца. Стори му се, че чува кикотене, когато онзи си сложи шлема.

Нещо в него възвря.

Неизвестният Броненосец, който уби толкова много от другарите му.

Садеас, величествен в червената броня.

Амарам с окървавения меч в ръце.

Каладин изкрещя, когато необезопасеният меч на Адолин полетя към него в едно от внимателните и плавни движения от упражнението. Каладин спря, вдигна половинката копие и остави Меча да мине току пред него. После удари задната част на острието с копието, измести захвата на Адолин и провали удара.

Хвърли се с рамото напред към принца. Сякаш се удари в стена. Рамото му пламна от болка, но ускорението и изненадата от удара извадиха Адолин от равновесие. Каладин го изблъска и той падна на земята с тракане и изненадано пъшкане.

В същия миг и Ренарин падна отгоре. Каладин вдигна копието като кама, за да го забие в наличника на Адолин. Адолин беше освободил Меча си, когато паднаха. Вдигна облечената си в ръкавица ръка под Каладин.

Каладин удари отгоре надолу.

Адолин отвърна отдолу нагоре с една ръка.

Ударът на Каладин не сполучи; той се озова във въздуха, захвърлен с цялата мощ на Броненосеца. Увисна във въздуха, преди да се стовари осем стъпки по-нататък. Пясъкът го одра, рамото отново го заболя. Едва си пое въздух.

— Идиот! — ревна Захел.

Каладин изстена и се обърна. Всичко плаваше пред очите му.

— Можеше да убиеш момчето! — Някъде далеч, учителят хокаше Адолин.

— Той ме нападна! — Гласът на Адолин беше приглушен от шлема.

— Ти го предизвика, глупави хлапако.

Гласът на Захел приближи.

— Сам си го просеше — отвърна Адолин.

Болка. Някой застана до Каладин. Захел?

— Носиш Броня, Адолин. — Да, това беше Захел. Приклекна над Каладин, чието зрение отказваше да се избистри. — Не можеш да подмяташ незащитен партньор като сноп съчки. Баща ти те е учил на по-добро!

Каладин вдиша рязко и се насили да отвори очи. Светлината от кесията на пояса му го изпълни. Не много. Не допускай да те видят. Не им позволявай да ти го отнемат!

Болката изчезна. Рамото му се оправи — не знаеше дали го е счупил или само го е разместил. Захел викна изненадано, когато Каладин скочи на крака и се понесе обратно към Адолин.

Принцът отстъпи и протегна ръка настрани — явно призоваваше Меча си. Каладин ритна падналото в пясъка копие и го улови във въздуха.

В този миг силата се отцеди от него. Бурята избяга без предупреждение и Каладин се препъна и остана без дъх от подновената болка в рамото.

Адолин стисна мишницата му в облечен в ръкавица юмрук. Мечът се появи в другата му ръка, ала в същия миг втори Меч опря в шията на Каладин.

— Мъртъв си — продума иззад него Захел и продължи да опира Меча в кожата му. — Отново.

Каладин рухна по средата на арената и изтърва половината копие. Чувстваше се напълно изцеден. Какво стана?

— Върви да помогнеш на брат си със скачането — нареди Захел на Адолин. Как така командваше принцовете?

Адолин си тръгна и учителят приклекна до Каладин.

— Не трепваш, когато някой размахва Меч. Наистина си се сражавал с Броненосци, нали?

— Аха.

— Значи имаш късмет, че си останал жив — продължи Захел, докато попипваше рамото му. — Упорит си. До глупост. В добра форма си и разсъждаваш правилно по време на бой. Но не знаеш какво да правиш срещу Броненосци.

— Аз…

Какво да каже? Захел беше прав. Нагло щеше да е да твърди противното. Два сблъсъка — три, ако брои днешния — не го правеха познавач. Сви се от болка, когато Захел напипа някакво разтегнато сухожилие. Още духчета на болката по земята. Много ги товареше днес.

— Нищо счупено тук — заключи Захел. — Как са ребрата?

— Добре — отвърна Каладин, легна пак в пясъка и се втренчи в небето.

— Е, няма да те насилвам да учиш — каза Захел и се изправи. — Не мисля, че мога да те накарам всъщност.

Каладин стисна очи. Чувстваше се унизен. А защо? И по-рано го бяха побеждавали. Това се случваше непрекъснато.

— Много ми приличаш на него — каза Захел. — Адолин също не ми даваше да го уча. В началото.

Каладин отвори очи.

— Аз не съм като него.

Захел се разсмя гръмко, после се отдалечи, като продължаваше да се смее, все едно е чул най-тънката шега на света. Каладин остана легнал на пясъка. Гледаше наситено синьото небе, слушаше хората, които се упражняваха наоколо. Най-сетне Сил долетя и кацна на гърдите му.

— Какво стана? — попита Каладин. — Светлината се отцеди от мен. Усетих как си отива.

— Кого защитаваше? — попита Сил.

— Аз… аз се упражнявах. Както с Белязания и Скалата долу в пропастта.

— Наистина ли правеше това?

Каладин не знаеше. Лежеше и зяпаше небето, докато най-сетне пое дъх и се изправи с пъшкане. Поотупа се и отиде да нагледа Моаш и останалите телохранители. Пътем вдъхна малко Светлина и този път подейства — бавно излекува рамото му и облекчи раните му.

Поне телесните.

19 . Безопасни

ПЕТ И ПОЛОВИНА ГОДИНИ ПО-РАНО

Коприната на новата рокля беше по-фина от всяка, която Шалан бе притежавала. Докосваше кожата ѝ като успокояващ ветрец. Маншетът на левия ръкав се закопчаваше върху скритата ръка. Някога мечтаеше да носи рокля като жена. Двете с майка ѝ…

Нейната майка…

Умът на Шалан застина. Като внезапно угасена свещ, тя спря да разсъждава. Облегна се в стола, сгъна крака под себе си и отпусна ръце в скута си. Мрачната каменна трапезария вреше от оживление — домът Давар се готвеше да посреща гости. Шалан не знаеше кои са те. Знаеше само, че баща ѝ настоява мястото да изглежда безупречно.

Не че тя можеше да помогне някак.

Две прислужнички прошумоляха край нея.

— Тя видя — прошепна едната на другата, която беше нова. — Бедното създание беше в стаята, когато това се случи. Вече пет месеца не продумва. Господарят уби собствената си съпруга и любовника ѝ, обаче недей…

Продължиха да бъбрят, ала Шалан не ги чуваше.

Остана с ръце в скута. Яркосиньото на роклята ѝ беше единственият истински цвят в помещението. Седеше на подиума до високата трапеза. Пет-шест слугини в кафяви дрехи и с ръкавици на скритите ръце търкаха пода и полираха мебелите. Паршите внесоха още няколко маси. Една от жените отвори прозорците и в трапезарията навлезе свеж въздух, влажен след скорошната буря.

Шалан отново долови името си. Явно прислужничките мислеха, че щом не говори, тя и не чува. От време на време Шалан се питаше дали не е невидима. Може би не беше истинска. Това би било добре…

Вратата се отвори със замах и влезе Нан Хеларан. Висок, мускулест, с четвъртита челюст. Най-големият ѝ брат беше истински мъж. Останалите бяха… деца. Дори Тет Балат, който беше пълнолетен. Хеларан огледа стаята — навярно търсеше баща им. После приближи до Шалан. Под мишница стискаше малък пакет. Прислужниците чевръсто отстъпиха.

— Здравей, Шалан — рече Хеларан и приклекна до стола ѝ. — Наглеждаш ли?

Просто трябваше да е някъде. Татко не обичаше тя да стои където не могат да я виждат. Тревожеше се.

— Донесох ти нещо — продължи Хеларан и разви пакета. — Поръчах го за теб от Северния Провлак и търговецът току-що дойде.

Извади кожена чанта.

Шалан я взе колебливо. Хеларан се усмихваше толкова широко, че направо сияеше. Трудно беше да си мрачен в стая, където той се усмихва. Когато той беше тук, Шалан почти можеше да си представи… Да си представи…

Умът ѝ опустя.

— Шалан? — подтикна я той.

Тя отвори чантата. Вътре имаше куп хартия за рисуване, от дебелата — скъпата — и набор въгленови моливи. Тя вдигна скритата ръка към устните си.

— Липсват ми твоите рисунки. Мисля, че можеш да станеш много добра художничка, Шалан. Трябва да се упражняваш повече.

Тя прокара пръстите на дясната си ръка по хартията, после взе молив. Започна да рисува. Отдавна не беше рисувала.

— Нужно ми е да се върнеш, Шалан — тихо рече Хеларан.

Тя се приведе. Моливът драскаше по хартията.

— Шалан?

Без думи. Само рисунка.

— През следващите няколко години ще отсъствам дълго. Ти трябва да наглеждаш другите вместо мен. Притеснявам се за Балат. Дадох му едно кутре и той… не беше добър с него. Трябва да си силна, Шалан. Заради тях.

След пристигането на Хеларан, прислужничките се умълчаха. Лениви ластари се виеха край прозореца. Моливът на Шалан продължаваше да се движи. Сякаш не тя рисуваше; сякаш рисунката излизаше от хартията, въгленът се процеждаше от нея. Като кръв.

Хеларан се изправи с въздишка. После видя рисунката. Тела, с лицата надолу, на пода, покрит с…

Сграбчи листа и го смачка. Шалан се сепна и се сви. Пръстите ѝ, стиснали молива, трепереха.

— Рисувай растения и животни. Безопасни неща, Шалан. Не размишлявай върху онова, което стана.

По лицето ѝ се затъркаляха сълзи.

— Все още не можем да отмъстим — тихо продължи Хеларан. — Балат не може да оглави дома, а аз трябва да замина. Но скоро ще успеем.

Вратата се отвори с трясък. Татко беше едър мъж. Без да го е грижа за модата, носеше брада. Веденското му облекло беше със старовремска кройка. Носеше подобна на пола копринена дреха — улату — и тясна риза. Отгоре беше наметнат с роба. Без кожи от норки, каквито са носели прадедите му, но все пак много, много традиционна.

Извисяваше се над Хеларан. По-висок беше от всички в имението. След него влязоха още парши с храна за кухните. И тримата имаха шарена кожа — двама с червено на черен фон, един с червено на бял фон. Татко харесваше паршите. Те не приказваха и не отвръщаха.

— Чух, че си наредил в конюшните да приготвят една от каретите ми, Хеларан! — ревна татко. — Няма да търпя отново твоето скитосване!

— Има по-важни работи на тоя свят — отвърна Хеларан. — По-важни дори от теб и от твоите престъпления.

— Не ми говори така — каза татко и пристъпи напред, сочейки го с пръст. — Аз съм ти баща.

Прислужниците се скупчиха настрани в опит да се скрият. Шалан притисна чантата към гърдите си. Искаше да потъне в стола.

— Ти си убиец — спокойно рече Хеларан.

Татко замръзна на място. Лицето под брадата му пламна. После продължи напред.

— Как смееш! Мислиш си, че не мога да наредя да те хвърлят в затвора? Защото си мой наследник, ти мислиш, че…

Нещо се появи в ръката на Хеларан — ивица мъгла, която се сгъсти в сребриста стомана. Меч, дълъг около шест стъпки, извит и дебел. Тъпата страна беше оформена като пламъци или вълни. В ефеса имаше инкрустиран скъпоценен камък. Когато светлината попаднеше върху метала и той я отразеше, пламъците сякаш се движеха.

Хеларан беше Мечоносец. Отче на Бурята! Как? Кога?

Татко млъкна. Хеларан скочи от ниския подиум и насочи Меча към него. Острието докосна гърдите му.

Татко вдигна ръце с дланите напред.

— Ти си зла развала за този дом — занарежда Хеларан. — Би трябвало да забия острието в гърдите ти. Но това ще е милостиво.

— Хеларан… — Страстта сякаш се беше оттеглила от татко, като цвета от лицето му, което беше станало съвсем бяло. — Ти не знаеш каквото си мислиш, че знаеш. Майка ти…

— Няма да слушам твоите лъжи — отговори Хеларан, усука китката си и завъртя Меча. Острието още опираше в гърдите на татко. — Толкова е лесно.

— Не — прошепна Шалан.

Хеларан вдигна глава, после се обърна, без да отмества оръжието.

— Недей, моля те.

— Сега говориш? За да го защитиш?

Той се разсмя. Смехът му прозвуча като див лай. Дръпна оръжието.

Татко седна на някакъв стол. Лицето му още беше бледо.

— Как? Меч. Откъде? — Той внезапно вдигна поглед. — Не. Друго е. Твоите нови приятели? Поверили са ти такова богатство?

— Ние имаме важна работа — отговори Хеларан, обърна се и се отправи към Шалан. Обичливо положи длан върху рамото ѝ и додаде по-тихо. — Ще ти разкажа, за това някой ден, сестричке. Хубаво е, че отново чувам гласа ти преди да замина.

— Не си отивай — прошепна тя. Усещаше думите като някаква тъкан в устата си. От месеци не беше говорила.

— Трябва. Моля те, направи няколко рисунки за мен, докато ме няма. На хубави неща. От по-светли дни. Можеш ли?

Тя кимна.

— Сбогом, татко — каза Хеларан, обърна се и тръгна да излиза от трапезарията. — Опитай се да не разрушиш твърде много в мое отсъствие. От време на време ще се връщам да проверявам.

Гласът му отекна в коридора.

Сиятелният господар Давар се изправи с рев. Малкото останали прислужнички избягаха в градините през страничната врата. Шалан се сви ужасена. Татко грабна стола си и го удари в стената. Изрита една малка маса, после почна да взима столовете един по един и да ги разбива в пода с ритмични жестоки удари.

Пое дълбоко дъх и се обърна към нея.

Шалан изскимтя като видя гневните му безчовечни очи. Когато се спряха върху нея, животът се върна в тях. Татко захвърли един строшен стол, обърна ѝ гръб, сякаш се срамуваше, и избяга от стаята.

20 . Студена яснота

За песните художеството щом приемеш,

Създаваш ги и засияват в красота.

И пълната му истина да не разбираш,

на основанието духовете чертаят твоята съдба.

Из „Песента на Изброяването“ на Слушачите, Деветдесета строфа

Слънцето беше като жарава на хоризонта. Потъваше, за да изчезне. Шалан и малкият ѝ керван доближиха източника на дима. Стълбът дим се беше поразсеял, но тя успя да види, че е имало три огъня и пушекът им се е усукал и слял.

Изправи се в клатушкащия се вагон, докато се катереха по последния хълм. После спряха само на няколко стъпки от мястото, откъдето би могла да зърне какво има от другата страна по-нататък. Разбира се, да прехвърлят билото щеше да е много лоша идея, ако долу чакаха разбойници.

Блут слезе и изтича напред. Той не беше твърде ловък, ала беше най-добрият им съгледвач. Той се сви и смъкна гиздавата си капела, после се промъкна да надникне оттатък. След миг се изправи — вече не се прокрадваше.

Шалан скочи от мястото си и избърза напред. Полите ѝ закачаха кривите клонки на гърбокорите. Стигна върха на хълма точно преди Твлкав.

Долу тихо димяха три фургона. По земята личаха следи от сражение. Стрели, камара трупове. Сърцето на Шалан подскочи, щом съгледа живите сред мъртъвците. Няколко уморени фигури претърсваха отломките и преместваха трупове. Не бяха облечени като разбойници, а като почтени керванджии. В далечния край на лагера се купчеха още пет фургона. Някои бяха обгорени, но всичките изглеждаха годни и все още натоварени със стока.

Въоръжени мъже и жени се грижеха за раните си. Пазачи. Група боязливи парши наглеждаха чулите. Тези хора бяха жертва на нападение, ала бяха оцелели.

— В името на дъха на Келек… — продума Твлкав. Обърна се и избута Блут и Шалан назад. — Отстъпете, преди да са ни видели.

— Какво? — обади се Блут, макар да се подчини. — Та това е керван, както се надявахме.

— Да. И не е нужно да знаят, че сме тук. Може да поискат да разговарят с нас, а това ще ни забави. Погледни!

Той посочи назад.

В гаснещата светлина Шалан видя някаква сянка да прехвърля хълм недалеч от тях. Дезертьорите. Тя махна на Твлкав да ѝ даде далекогледа и той неохотно се подчини. Лещите бяха напукани, но Шалан и така добре огледа групата. Тридесетината мъже бяха войници, както беше докладвал Блут. Не развяваха знаме и не се движеха под строй. Нямаха еднакви униформи, обаче изглеждаха добре въоръжени.

— Трябва да слезем и да помолим другия керван за помощ — каза тя.

— Не! — възрази Твлкав и грабна далекогледа. — Трябва да бягаме! Разбойниците ще видят този по-богат, но отслабен керван и ще нападнат него, а не нас!

— И мислиш, че няма да ни последват? — попита Шалан. — Когато дирите ни се виждат така ясно? Мислиш, че няма да ни настигнат след няколко дни?

— Довечера трябва да има буря — отвърна Твлкав. — Може да прикрие следите ни, да отнесе черупките на растенията, които сме натрошили.

— Слабо вероятно — рече Шалан. — Ако останем с другия керван, може да добавим нашите скромни сили към техните. Можем да устоим. Това…

Блут внезапно вдигна ръка и се обърна.

— Шум.

Той се завъртя и посегна към тоягата си.

Наблизо, в сенките, стоеше някой. Очевидно керванът имаше свой съгледвач.

— Доведохте ги право при нас, нали? — проговори женски глас. — Какви са те? Поредните разбойници?

Твлкав вдигна сферата си и в светлината ѝ се видя, че съгледвачът е светлоока жена, средна на ръст и жилава. Носеше панталони и дълго палто, което изглеждаше почти като рокля, понеже беше прищипнато в кръста. На скритата си ръка имаше жълтеникава ръкавица. Алетският ѝ беше без акцент.

— Аз съм само скромен търговец и…

— Онези, които ни преследват, определено са разбойници — намеси се Шалан. — Гонят ни цял ден.

Жената изруга и вдигна своя далекоглед.

— Дезертьори, бих казала. Все едно досега не беше достатъчно зле. Икс!

Още някой се изправи наблизо. Облеклото му беше с цвят като камък. Шалан подскочи. Как не го беше забелязала? Той беше толкова близо! На пояса му имаше меч. Светлоок? Не, чужденец, ако се съди по златистата му коса. Тя така и не можа да се ориентира какво означава това за общественото положение. В Азир нямаше хора със светли очи, обаче те имаха крале. А в Ири на практика всички имаха светложълти очи.

Онзи притича с ръка върху дръжката на меча и изгледа Блут и Таг с явна враждебност. Жената му каза нещо на език, който Шалан не разпозна, и той кимна, после забърза към кервана долу. Жената го последва.

— Чакай — викна ѝ Шалан.

— Нямам време за приказки — тросна се жената. — Имаме да се бием с две банди разбойници.

— Две? Не победихте ли нападателите си от по-рано?

— Отблъснахме ги, но те скоро ще се върнат. — Жената забави ход на върха на хълма. — Пожарът избухна случайно, според мене. Използваха горящи главни, за да ни сплашат. Изтеглиха се, за да ни дадат да потушим пожара, понеже не искаха да губят ценна плячка.

Значи, две банди. Разбойници пред тях, разбойници зад тях. Шалан усети, че се поти в студа, когато слънцето най-сетне изчезна зад хоризонта на запад.

Жената гледаше на север, където се бяха оттеглили нейните нападатели.

— Да, ще се върнат. Целта им ще е да приключат с нас преди бурята довечера.

Шалан установи, че казва:

— Предлагам ви моята закрила.

— Закрила ли? — изуми се жената.

— Можете да приемете мен и хората ми във вашия лагер. Тази вечер ще се погрижа за вашата безопасност. После ще имам нужда от вашите услуги — да ме отведете до Пустите равнини.

Жената се разсмя.

— Ама и тебе си те бива, която и да си. Можете да дойдете в нашия лагер, но ще умрете с нас!

Откъм кервана се надигнаха викове. След миг от север полетяха стрели и се посипаха върху фургоните и керванджиите.

Викове.

От мрака се появиха разбойниците. Съвсем не бяха толкова добре въоръжени, колкото дезертьорите, но и не им трябваше. Пазачите на кервана вече бяха по-малко от дузина. Жената хукна надолу по хълма с ругатни.

Шалан потрепери и зяпна при вида на клането долу. После се обърна и тръгна към фургоните на Твлкав. Този внезапен хлад ѝ беше познат. Студената яснота. Знаеше какво трябва да направи. Не знаеше дали ще помогне, ала виждаше решението, както линиите в рисунката се сливат и превръщат драсканиците в изображение.

— Твлкав, вземи Таг и опитай да помогнеш на тези хора в сражението.

— Какво? Не, не. Няма да захвърля живота си заради Вашата глупост.

Тя го погледна в очите в почти пълния мрак и той млъкна. Шалан знаеше, че свети леко. Усещаше бурята вътре в себе си.

— Направи го.

После Шалан се отправи към своя фургон.

— Блут, обръщай фургона.

Блут стоеше до колата, държеше сфера и разглеждаше нещо. Лист хартия? Надали тъкмо Блут знаеше глифите.

— Блут! — сопна се Шалан и се качи във фургона. — Трябва да тръгваме. Веднага!

Той се поотърси, прибра листа и се настани до нея. Шибна чула с пръчката и обърна.

— Къде отиваме?

— На юг.

— Към разбойниците?

— Да.

За разлика от друг път, той се подчини без оплаквания и заудря чула по-бързо — сякаш нямаше търпение всичко това просто да свърши. Фургонът затрака и се разтресе. Спуснаха се по хълма и тръгнаха нагоре по следващия.

Стигнаха билото и се взряха в малката армия, която приближаваше към тях. Мъжете носеха факли и фенери със сфери и Шалан успя да огледа лицата им. Мрачни лица, мрачни мъже, изтеглени оръжия. По гръдните им брони и кожените гащи трябва да е имало отличителни белези, ала Шалан забеляза, че са били отрязани или изстъргани.

Дезертьорите я наблюдаваха явно потресени. Не бяха очаквали плячката сама да дойде при тях. Идването ѝ ги бе вцепенило за миг. Важен миг.

Трябва да имат офицер, помисли Шалан и се изправи на мястото си. Те са войници. Поне са били войници. Трябва да имат командна структура.

Пое дълбоко дъх. Блут вдигна сферата си и я огледа, после изсумтя изненадано.

— Благословен да е Отецът на Бурята, задето сте тук! — извика Шалан на дезертьорите. — Отчаяно се нуждая от вашата помощ.

Мъжете само я зяпаха.

— Разбойници нападнаха нашите приятели от кервана, който е спрял само две хълма по-нататък. Клане! Казах, че съм видяла войници на път за Пустите равнини. Никой не ми повярва. Моля ви. Трябва да помогнете.

Те само я гледаха. Все едно норката да влезе в бърлогата на белогръба и да попита кога е вечерята… Най-сетне дезертьорите се разшаваха смутено и погледнаха някакъв мъж, който стоеше почти в средата. Висок и брадат, с въздълги за тялото му ръце.

— Разбойници казвате — отвърна той с безизразен глас.

Шалан скокна от фургона и се отправи към мъжа. Блут остана да седи в мълчание. Дезертьорите ѝ направиха път. Дрехите им бяха мръсни и покъсани, косите им чорлави, а лицата им не бяха виждали бръснач и вода от цяла вечност. Ала на светлината на факлите оръжията им грееха без петънце ръжда, а гръдните им брони бяха така излъскани, че Шалан можеше да се огледа в тях.

Жената, която тя зърна в отражението, беше твърде висока и властна, та да е тя. Вместо рошавите коси на Шалан, в броните се виждаха буйни червени къдрици. Вместо дрипи, жената носеше одежди със златна бродерия. За разлика от образа, Шалан не носеше огърлица, а когато вдигна ръка, видя вместо изпочупените си нокти безупречен маникюр.

— Сиятелна — подзе мъжът, когато Шалан пристъпи към него. — Ние не сме такива, за каквито ни мислите.

— Не, не сте такива, за каквито вие се мислите.

В светлината на пламъците мъжете наоколо я гледаха жадно. Шалан усети как трепери и косъмчетата ѝ настръхват. В бърлогата на звяра, наистина. Ала бурята вътре в нея я подтикваше да действа, даваше ѝ повече увереност.

Водачът понечи да даде някаква заповед. Шалан го прекъсна.

— Как се казваш?

— Наричат ме Вата — отвърна онзи и се обърна към другарите си. Воринско име, като Шалан. — Ще реша какво да правя с Вас по-късно. Газ, хвани я и…

— Какво би направил ти, Вата — заговори Шалан на висок глас, — за да заличиш миналото?

Той отвърна на погледа ѝ. Половината му лице беше осветено от яркия пламък на факлите.

— Ако можеше да избираш, би ли защитавал, вместо да убиваш? Ако можеше да върнеш времето назад, би ли спасявал, вместо да грабиш? Докато си приказваме тук, умират добри хора. Ти можеш да сложиш край на това.

Тъмните му очи изглеждаха безжизнени.

— Не можем да променим миналото.

— Аз мога да променя вашето бъдеще.

— Ние сме издирвани мъже.

— Да, аз дойдох тук да търся мъже. Надявах се да намеря мъже. Дава ви се възможност отново да станете войници. Елате с мен. Аз ще се погрижа да получите нов живот. Новият живот започва с това да спасявате, а не да убивате.

Вата презрително изсумтя. В нощния мрак лицето му изглеждаше недовършено, като скица.

— Досега господарите ни предаваха.

— Чуй — отвърна Шалан. — Чуй виковете.

Иззад гърба ѝ се носеха окаяни писъци. Викове за помощ. Керванджиите, мъже и жени. Умираха. Страшни звуци. Макар сама да го беше казала, Шалан се изненада колко силно се чуват. И колко приличат на зов за помощ.

— Дайте си нова възможност — тихо продължи тя. — Ако се върнете с мен, аз ще се погрижа престъпленията ви да бъдат изличени. Кълна се във всичко, което имам, в самия Всемогъщ. Вие можете да започнете отначало. Като герои.

Вата я гледаше в очите. Мъж от камък. Шалан разбра, че той не се трогва, и посърна. Бурята в нея почна да отшумява и страховете ѝ се надигнаха отново. Какво прави тя? Това е лудост!

Вата отмести очи от нея и Шалан осъзна, че го е загубила. Той излая на хората си заповед да я задържат.

Никой не помръдна. Шалан се беше съсредоточила само върху Вата. Останалите мъже, към две дузини, се бяха приближили с високо вдигнати факли. Лицата им бяха открити. Шалан видя много малко от предишната алчност. Сега очите им бяха широко отворени, копнеещи, откликващи на далечните викове. Някои попипваха униформите си на местата на изличените нашивки. Други гледаха копията и брадвите — оръжията от старата им, навярно не толкова отдавнашна, служба.

— Глупаци, да не би да премисляте? — попита Вата.

Един от хората му, нисък, с белязано лице и превръзка на окото, кимна.

— Нищо против да почна отначало — промърмори той. — Гръм да го удари, хубаво ще е.

— Някога спасих живота на една жена — обади се друг. Беше висок и плешив, доста над четиридесетте. — Със седмици се чувствах като герой. Наздравици из кръчмите. Топлина. Проклятие! Така ще си измрем тук.

— Ние си тръгнахме, за да се отървем от потисничеството! — изрева Вата.

— А какво направихме със свободата си, Вата? — попита някой от дъното на групата.

В последвалото мълчание Шалан чуваше само виковете за помощ.

— Бурята да го отнесе, аз тръгвам — каза едноокият и хукна по хълма. Други се отделиха и го последваха. Шалан сключи ръце пред себе си и се обърна. Почти всички се понесоха в атака. Блут се изправи във фургона. Мъжете търчаха край него и в светлината на факлите им се видя изуменото му лице. После той изрева, скочи от колата, размаха палката си и се присъедини към дезертьорите, които тичаха да влязат в бой.

Шалан остана с Вата и още двама. Те стояха безмълвни. Вата скръсти ръце и шумно въздъхна.

— Глупаци. Всички до един.

— Не са глупави, че искат да са по-добри — отговори Шалан.

Вата изсумтя и я изгледа. Тя се уплаши. Преди малко този мъж беше готов да я ограби, че и по-лошо. Той не я приближи, ала лицето му изглеждаше по-заплашително сега, когато повечето факли бяха отнесени.

— Коя сте Вие?

— Шалан Давар.

— Е, Сиятелна Шалан. За Ваше добро се надявам да удържите на думата си. Хайде, момчета. Да видим можем ли да опазим онези глупаци живи.

Подбра двамата останали и тръгна през хълма към сражението.

Шалан остана сама в нощта и въздъхна тихо. Не излезе Светлина — беше използвала всичко. Краката вече не я боляха, ала се чувстваше изтощена, изцедена като пробит винен мях. Отиде при фургона и се облегна, после се смъкна на земята. Отметна глава и загледа небето. Няколко духчета на умората се появиха около нея — завъртяха се във въздуха като малки прашни вихрушки.

Виолетовият диск на първата луна, Салас, висеше сред куп ярки бели звезди. Виковете и крясъците не спираха. Дали дезертьорите ще са достатъчни? Тя не знаеше колко са другите разбойници.

Шалан щеше да е безполезна там, само щеше да се пречка. Стисна очи, после се качи на седалката и извади скицника. Под звуците на сражението и смъртта, тя изписа глифите на молитва за надежда.

— Послушаха те — обади се Шарка до нея. — Ти ги промени.

— Не мога да повярвам, че се получи.

— Ах… Ти лъжеш добре.

— Не, не, това беше просто израз. Струва ми се невероятно, че те наистина ме послушаха. Те, закоравелите престъпници.

— Хората се състоят от лъжи и истини — тихо каза Шарка. — Те се променят.

— Какво означава това?

Трудно ѝ беше да пише само на светлината на Салас, но правеше всичко по силите си.

— По-рано ти говори за една Стихия — обясни Шарка. — Тъкането на Светлината, силата на светлината. Но ти имаш още нещо. Силата на Превръщането.

— На Превръщането ли? Та аз не съм Превърнала никого.

— Ммм. Ала ти ги промени. Промени ги. Ммм.

Шалан завърши молитвата, после я вдигна към небето. Забеляза, че предишният лист от скицника е откъснат. Кой ли го беше откъснал?

Шалан не можеше да изгори молитвата, но не мислеше, че това има значение за Всемогъщия. Притисна молитвата до сърцето си, затвори очи и зачака виковете да стихнат.

21. Въглени

Посредничеството, говореха, се дава за мира.

За проповед и за утеха — отлична форма е това.

Ала в разруха и лъжа

Превърнаха я боговете.

Из „Песента на Изброяването“ на Слушачите, Тридесет и трета строфа

Шалан затвори очите на Блут, без да гледа зиналата в тялото му рана и кървавите вътрешности. Наоколо работниците спасяваха каквото могат от лагера. Чуваха се стонове, ала някои от тях секваха — Вата екзекутираше разбойниците един по един.

Шалан не му попречи. Вата изпълняваше задължението си с мрачна решимост и не я погледна, когато тя мина край него. Мисли си, че той и хората му можеха да са на мястото на тези разбойници, каза си Шалан, като огледа осветеното от пламъците лице на Вата. Какво отделя героя от разбойника? Една реч в нощта?

Вата беше загубил седмина от своите в сражението, без да се брои Блут. Убили бяха поне два пъти повече разбойници. Шалан уморено се надигна, ала съгледа нещо да се подава от дрехата на Блут. Наведе се и я разтвори.

Рисунката, която тя беше направила, беше натъпкана в джоба му. Скицата, която показваше нейната представа за предишния Блут, а не за сегашния. Войник в някоя армия, със спретната униформа. Поглед, отправен напред, а не непрестанно сведени очи. Герой.

Кога я беше измъкнал от скицника? Шалан извади рисунката и заглади гънките.

— Сбърках за тебе, Блут — прошепна тя. — Твоят образ беше отлично начало за новата ми сбирка. Сражавай се за Всемогъщия в своя покой, храбрецо.

Стана и огледа лагера. Няколко от керванските парши влачеха трупове за изгаряне. Намесата на Шалан беше избавила търговците, ала не беше минало без тежки загуби. Тя не преброи жертвите. Изглеждаха много. Десетки убити, в това число повечето от пазачите. Загинал беше и ириалският съгледвач, когото срещнаха по-рано вечерта.

Шалан беше изтощена, щеше ѝ се да пропълзи във фургона, да се свие и да заспи. Но тя се отправи да търси водачите на кервана.

Жената съгледвач, изнемощяла и окървавена, стоеше край някаква походна маса и разговаряше със стар брадат човек с плъстено кепе на главата. Старецът имаше сини очи. Четеше някакъв списък, даден му от жената, и току прокарваше пръсти през брадата си.

Двамата вдигнаха поглед, когато Шалан се приближи. Жената положи длан на дръжката на меча, а мъжът продължи да разчесва брадата си.

Край тях керванджиите преглеждаха изсипалите се от един преобърнат фургон топове плат.

— Ето я и нашата спасителка — рече старецът. — Сиятелна, самите ветрове не могат да опишат Вашето величие и чудото на навременната Ви поява.

Шалан не се чувстваше величествена. Чувстваше се уморена, натъртена и дрипава. Босите ѝ нозе, скрити от полата, отново я боляха. Способността ѝ да Тъче Светлина беше изчезнала. Роклята ѝ беше като на просякиня, а косите ѝ, макар и сплетени, бяха в безпорядък.

— Вие ли сте стопанинът на този керван? — попита тя.

— Името ми е Макоб — отвърна мъжът. Шалан не можеше да определи изговора му. Не беше нито алетски, нито тайленски. — Вече познавате сътрудничката ми Тин. — Той кимна по посока на жената. — Тя е началникът на моите пазачи. И нейните войници, и моите стоки… намаляха в резултат на тазвечерния сблъсък.

Тин скръсти ръце. Все още беше облечена в жълтеникавото палто и в светлината на макобовите сфери Шалан забеляза, че дрехата е от най-добра кожа. Каква ли беше тази жена, която се облича като войник и носи меч на пояса?

— Казвах на Макоб за предложението ти. От по-рано, горе на хълма.

Макоб се изкикоти, доста неуместно при сцената наоколо.

— Тин го нарича предложение. Моята сътрудничка е под впечатлението, че това всъщност е било заплаха! Наемниците явно работят за Вас. Питахме се какви ли са Вашите намерения спрямо кервана ни.

— Наемниците не работеха за мен преди — отговори Шалан. — Обаче го правят сега. Нужно им беше малко убеждаване.

Тин вдигна вежда.

— Много добро убеждаване ще да е било, Сиятелна…

— Шалан Давар. От вас искам единствено онова, което споменах на Тин по-рано. Да ме придружите до Пустите равнини.

— Вашите войници определено са способни да го сторят — отговори Макоб. — Нямате нужда от помощта ни.

Искам ви тук, за да напомняте на „войниците“ какво са направили, помисли Шалан. Нещо ѝ подсказваше, че колкото повече признаци на цивилизация виждаха дезертьорите, толкова по-добре щеше да бъде тя самата.

— Те са войници — обясни Шалан. — Нямат представа как подобава да придружат в удобство една светлоока дама. Вие обаче имате хубави фургони и изобилни стоки. Ако не е видно от скромната ми външност, имам отчаяна нужда от малко лукс. По-добре е да не пристигам на Пустите равнини като скитница.

— Бихме могли да използваме нейните войници — рече Тин. — От моите хора останаха само една шепа.

Тя отново огледа Шалан, този път любопитно. Погледът ѝ не беше враждебен.

— Тогава ще се споразумеем — заключи Макоб и с широка усмивка протегна ръка към Шалан. — От благодарност, задето ми спасихте живота, аз ще се погрижа да получавате нови тоалети и отлична храна през остатъка от пътуването. Вие и Вашите хора ще осигурите безопасността ни. Сетне ще се разделим и никой няма да е длъжник на другия.

— Съгласна съм — отговори Шалан и пое ръката му. — Ще ви позволя да се присъедините към нас, да включите вашия керван в моя.

Макоб се поумисли.

— Вашият керван.

— Да.

— Значи и Вашата власт, нали?

— Нима очаквахте друго?

Макоб въздъхна, ала прие сделката.

— Всъщност не очаквах друго. Не. — Той пусна ръката на Шалан и махна по посока на двама души, които изглеждаха някак не на място край фургоните. Твлкав и Таг. — Ами онези там?

— Те са мои — отвърна Шалан. — С тях аз ще се занимавам.

— Само гледайте да останат в задната част на кервана, ако обичате — каза Макоб и сбърчи нос. — Мръсна работа. Бих предпочел керванът ми да не вони на тяхната стока. Както и да е, най-добре ще е да събирате хората си. Скоро почва буря. Не разполагаме с допълнително убежище заради загубата на част от фургоните ни.

Шалан остави Макоб и Тин и се отправи през долчинката. Мъчеше се да не обръща внимание на смесените миризми на кръв и въглен. От мрака се отдели една фигура и закрачи редом с нея. И на по-добра светлина Вата не изглеждаше по-малко заплашителен.

— Е? — заговори го Шалан.

— Част от хората ми са мъртви — равно поде той.

— Те загинаха, правейки добро. И семействата на оцелелите ще благославят саможертвата им.

Вата я хвана за ръката и я спря. Хватката му беше яка, даже болезнена.

— Не изглеждате като по-рано — каза той. Шалан не бе забелязала колко по-висок е от нея. — Да не би очите да са ме подвели? В тъмнината видях кралица. Сега виждам едно дете.

— Може да си видял каквото съвестта ти е искала да видиш — отговори Шалан и безуспешно задърпа ръката си. Изчерви се.

Вата се надвеси над нея. Дъхът му не беше твърде приятен.

— Хората ми са вършили и по-лоши работи от това — прошепна той и махна по посока на горящите покойници. — Докато скитахме из пустошта, ние грабехме. Убивахме. Да не мислите, че една нощ ще ни опрости? Да не мислите, че една нощ ще сложи край на кошмарите ни?

Шалан усети как стомахът ѝ се свива.

— Ако тръгнем с Вас към Пустите равнини, мъртви сме. Върнем ли се, начаса ще ни обесят.

— Моята дума…

— Вашата дума не означава нищо, жено! — викна Вата и я стисна по-силно.

— Пусни я — спокойно рече Шарка зад гърба му.

Вата се завъртя, но наоколо нямаше никого. Шалан видя Шарка на гърба на дезертьора, когато онзи се обърна.

— Кой каза това? — попита Вата.

— Нищо не чух — рече Шалан и някак успя да прозвучи спокойно.

— Пусни я — повтори Шарка.

Вата пак се огледа, после спря поглед на Шалан, която не отмести очи и дори смогна да се усмихне насила.

Вата я пусна, отри ръка в гащите си и се оттегли. Шарка се плъзна по гърба и крака му и забърза към Шалан.

— Този ще е голяма беля — каза тя, разтривайки ръката си.

— Това израз ли е?

— Не. Буквално.

— Странно, понеже си мислех, че вече е голяма беля — отговори Шарка и загледа отдалечаващия се Вата.

— Вярно.

Шалан се отправи към Твлкав, който седеше на капрата на фургона, сключил ръце пред себе си. Усмихна ѝ се, ала усмивката му днес беше особено незабележима.

— Та така — подхвана той небрежно. — От самото начало ли участвахте?

— В какво? — попита уморено тя и пропъди Таг, за да говори насаме с Твлкав.

— В плана на Блут.

— Обясни ми, ако обичаш.

— Очевидно е. Той е бил в сговор с дезертьорите. Първата нощ, когато се върна тичешком в лагера, Блут се е срещнал с тях и им е обещал да ги остави да ни хванат при условие да получи дял от плячката. Затова те не убиха вас двамата, когато отидохте да приказвате с тях.

— Нима? И ако е така, защо Блут се върна да ни предупреди? Защо бягаше с нас, вместо просто да позволи на „приятелите“ си да ни убият още тогава?

— Може би се е срещнал само с част от тях. Да. Те са запалили огньове на другия хълм, за да решим, че са повече, и чак след това приятелите на Блут са отишли да съберат по-голяма дружина… И… — Той се спаружи. — Проклятие. Няма никакъв смисъл в това. Но как, защо? Би трябвало да сме мъртви.

— Всемогъщият ни опази — отговори Шалан.

— Вашият Всемогъщ е измислица.

— По-добре се моли да си прав — отвърна Шалан и се отправи към задната част на фургона на Таг. — Понеже ако е истински, самата Преизподня очаква хора като тебе.

Тя огледа клетката. Вътре се свиваха петима дрипави роби. Всеки изглеждаше сам, макар да бяха натъпкани в тясната клетка.

— Сега тези са мои — осведоми тя Твлкав.

— Какво! — Твлкав скокна. — Вие…

— Аз ти спасих живота, дребен мазник такъв. Ще ми дадеш тези роби в отплата. Та да ме възмездиш за войниците, които опазиха никому ненужния ти животец.

— Това е грабеж.

— Това е справедливост. Ако имаш някакви притеснения, подай жалба до краля, когато пристигнем на Пустите равнини.

— На никакви Пусти равнини не отивам — плюна Твлкав. — Вече си имате други придружители, Сиятелна. А аз се отправям на юг, каквото беше и първоначалното ми намерение.

— Значи тръгваш без тях — отговори Шалан и отключи клетката с ключа, който роботърговецът ѝ беше дал за нейния фургон. — Ще ми предадеш техните книжа. И Отецът на Бурята да ти е на помощ, ако нещо не е наред, Твлкав. Веднага разбирам дали даден документ е подправен.

Шалан никога не беше виждала свидетелство за робство и не би могла да разбере дали някой от документите е фалшив. Не я беше грижа. Беше уморена и гневна и искаше тази нощ да свърши.

От фургона един по един излязоха петима брадати и голи до кръста боязливи роби. Някои от тях нетърпеливо се заоглеждаха в мрака.

— Можете да избягате, ако искате — каза им Шалан с по-мек тон. — Няма да ви преследвам. Но имам нужда от слуги и ще ви плащам добре. Шест огнени марки седмично, в случай, че се съгласите да отделяте по пет от тях, за да изплатите робския си дълг. Една — ако не го правите.

Един от робите вирна глава.

— Значи… получаваме същите пари каквото и да изберем? Какъв е смисълът?

— Най-добрият възможен — отговори Шалан и се обърна към Твлкав, който седеше на капрата и се пенеше. — Ти имаш три фургона, а сте само двама водачи. Ще ми продадеш ли третия?

Чули не ѝ трябваха — няколко от фургоните в кервана на Макоб бяха опожарени и тя можеше да вземе от неговите добичета.

— Да продам? Ба! Защо просто не го откраднете?

— Не се дръж детински, Твлкав. Искаш ли парите ми или не?

— Пет сапфирени броама — сопна се Твлкав. — И това си е чист грабеж. Недейте спори.

Шалан не знаеше грабеж ли е или не, но можеше да си го позволи с наличните сфери, нищо че повечето бяха тъмни.

— Няма да получите паршите ми — изтърси Твлкав.

— Задръж си ги — отвърна Шалан. Трябваше да говори със стопанина на кервана за обувки и дрехи за слугите ѝ.

Отправи се към Макоб да го пита за чулите. Мина край група керванджии, които чакаха до един от огньовете. Дезертьорите хвърлиха последния труп в пламъците — беше един от техните хора — после отстъпиха и отриха чела.

Тъмноока керванджийка излезе напред и подаде лист хартия на един от бившите дезертьори. Той го взе и се попочеса по брадата. Беше ниският едноок, който говори след речта на Шалан. Вдигна листа да го покаже на другарите си. Молитва, изписана с познатите глифи, ала не заупокойна, както очакваше Шалан. Керванджиите отправяха благодарствена молитва.

Дезертьорите се събраха около огъня и се взряха в глифите. После загърбиха пламъците и сякаш за пръв път видяха двадесетината човека, които стояха и ги гледаха. Мълчаха в мрака. Някои плачеха, други държаха децата си за ръце. Шалан не беше забелязала децата досега, но не се изненада. Керванджиите пътуваха цял живот и водеха семействата си.

Шалан спря зад тях, почти скрита в тъмнината. Дезертьорите сякаш не знаеха как да отговорят, обградени от съзвездието признателни погледи, сълзи и благодарност. Най-сетне изгориха молитвата. Шалан сведе глава като повечето присъстващи.

Когато си тръгна, дезертьорите ѝ се видяха по-високи. Наблюдаваха въглените на молитвата, която се извисяваше към Всемогъщия.

22 . Светлини в бурята

Буреносни ли сме, ще извикаме

ветрове и дъждове.

Пазете се от силите, пазете се от силите.

Връз боговете спуска нощ

и дух червен обвързва.

Пазете се от края, пазете се от края.

Из „Песента на Вятъра“ на Слушачите, Четвърта строфа

Каладин наблюдаваше капаците на прозорците. Вятърът идеше на пориви.

Първо — покой. Да, в далечината се чуваше вой, когато вятърът минеше през някоя кухина, ала наблизо нямаше нищо.

Трепване. После летвите тракат печално в рамката си. Силно разтърсване. През свръзките се процежда вода. В тъмния хаос на бурята навън има нещо. То се тресе и блъска прозореца, иска да влезе.

Проблесна светлина и се отрази в дъждовните капки. Още една светкавица.

Сетне светлината остана. Не трепваше, подобно на заредените сфери, и се задържа отвън. Червеникава. По причина, която сам не можеше да обясни, Каладин я оприличи на очи.

Замаяно се пресегна към бравата, та да отвори прозореца и да погледне.

— Наистина някой трябва да оправи този разтропан капак — раздразнено рече крал Елокар.

Светлината избледня. Тракането секна. Каладин примигна и отпусна ръка.

— Напомнете ми да кажа на Накал да се погрижи — продължи Елокар, крачейки зад дивана. — Капакът не бива да пропуска. Това е кралски дворец, не някаква си селска пивница!

— Ще се погрижим да го оправят — отговори Адолин. Той седеше на стол край камината и листеше илюстрована книга. Брат му се беше настанил до него, отпуснал ръце в скута си. Навярно беше понатъртен след обучението, но не го показваше. Беше извадил някаква кутийка от джоба си и току я отваряше, въртеше я в ръка, потъркваше я от едната страна и я затваряше с щракване. Не спираше.

Докато си играеше с кутийката, не гледаше никъде. Като че прекарваше доста време така.

Елокар продължи да крачи. Идрин — началник на Кралската гвардия — стоеше близо до него, изправил гръб. Зелените му очи гледаха право напред. Беше доста тъмнокож за алет, та навярно имаше малко азишка кръв. Носеше брада и мустаци.

По предложение на Далинар, Мост Четири служеше с хората на Идрин. Засега Каладин беше впечатлен от началника и от отряда му. Ала когато засвиреха тръбите за нападение на някое плато, Идрин се обръщаше по посока на звука и по лицето му се изписваше копнеж. Искаше да влезе в бой. Заради предателството на Садеас мнозина войници в лагера изпитваха същото — като че търсеха възможност да докажат силата на далинаровата армия.

Бурята продължаваше да тътне. Странно беше да не е студено по време на буря — в казармата винаги беше хладно. Това помещение беше добре затоплено, но не от огън. В камината имаше един рубин, голям колкото каладиновия юмрук, толкова голям, че би стигнал за прехраната на всички жители на Огнекамък за седмици.

Каладин се отмести от прозореца и бавно тръгна към камината, все едно се канеше да поразгледа камъка. Всъщност му се щеше да надзърне в книгата на Адолин. Доста мъже отказваха даже да погледнат книга, понеже не им подобаваше. Адолин явно не го беше грижа. Любопитно.

Докато приближаваше камината, подмина вратата на стаята, където Далинар и Навани се бяха оттеглили с идването на бурята. Каладин искаше да остави страж вътре. Отказаха му.

Добре де, стаята има само един вход. Даже прозорец няма, рече си той. Появяха ли се думи на стената, щеше да е сигурен, че никой не се е промъкнал.

Каладин се приведе и загледа рубина, който беше поставен в мрежест обков. От мощната топлина, лицето му се запоти. В името на Бурите, рубинът беше толкова голям, че Светлината в него би трябвало да го ослепи. А той можеше да се взира в дълбините му и да гледа как Светлината се движи.

Хората мислеха, че светлината от скъпоценните камъни е неподвижна и спокойна, ала тя беше такава единствено в сравнение с трепкането на свещта. Вгледаш ли се дълбоко в камъка, можеш да видиш как светлината се движи безредно като буря. Вътре не беше спокойно. Никак не беше спокойно.

— Да разбирам ли, че досега не си виждал фабриал за отопление? — поинтересува се Ренарин.

Каладин погледна очилатия принц. Също като Адолин, той носеше униформата на алетски върховен господар. Всъщност, Каладин не го беше виждал с други дрехи — ако не се брои Бронята, разбира се.

— Не, не съм.

— Нова технология — обясни Ренарин, без да спира да си играе с металната кутийка. — Лично майка ми изработи този. Имам чувството, че докато се обърна, светът се е променил.

Каладин изсумтя. Чувството ми е познато. Част от него копнееше да вдиша Светлината на този камък. Глупаво. Щеше да пламне като огън. Отпусна ръце и мина край стола на Адолин.

Илюстрациите в книгата му показваха добре облечени мъже. Рисунките бяха хубави. Лицата бяха изобразени подробно като дрехите.

— Мода? — попита Каладин. Не искаше да се обажда, но му се изплъзна. — Търсите си нови дрехи по време на буря?

Адолин захлопна книгата.

— Та Вие носите само униформи — объркано додаде Каладин.

— Необходимо ли е да си тук, мостови? — попита Адолин. — Със сигурност никой няма да дойде да ни убива по време на бурята.

— Тъкмо защото мислите така, аз трябва да съм тук. Какъв по-добър момент за опит за убийство? Ветровете ще скрият виковете, а помощта ще се забави, понеже всеки се е прибрал заради бурята. Струва ми се, че това е един от миговете, когато Негово Величество най-много се нуждае от охрана.

Кралят спря да крачи и посочи с пръст.

— Има смисъл. Защо друг не ми е обяснил това?

Той изгледа Идрин, който запази спокойствие.

Адолин въздъхна.

— Можеше поне да оставиш двама ни с Ренарин — рече той тихо на Каладин.

— По-лесно е да ви пазя, когато всички сте заедно, Сиятелни господарю. Пък и вие можете да се пазите взаимно — отговори Каладин и се отдалечи.

Далинар и без това смяташе да прекара бурята с Навани. Каладин отново отиде до прозореца и заслуша как бурята отминава. Наистина ли видя онези неща, когато беше навън? Лице, огромно като небето? Самия Отец на Бурята?

Аз съм богиня. Много, много малка, казваше Сил.

Най-сетне бурята стихна и Каладин отвори прозореца. Небето беше черно, няколко призрачни облака отразяваха светлината на Номон. Бурята беше почнала през нощта, ала никой не можеше да спи. Каладин ненавиждаше късните бури; на другия ден често се чувстваше изтощен.

Вратата на страничната стая се отвори и Далинар излезе, следван от Навани. Внушителната дама носеше голяма тетрадка. Разбира се, Каладин беше чувал за пристъпите на Върховния принц по време на буря. Хората му не бяха единни по въпроса. Някои мислеха, че Далинар се бои от бурите и от страх получава гърчове. Други шушукаха, че с възрастта Тоягата губи разсъдък.

Каладин много искаше да узнае кое е вярно. Неговата съдба и съдбата на хората му зависеше от здравето на този човек.

— Някакви числа, сър? — попита той и надзърна в стаята да огледа стените.

— Не — отвърна Далинар.

— Понякога се появяват точно след бурята — продължи Каладин. — Сложил съм хора в преддверието. Бих помолил всички да останете тук за малко.

Далинар кимна.

— Както искаш, войнико.

Каладин доближи изхода. Оттатък пазеха неколцина от Мост Четири и от Кралската гвардия. Каладин кимна на Лейтен, после им даде знак да излязат на балкона. Той щеше да улови призрака, който драскаше числата. Ако наистина съществуваше.

Зад него, Ренарин и Адолин отидоха при баща си.

— Нещо ново? — тихо попита Ренарин.

— Не. Видението се повтори. Но случките не бяха в същия ред като последния път, а и някои бяха нови, значи има за научаване нещо, което не сме открили… — Като забеляза Каладин, Далинар млъкна и смени темата. — Е, докато чакаме тук, може да се осведомя за новостите. Адолин, кога можем да очакваме още дуели?

— Старая се — отговори Адолин с гримаса. — Мислех, че като бия Салинор, другите ще поискат да си премерят силите с мен, обаче те протакат.

— Проблематично — вметна Навани. — Не казваше ли, че всеки иска да се дуелира с теб?

— Искаха! Поне когато аз не можех да се дуелирам. Сега при всяко мое предложение хората почват да тътрят крака и да гледат на другата страна.

— Пробва ли с някой от лагера на Садеас? — нетърпеливо се обади кралят.

— Не. Обаче там има само един пълен Броненосец освен него. Амарам.

Каладин потрепери.

— Е, с него няма да се дуелираш — развесели се Далинар. Седна на дивана, а Сиятелната Навани се настани до него и обичливо положи длан на коляното му. — Трябва да е на наша страна. Разговарях с Върховния господар Амарам…

— Мислиш, че можеш да го накараш да се отдели? — попита кралят.

— Възможно ли е това? — изненада се Каладин.

Светлооките се обърнаха към него. Навани примигна, като че едва сега го забелязваше.

— Да, възможно е — обясни Далинар. — Повечето от земите на Амарам ще останат за Садеас, обаче той може да присъедини личните си владения към моето княжество, както и Броните си. Обикновено става размяна на земя с някое княжество, съседно на онова, към което върховният господар иска да се присъедини.

— Такова нещо не се е случвало от десетилетия — тръсна глава Адолин.

— Работя по въпроса — каза Далинар. — Но Амарам… иска да обедини мен и Садеас. Мисли, че отново можем да се съюзим.

Адолин изсумтя.

— Тази възможност изчезна в деня, когато Садеас ни предаде.

— А може би и много преди този ден — допълни Далинар, — ако и аз да не съм го забелязал. Някой друг, когото да предизвикаш, Адолин?

— Ще опитам с Таланор, а после Калишор.

— И двамата не са пълни Броненосци — свъси се Навани. — Имат или Броня, или Меч.

— Пълните Броненосци до един ми отказаха — вдигна рамене Адолин. — Тези двамата нямат търпение да се бият, алчни са за слава. Един от тях може да се съгласи, за разлика от останалите.

Каладин скръсти ръце и се облегна на стената.

— И ако ги победите, няма ли да подплашите другите?

— Когато ги победя — отвърна Адолин и се начумери на отпуснатата поза на Каладин, — татко ще примами останалите да се дуелират.

— Но това трябва да спре все някога, нали? — продължи Каладин. — В крайна сметка другите Върховни принцове ще разберат какво става. Няма да се оставят да бъдат въвличани в нови дуели. Може би това вече се случва. Може би затова не приемат.

— Някой ще приеме — каза Адолин и се изправи. — И когато почна да печеля, останалите ще започнат да ме приемат като истинско предизвикателство. Ще поискат да изпитат способностите си.

Това се струваше оптимистично на Каладин.

— Капитан Каладин е прав — рече Далинар.

Адолин се обърна към баща си.

— Няма нужда да се биеш с всеки Броненосец в лагера — меко продължи Далинар. — Трябва да съсредоточим атаката си, да подбираме само дуели, които ни водят към крайната цел.

— И тя е? — попита Адолин.

— Да подкопаем позицията на Садеас — рече Далинар почти със съжаление. — Да го убием в дуел, ако се налага. Всеки в лагерите знае кои са страните в тази борба за власт. Няма да сполучим, ако наказваме всички еднакво. Трябва да покажем на онези по средата, онези, които сега решават кого да последват, предимството на доверието. На съвместните нападения на платата. На помощта от чужди Броненосци. Показваме им какво е да си част от истинско кралство.

Останалите се умълчаха. Кралят поклати глава и се обърна. Той не вярваше, или поне не вярваше напълно, в онова, което Далинар искаше да постигне.

Каладин установи, че се дразни. А защо? Далинар се беше съгласил с него. Поядосва се малко и осъзна, че навярно е задето някой спомена Амарам.

Дори споменаването на името му изваждаше Каладин от равновесие. Той все мислеше, че нещо ще се случи, нещо ще се промени сега, когато в лагера е този убиец. Ала всичко просто си продължаваше. Влудяващо. Каладин искаше да избяга.

Налагаше се да направи нещо по въпроса.

— Да приемам ли, че изчакахме достатъчно? — обърна се Адолин към баща си. — Мога ли да си вървя?

Далинар въздъхна и кимна. Адолин отвори вратата и тръгна; Ренарин го последва малко по-бавно. Когато минаха, Белязания и още трима, оставени от Каладин да пазят отвън, тръгнаха подире им.

Каладин отиде на вратата и набързо преброи кой е останал. Общо четирима.

— Моаш — рече той, когато видя, че другарят му се прозява. — Колко време дежуриш днес?

Моаш сви рамене.

— Една смяна пазих Сиятелната Навани. И една смяна с Кралската гвардия.

Товаря ги твърде много, каза си Каладин. Отче на Бурята. Нямам достатъчно хора. Даже и с останалите от Синята гвардия, които Далинар ми праща.

— Прибирай се и поспи. Ти също, Бисиг. Тази сутрин те видях на пост.

— А ти? — попита го Моаш.

— Добре съм.

Светлината на Бурята го поддържаше бодър. Вярно, да я ползва така можеше да е опасно — Светлината го караше да действа, да се оставя на поривите си. Не беше убеден, че харесва онова, което Светлината прави с него вън от бойното поле.

Моаш вдигна вежда.

— Ти трябва да си уморен поне колкото мен, Кал.

— След малко се прибирам. Имаш нужда от малко почивка, Моаш. Ще станеш небрежен, ако не почиваш.

— Трябва да карам две смени — отвърна Моаш и вдигна рамене. — Поне две, ако искаш да се обучавам заедно с Кралската гвардия и да давам редовните си наряди.

Каладин сви устни. Това беше важно. Моаш трябваше да мисли като телохранител, а службата с вече изграден отряд беше най-добрият начин това да стане.

— Смяната ми с Кралската гвардия вече привършва — отбеляза Моаш. — После си тръгвам.

— Добре. Дръж Лейтен с тебе. Натам, ти и Март пазете Сиятелната Навани. Аз ще изпратя Далинар до лагера и ще оставя хора на вратата.

— И после ще поспиш? — попита Моаш. Другите хвърлиха поглед на Каладин. Те също се тревожеха.

— Да, добре.

Каладин се върна в стаята. Далинар подаваше ръка на Навани да се изправи. Щеше да я изпрати до покоите ѝ, както правеше през повечето вечери.

Каладин се подвоуми, сетне приближи Върховния принц.

— Сър, има нещо, което искам да обсъдя с Вас.

— Може ли да почака, докато привърша тук?

— Тъй вярно. Ще чакам на предния вход на двореца и после ще Ви охранявам на път за лагера.

Далинар, придружаван от двама мостови, отведе Навани. Каладин умислено тръгна по коридора. Слугите вече отваряха прозорците и Сил влетя като вихрушка от мъгла. Хихикайки, тя се завъртя няколко пъти около него и излезе през друг прозорец. По време на буря винаги заприличваше повече на духче.

Въздухът беше влажен и свеж. След буря целият свят сякаш ставаше по-чист, като измит.

Каладин стигна до входа на двореца, където на пост стояха двама от Кралската гвардия. Кимна им и в отговор получи уставно отдаване на чест. Взе един фенер от поста и го напълни със свои сфери.

Оттук Каладин виждаше и десетте лагера. Както винаги след буря, навсякъде проблясваше светлината на новозаредените сфери. Камъните в тях пламтяха, уловили частици от отминалата буря.

Каладин се зае с онова, което трябваше да каже на Далинар. Повтаряше си го на ум неведнъж, ала още не бе готов, когато Върховният принц най-сетне излезе от вратите на двореца. Натам отдаде чест зад вратите и така предаде Далинар на Каладин. После отърча при Март пред покоите на Сиятелната Навани.

Върховният принц пое надолу по криволичещия път от Иглата към конюшните. Каладин тръгна редом с него. Далинар изглеждаше много разсеян.

Не е казвал нищо за своите пристъпи по време на буря, мислеше Каладин. Не трябва ли да го направи?

По-рано бяха разговаряли за виденията. Какво виждаше или мислеше, че вижда, Далинар?

— Е, войнико. Какво искаше да обсъдим?

Каладин пое дълбоко дъх.

— Преди година служих в армията на Амарам.

— Значи там си се научил. Трябваше да се досетя. Амарам е единственият генерал в княжеството на Садеас с истински качества на пълководец.

— Сър — отвърна Каладин и спря на стъпалата. — Той предаде мен и хората ми.

Далинар спря, обърна се и го изгледа.

— Лошо решение по време на битка, така ли? Никой не е съвършен, войнико. Съмнявам се да е поставил другарите ти в неизгодно положение умишлено.

Просто го кажи, рече си Каладин. Забеляза, че Сил седи върху ред шистокори вдясно от него. Тя му кимна. Той трябва да знае. Просто е толкова…

Никога не беше говорил за това. Не докрай. Не беше го казвал дори на Скалата, Тефт и другите.

— Не беше така, сър — каза Каладин и погледна Далинар в очите на светлината на сферите. — Аз знам как Амарам се сдоби с Меча си. Бях там. Убих Броненосеца, комуто принадлежеше този Меч.

— Не може да е било така — бавно изрече Далинар. — Ако ти беше победил, щеше да имаш Бронята и Меча.

— Амарам ги взе за себе си, после изби всички, които знаеха истината. Всички, с изключение на един войник, когото Амарам, тласкан от гузната си съвест, жигоса като роб и продаде, вместо да го убие.

Далинар мълчеше. Наоколо беше съвсем тъмно. Светеха само звездите. В джоба на Далинар имаше няколко сфери и светлината им се провиждаше през плата на униформата му.

— Амарам е един от най-добрите мъже, които познавам — каза той. — Честта му е неопетнена. Не ми е известно да е вземал нечестно предимство дори в дуел, макар да има случаи, когато това е приемливо.

Каладин не отговори. Някога и той бе вярвал в това.

— Имаш ли доказателство? Нали разбираш, за нещо подобно не мога да приема думата само на един.

— Искате да кажете, на един тъмноок — скръцна със зъби Каладин.

— Работата не опира до цвета на очите, а до тежестта на твоето обвинение. Думите ти са опасни. Имаш ли доказателство, войнико?

— Когато той взе Бронята и Меча, присъстваха и други. Хора от личната му гвардия извършиха убийствата по негова заповед. Имаше и един бурегадател. На средна възраст, с остро лице, с брада като на ардент. — Той помълча. — Те всички са съучастници, но може би…

Далинар тихо въздъхна.

— Разговарял ли си за това с друг?

— Не.

— Продължавай да си държиш езика зад зъбите. Ще говоря с Амарам. Благодаря, че ми каза.

— Сър — подзе Каладин и се приближи. — Ако наистина вярвате в справедливостта, Вие…

— Синко, достатъчно засега — прекъсна го Далинар със спокоен, ала хладен глас. — Ти каза каквото имаше, освен ако не предложиш още някакво доказателство.

Каладин потисна внезапния изблик на гняв. Трудно му беше.

— Оценявам приноса ти в разговора за дуелите на моя син по-рано. Смятам, че за втори път добавяш нещо важно в обсъждането.

— Благодаря Ви, сър.

— Но в държанието с мен и семейството ми ти вървиш по тънката линия между помощта и неподчинението, войнико. Държиш се крайно предизвикателно. Аз зная какво ти е било причинено и затова не обръщам внимание. Виждам войника в теб. Тъкмо този войник взех на служба.

Каладин стисна зъби и кимна.

— Да, сър.

— Хубаво. Сега бягай.

— Сър, аз трябва да Ви придружа…

— Смятам да се върна в двореца. Няма да мога да спя много тази нощ, така че може да ми хрумне да досадя на вдовстващата кралица с размишленията си. Нейната охрана може да пази и мен. Когато се връщам в лагера си, ще взема един от тях.

Каладин въздъхна. После отдаде чест. Много хубаво, рече си той и заслиза по тъмния влажен път. Когато стигна долу, Далинар още стоеше на мястото си. Виждаше се само като сянка. Сякаш беше потънал в мисли.

Каладин се отправи към далинаровия лагер. Сил долетя и кацна на рамото му.

— Видя ли? Той те изслуша.

— Не, Сил.

— Какво? Той отговори, каза…

— Аз му казах нещо, което не искаше да чуе. Дори и да провери, ще намери достатъчно основания да пренебрегне разказа ми. Накрая ще е моята дума срещу думата на Амарам. Отче на Бурята! Не трябваше нищо да му казвам.

— Значи ще оставиш нещата така?

— Бурята да го отнесе, няма. Ще намеря моето възмездие.

— О…

Сил се намести на рамото му.

Вървяха дълго и най-сетне стигнаха лагера.

— Ти не си от Разбиващите Небето, Каладин — продума накрая Сил. — Не подобава да си такъв.

— Не съм от кои? — попита Каладин. Настъпваше пъргавите кремлинги в тъмното. Те пъплеха в грамадни множества след буря, когато растенията се отваряха да пият вода. — Това е бил един от ордените, нали?

Той поназнайваше нещо за ордените. Всеки знаеше — от легендите.

— Да — тихо отговори Сил. — Тревожа се за теб, Каладин. Мислех, че нещата ще се поправят, когато се освободиш от мостовете.

— Наистина се поправиха. Откакто бяхме освободени, нито един от хората ми не е убит.

— Но ти… — Сил сякаш не знаеше какво да каже. — Мислех, че ще станеш предишния човек. Помня един мъж на бойното поле… който се бореше…

— Този мъж е мъртъв, Сил — рече Каладин и помаха на постовете на влизане в лагера. Отново го обградиха светлина и движение. Хората бързаха по задачи, паршите поправяха повредените от бурята сгради. — Когато бях мостови, аз се тревожех само за моите хора. Сега е друго. Трябва да стана някой. Само че още не зная кой.

Когато стигна до казармата на Мост Четири, Скалата сипваше вечерната яхния. Доста по-късно от обичайното, понеже смените на повечето мостови бяха особени. Хората вече не бяха ограничени само с яхния, но настояваха да вечерят това. Каладин с благодарност взе една паница. Кимна на Бисиг, който седеше и си почиваше с неколцина други. Бъбреха си колко им липсва всъщност носенето на моста. Каладин беше насадил в тях уважение към моста, както войниците уважават копията си.

Яхния. Мостове. Говореха така топло за неща, които по-рано бяха белег на затворничеството им. Каладин хапна и спря, понеже съгледа нов човек, облегнат на един камък до огъня.

— Познавам ли те? — попита той и посочи якия плешив мъж. Кожата му беше като на алетите, обаче чертите му бяха други. Хердазиец?

— А, не му придиряй на Пунио — обади се Лопен. — Братовчед ми е.

— Имал си братовчед в мостовите отряди?

— Ами. Чул мама да разправя, че ни трябват още хора, та дошъл да помогне. Изписах му униформа и други работи.

Новодошлият Пунио се усмихна и вдигна лъжицата си за поздрав.

— Мост Четири — рече той с тежък хердазийски акцент.

— Войник ли си? — попита Каладин.

— Тъй вярно. В армията на Сиятелния господар Роион. Нямай грижа. Сега се заклех във вярност на Колин. Заради братовчеда.

Той обичливо се усмихна.

— Не можеш да напуснеш войската просто така, Пунио — подзе Каладин и се почеса по челото. — Нарича се дезертьорство.

— Не и за нас — обясни Лопен. — Ние сме хердазийци. И без това никой не може да ни различи един от друг.

— Така си е — додаде Пунио. — Веднъж годишно заминавам за родината. Когато се върна, никой не ме помни. — Той сви рамене. — А сега идвам тук.

Каладин въздъхна, обаче братовчедът явно можеше да се оправя с копието, а наистина му трябваха още хора.

— Добре. Само се прави, че си мостови още от началото, разбрано?

— Мост Четири! — разпалено отвърна Пунио.

Каладин мина край него и се настани на обичайното си място до огъня да отпочине и да размисли. Ала не можа, защото някой дойде и приклекна до него. Мъж с шарена кожа и униформата на Мост Четири.

— Шен?

— Сър.

Шен се взираше в него.

— Искаш ли нещо?

— Аз наистина ли съм от Мост Четири?

— Разбира се.

— А къде ми е копието?

Каладин го погледна в очите.

— Какво мислиш?

— Че не съм от Мост Четири — отвърна Шен, премисляйки всяка дума. — Че съм роб на Мост Четири.

Сякаш удари Каладин в корема. Надали беше чул десет думи от човека през цялото време, откакто се познаваха, а сега това?

Заболя го. Ето някой, който, за разлика от другите, не може да си тръгне просто така и да си намери място в света. Далинар беше освободил другите от Мост Четири, обаче един парш… Щеше да остане роб където и да иде, каквото и да прави.

Какво би могъл да му каже? Проклятие.

— Оценявам помощта ти, когато прибирахме имущество в пропастите. Знам, че понякога ти беше трудно да виждаш какво правим там долу.

Шен чакаше, клечеше и слушаше. Гледаше Каладин с непроницаемите си напълно черни очи.

— Не мога да почна да въоръжавам парши, Шен. Светлооките едва търпят нас самите. Ако дам копие на теб, представи си каква буря ще настане.

Шен кимна. По лицето му нямаше и намек за някакво чувство. Той стана и изправи рамене.

— Роб съм аз тогава.

И си тръгна.

Каладин блъсна глава в камъка и се вторачи в небето. Пустият му Шен. Животът му беше хубав като за парш. Със сигурност беше по-свободен от кого да е от неговия род.

А ти беше ли доволен от това?, обади се един глас в ума му. Щастлив ли беше като добре гледан роб? Или опита да избягаш, да си проправиш пътя към свободата с бой?

Каква неразбория. Предъвкваше тези мисли и ровичкаше в яхнията. Тъкмо хапна два залъка и Натам — един от отряда, който пазеше двореца — нахълта в лагера потен, трескав и зачервен от тичане.

— Кралят! — запъхтяно изрече той. — Убиец.

23. Убиец

Нощната предсказва онова, което иде.

Форма на сенките, форма за виждане.

И продума тя, щом боговете си отидоха:

Чакай нова буря да се разрази.

Чакай нова буря нов свят да роди.

Чакай нова буря по нов път да поеме.

И нощната слуша…

Из „Песента на Тайните“ на Слушачите, Седемнадесетта строфа

Кралят беше добре.

Каладин беше опрял ръка на рамката на вратата и дишаше накъсано — беше тичал към двореца. Вътре стояха и разговаряха Елокар, Далинар, Навани и далинаровите синове. Нямаше мъртви. Нямаше мъртви.

Отче на Бурята, рече си Каладин на влизане. За миг се почувствах като на платата, когато виждах как хората ми тръгват срещу паршендите. Той едва познаваше присъстващите тук, но те бяха негова отговорност. Не беше и помислял, че би могъл да защитава светлооки.

— Е, поне той дотича — каза кралят и отпъди една дама, която опитваше да превърже драскотината на челото му. — Гледай, Идрин. Ето това е добър телохранител. Обзалагам се, че той не би допуснал такова нещо да се случи.

Капитанът на Кралската гвардия стоеше до вратата с пламнало лице. Той отмести поглед, после бавно излезе. Каладин се хвана за главата. Беше изумен. Подобни забележки от страна на краля нямаше да помогнат на мостовите да се разберат с войниците на Далинар.

Вътре беше пълно със стражи, слуги и мъже от Мост Четири. Стояха объркани или засрамени. Натам беше тук — той беше на смяна с Кралската гвардия — както и Моаш.

— Моаш — каза Каладин, — предполага се да си в лагера и да спиш.

— Ти също — отвърна Моаш.

Каладин изсумтя, приближи приятеля си и заговори по-тихо.

— Тук ли беше, когато това се случи?

— Тъкмо си бях тръгнал. Смяната ми с Кралската гвардия свърши. Чух викове и се върнах възможно най-бързо. — Той кимна по посока на отворената балконска врата. — Ела да видиш.

Излязоха на балкона — той беше тесен и обикаляше най-горните стаи в двореца. Беше изсечен в самия камък. Все едно човек се намираше на върха на някоя крепост над лагерите. Неколцина от Кралската гвардия проверяваха парапета на светлината на сфери. Част от желязната конструкция се беше усукала и откъснала. Сега висеше навън и едва се крепеше.

— Доколкото разбрахме, кралят е излязъл тук да поразмишлява, както обича да прави — обясни Моаш.

Каладин кимна и тръгна с него. Каменният под бе още влажен от дъжда. Стигнаха до мястото, където парапетът се беше скършил, и неколцината гвардейци им дадоха път. Каладин надникна. Падането беше поне стотина стъпки и завършваше върху скалите долу. Там се носеше Сил и лениво описваше светещи кръгчета.

— Гръм да те удари, Каладин! — викна Моаш и го хвана за ръката. — Да обезумея от страх ли искаш?

Питам се мога ли да оцелея след такова падане… По-рано беше падал от петдесетина стъпки, изпълнен със Светлина, и се приземи без затруднения. Отстъпи назад заради Моаш. И преди да се сдобие с особените си способности, той беше очарован от височините. Нависоко се чувстваше свободен. Само той и въздухът.

Приклекна и огледа местата, където основите на железния парапет бяха замазани в дупки в камъка.

— Парапетът се е изтръгнал от основата? — попита той и пъхна пръст в една от дупките. Извади го зацапан с прах от мазилката.

— Аха — отвърна Моаш, а кралските гвардейци закимаха.

— Може да е просто зле построено — предположи Каладин.

— Капитане — обади се един от гвардейците. — Бях тук, когато се случи. Пазех краля на балкона. Това нещо просто падна. Не издаде и звук. Стоях тука, гледах равнините и си мислех нещо свое, а в следващия миг Негово Величество висеше ей там, държеше се, бореше се за живота си и псуваше като керванджия. — Човекът се изчерви. — Сър.

Каладин се изправи и огледа желязната част. Значи, кралят се беше облегнал на парапета и той се беше огънал напред, а основите бяха поддали. Почти се беше откъснал, но, за щастие, едната пречка беше удържала. Кралят я беше стиснал и беше успял да дочака да го спасят.

Това не би трябвало да е възможно. Парапетът изглеждаше като направен първоначално от дърво и въже, и после — Превърнат в желязо. Раздруса друг участък и той се оказа невероятно здрав. Даже няколко основи да бяха поддали, нямаше да падне всичко — металните части би трябвало да се разпаднат, за да стане.

Премести се вдясно и провери онези, които се бяха откъснали една от друга. При една свръзка металът беше прерязан. Гладко и чисто.

Вратата на кралските покои потъмня, когато Далинар Колин излезе на балкона.

— Вътре — нареди той на Моаш и гвардейците. — Затворете вратата. Искам да говоря с капитан Каладин.

Хората се подчиниха; Моаш — неохотно. Когато вратата се затвори и останаха насаме, Далинар се приближи до Каладин. Въпреки възрастта, силуетът на Върховния принц беше заплашителен. Той беше широкоплещест, як като стена.

— Сър, аз трябваше…

— Не си виновен. Кралят не беше под твоя защита. А и да беше, пак нямаше да те мъмря, както няма да мъмря и Идрин. Не очаквам телохранителите да се занимават с архитектурата.

— Слушам.

Далинар приклекна да огледа основите.

— Обичаш да поемаш отговорност за нещата, нали? Похвално качество у един офицер. — Далинар се изправи и видя срязаното място. — Каква е преценката ти?

— Определено някой е дълбал в мазилката и умишлено е повредил парапета.

Далинар кимна.

— Съгласен съм. Това е преднамерено посегателство върху живота на краля.

— Обаче… сър…

— Да?

— Който е опитал това, е бил глупак.

Далинар го погледна въпросително в светлината на фенера.

— Как биха могли да знаят къде ще се облегне кралят? И дали въобще ще се облегне? Лесно в тази клопка би паднал някой друг и тогава бъдещите убийци биха се издали напразно. Всъщност, точно това е станало. Кралят оцеля, а ние знаем за тях.

— Очакваме убийци — отговори Далинар. — Не само заради злополуката с Бронята на краля. Половината от силните мъже в този лагер навярно замислят някакъв вид убийство, затова покушението върху Елокар не ни казва толкова, колкото ти смяташ. А относно това как са разбрали — той има любимо място, стои там, опрян на парапета и гледа Пустите равнини. Всеки, който наблюдава навиците му, ще знае къде да действа.

— Простете, сър, толкова е усукано. Ако имат достъп до личните покои на краля, защо да не скрият убиеца вътре? Или да използват отрова?

— За разлика от това тук, отровата няма как да подейства — рече Далинар и махна по посока на парапета. — Храната и напитките на краля се проверяват. За скрития убиец: той може да се натъкне на някой от телохранителите. Но съм съгласен, че такива методи биха имали повече възможност за успех. Това, че не ги прилагат, ни говори нещо. Ако допуснем, че това са същите хора, които сложиха повредените камъни в Бронята на краля, то те предпочитат да избягват сблъсъка. Не че са глупаци, те са…

— Страхливци — осъзна Каладин. — Те искат убийството да прилича на нещастен случай. Кротки са. Чакали са толкова дълго, за да се разсеят съмненията.

— Да — отвърна тревожно Далинар.

— Този път обаче те допуснаха голяма грешка.

— Как така?

Каладин отиде при прерязаната част, която беше проверил по-рано, и потърка мястото.

— Какво прерязва стоманата така гладко?

Далинар се приведе да огледа среза, после извади сфера за повече светлина. Изръмжа.

— Предполагам, замисълът е бил да изглежда като разглобено.

— А така ли изглежда? — попита Каладин.

— Не. Това е Меч.

— Смятам, че това малко стеснява кръга на нашите заподозрени.

Далинар кимна.

— Не казвай другиму. Ще скрием, че сме видели среза. Може да спечелим предимство. Късно е да се преструваме, че е било злополука, но не сме принудени да разкриваме всичко.

— Слушам.

— Кралят настоява да те сложа начело на неговата охрана — съобщи Далинар. — Може да ни се наложи да изместим нашето разписание поради тази причина.

— Не съм готов — отговори Каладин. — Хората ми са претоварени със задълженията, които вече имат.

— Знам — меко рече Далинар. Изглеждаше неуверен. — Ти разбираш, че това тук е работа на вътрешен човек.

Каладин изстина.

— В личните покои на краля? Това означава някой от слугите. Или от телохранителите. Кралските гвардейци може да са имали достъп и до Бронята му. — Далинар погледна Каладин. Лицето на принца беше осветено от сферата, която държеше. Силно лице, счупен нос. Открито. Истинско. — Напоследък не знам на кого мога да вярвам. Мога ли да вярвам на теб, Каладин, Благословени от Бурята?

— Да. Кълна се.

Далинар кимна.

— Ще освободя Идрин и ще му дам командирски пост в моята войска. Това ще задоволи краля, обаче аз ще се погрижа Идрин да разбере, че това не е наказание. Подозирам, че той и без това ще е по-щастлив с новото назначение.

— Да, сър.

— Ще поискам от него най-добрите му хора и засега ще ги поставя под твое командване. Използвай ги възможно най-малко. Желанието ми е в крайна сметка кралят да бъде охраняван само от мъже от мостовите отряди — хора, на които можеш да вярваш и които не участват в политиката в лагерите тук. Избирай внимателно. Не искам да заменя възможни предатели с бивши крадци, които лесно могат да бъдат подкупени.

— Слушам, сър — отвърна Каладин и усети как на плещите му ляга огромно бреме.

— Не знам какво друго да направя — заключи Далинар. — Човек трябва да има доверие на собствените си пазачи.

Отправи се към вратата. Гласът му издаваше дълбока тревога.

— Сър? Това не беше покушението, което очаквахте, нали?

— Не — отговори Далинар с ръка на дръжката на вратата. — Съгласен съм с преценката ти. Това не е работа на някой, който знае какво прави. Всъщност съм изненадан колко близо до успех се оказа този замисъл. — Той погледна Каладин в очите. — Ако Садеас реши да удари, или още по-зле — ако се върне убиецът на брат ми — няма да ни провърви така. Бурята още не се е разразила.

Той отвори вратата и навън плиснаха заглушаваните досега оплаквания на краля. Елокар мърмореше, че никой не приема сериозно неговата безопасност, че никой не го слуша, че трябва да търсят нещата, които той вижда зад рамото си в огледалото, каквото и да означаваше това. Тирадата звучеше като оплакванията на разглезено дете.

Каладин погледна усукания парапет и си представи как кралят виси от него. Имаше добро основание да не е наред. Но пък не се ли очакваше от един крал да е по-добър от това? Не изискваше ли неговото Призвание да се държи достойно в трудни времена? Каладин не можеше да си представи Далинар да мърмори така, независимо от положението.

Работата ти не е да съдиш, каза си той, махна на Сил и се прибра от балкона. Работата ти е да пазиш тези хора.

Някак.

24 . Тин

На мечтите душата погубва развалата.

Боговете от нея странят, знайно е.

Не я търси да те докосне,

не я кани да те повика,

отречи я.

Пази се, дето и да идеш,

пази се в хълми и долини,

пази страха си,

отхвърли я.

Из „Песента на Тайните“ на Слушачите, Двадесет и седма строфа

— Видите ли — подзе Газ, докато изравняваше с пила дъските на фургона. Шалан седеше наблизо, слушаше го и работеше. — Повечето от нас се включиха във войната на Пустите равнини за отмъщение, нали знаете. Онези с шарените кожи убиха краля. Щеше да е величаво и прочие. Борба за мъст, начин да покажем на света, че алетите не търпят предателството.

— Аха — съгласи се Червения. Мършавият брадат войник измъкна една летва от фургона. Така оставаха само по три във всеки ъгъл, колкото да държат покрива. Червения доволно пусна летвата и отупа работните си ръкавици. Така фургонът щеше да се превърне от подвижна клетка в нещо по-подходящо за светлоока дама.

— Спомням си — продължи Червения, седна на пода на фургона и залюля крака. — По нашите земи призивът дойде от самия Върховен принц Вама и се разнесе като зловоние из цял Отсрещен бряг. Всеки втори пълнолетен мъж се присъедини. Отидеше ли човек в кръчмата да се почерпи, без да носи новобранската нашивка, народът се питаше дали не е страхливец. И аз постъпих на служба с петима от приятелите ми. Сега всичките са мъртви, гният из ония прокълнати от бурята пропасти.

— Значи вие просто се… уморихте да воювате? — попита Шалан. Тя вече имаше писалище. Добре де, маса — лека походна маса, която можеше да се сгъва лесно. Изнесли я бяха от фургона и сега Шалан преглеждаше част от записките на Ясна.

Денят гаснеше и керванджиите разполагаха стана си. Бяха пътували добре, ала Шалан не ги притискаше много заради всичко преживяно напоследък. След четиридневно пътуване вече приближаваха онзи участък от коридора, където разбойническите нападения бяха рядкост. Приближаваха Пустите равнини и безопасността.

— Уморили сме се да воюваме ли? — учуди се Газ, взе една панта и почна да я приковава на място. От време на време поглеждаше встрани, някакъв нервен тик. — В името на Преизподнята, не. Не ние се уморихме, а проклетите светлооки! Без да се докачате, Сиятелна. Ама Бурята да ги отнесе. И хубавичко да ги отнесе, дано!

— Спряха да се борят за победата — тихо уточни Червения. — И почнаха да се борят за сфери.

— Всеки ден — продължи Газ. — Всеки проклет ден отивахме и се сражавахме на ония плата. И не напредвахме. Ама на кого му пука? Върховните принцове искаха скъпоценните ядра. Та така. Ние бяхме истински роби по силата на воинската ни клетва. Без право да пътуваме като едни добри граждани, откакто постъпихме в армията. Умирахме, кървяхме и страдахме, за да станат те по-богати! Това е всичко. И си тръгнахме. Група приятели. Другари по чашка, макар да служехме на различни Върховни принцове.

— Хайде, Газ — обади се Червения. — Това не е всичко. Бъди откровен с господарката. Не дължеше ли ти някоя и друга сфера на лихварите? Не ни ли каза, че си бил на една крачка от мостови…

— Виж сега. Това беше старият ми живот. Нищо от стария живот вече няма значение. — Газ привърши с коването. — Освен това, Сиятелната Шалан каза, че ще се погрижи за дълговете ни.

— Всичко ще бъде опростено — отговори Шалан.

— Видя ли?

— С изключение на дъха ти — додаде тя.

Газ вдигна поглед и лицето му пламна, но Червения само се засмя. След миг и Газ се предаде и се разкикоти. Имаше нещо отчаяно мило в тези войници. Бяха грабнали възможността отново да заживеят нормално и бяха твърдо решени да не я изпускат. Откакто бяха заедно, нямаше никакви проблеми с дисциплината. Войниците бързаха, даже нямаха търпение, да са в услуга на Шалан.

Като потвърждение Газ отвори страницата на фургона, дръпна едно резенце и пусна светлината през малко прозорче.

— Може и да не е съвсем достойно за светлоока дама, ама поне ще можете да гледате навън.

— Не е зле — оцени Червения и бавно изръкопляска. — Защо не ни каза, че си учил за дърводелец?

— Не съм — отвърна Газ и лицето му стана странно сериозно. — Мотах се някое време около дърводелци. Човек прихваща едно-друго.

— Хубав прозорец, Газ. Много ти благодаря.

— За нищо. Трябва да имате и от другата страна. Ще видя мога ли да изкрънкам още една панта от търговците.

— Вече целуваме краката на новата господарка, а, Газ?

Вата пристъпи към тях. Шалан не беше забелязала да идва.

Водачът на бившите дезертьори държеше димяща паничка къри от казана с вечерята. Шалан усещаше лютивия мирис на пипера. Кърито щеше да е приятно разнообразяване след яхнията на роботърговците, ала керванът имаше прилична храна за жени, която тя беше длъжна да яде. Навярно можеше да открадне малко къри, когато никой не гледа.

— Не си ми предлагал да направиш нещо такова за мене, Газ — продължи Вата, натопи хляба и отхапа залък. Говореше дъвчейки. — Явно си щастлив отново да слугуваш на светлооките. Чудно как ризата ти не се е прокъсала от всичкото лазене и пъплене.

Газ отново се изчерви.

— Доколкото ми е известно, Вата — намеси се Шалан, — ти нямаш фургон. Къде би искал Газ да ти направи прозорец? В главата? Лесно можем да го уредим.

Вата се усмихна. Усмивката му не беше особено приятна.

— Каза ли Ви за парите, които дължи?

— Ще се справим с това, когато му дойде времето.

— Тази пасмина ще създаде повече грижи, отколкото си мислите, светлоока госпожичке — тръсна глава Вата и си топна още малко хляб. — Връщат се пак там, където бяха.

— Този път ще бъдат герои, защото ме спасиха.

Вата изсумтя.

— Никога няма да бъдат герои. Те са крем, Сиятелна. Чисто и просто.

Газ сведе поглед, а Червения се обърна, ала и двамата не възразиха.

— Много се стараеш да ги смажеш, Вата — отвърна Шалан и се изправи. — Толкова ли те е страх да не сгрешиш? Ще рече човек, че вече би трябвало да си свикнал.

Той изсумтя.

— Внимавайте, момиченце. Не бихте искали случайно да обидите някого.

— Да те обидя случайно е последното, което искам, Вата. Все едно не мога да те обидя нарочно, ако искам!

Вата я изгледа, изчерви се и помълча, та да измъдри отговор.

Шалан продължи.

— Не се учудвам, че нямаш думи. Вярвам, че с това също си свикнал. Сигурно оставаш без думи всеки път, щом човек те попита нещо трудно — например, какъв цвят е ризата ти.

— Мило. Обаче думите няма да променят тези мъже и кашите, които са забъркали.

— Напротив — отвърна Шалан и го погледна в очите. — От опит знам, че повечето промени започват с думи. Обещах им възможност да почнат отначало. Ще спазя обещанието си.

Вата изсумтя, обаче си тръгна без повече приказки. Шалан седна с въздишка и се залови за работа.

— Този все се държи като че някое пропастно чудовище е изяло майка му. Или пък майка му е пропастно чудовище? — свъси се тя.

Червения се засмя.

— Ако не възразявате, Сиятелна, доста остроумен език Ви се намира.

— Никакъв език не ми се намира — отвърна Шалан, без да вдига поглед от страницата. — Смея да предположа, че това е неприятно.

— Не е толкова зле — обади се Газ.

Шалан и Червения го погледнаха.

Той сви рамене.

— Само казвам. Не е…

Червения се разсмя и го плесна по рамото.

— Ще взема храна. После ще ти помогна да намериш панта.

Газ кимна, обаче пак погледна нервно встрани и не отиде заедно с Червения при казана с вечерята. Седна и взе да рендосва пода на вагона, където дъските се бяха нацепили.

Шалан остави тетрадката, в която опитваше да изнамери начини да помогне на братята си. Включваше всичко — от купуване на един от Превръщателите на алетския крал до опит да проследи Призрачната кръв и някак да отклони вниманието им. Ала не можеше да постигне нищо, докато не се добере до Пустите равнини. А там повечето ѝ планове изискваха могъщи съюзници.

Трябваше да сполучи с годежа с Адолин Колин. Не само заради семейството си. За доброто на целия свят. Шалан имаше нужда от съюзниците и средствата, които тази връзка би ѝ дала. А ако не успее с годежа? Ако не успее да привлече Сиятелната Навани на своя страна? Ще се наложи сама да продължи с търсенето на Уритиру и подготовката за Пустоносните. Ужасяваше се, но искаше да е готова.

Взе друга тетрадка — една от малкото тетрадки на Ясна, които не описваха Пустоносните или легендарния Уритиру. Тук бяха изброени днешните алетски Върховни принцове и политическите им ходове и цели.

Шалан трябваше да се осведоми. Трябваше да познава политическия пейзаж в алетския двор. Не можеше да си позволи невежество. Ако всичко останало пропаднеше, трябваше да знае кои са възможните ѝ съюзници.

Ами този Садеас?, помисли тя, докато четеше за него. Описан бе като опасен интригант, но се казваше, че и той, и съпругата му са надарени с остър ум. Един умен мъж би се вслушал в доводите на Шалан и би ги разбрал.

Аладар беше друг уважаван от Ясна Върховен принц. Могъщ и прочут с блестящите си политически ходове. Освен това — страстен комарджия. Навярно би поел риска от една експедиция в търсене на Уритиру, стига Шалан да изтъкне възможните богатства.

Хатам пък беше тънък политик и планираше внимателно. Друг възможен съюзник. Ясна нямаше добро мнение за Танадал, Бетаб или Себариал. Първия наричаше мазен, втория тъпанар, а последния — съвършен простак.

Известно време Шалан проучваше принцовете и политиката им. Накрая Газ се изправи и отупа стружките от панталоните си. Кимна ѝ почтително и отиде за вечеря.

— Чакай малко, майстор Газ.

— Не съм майстор — отвърна той и отиде при нея. — Едва шести нан съм, Сиятелна. Така и не можах да купя по-горен.

— Точно колко големи са тези твои дългове? — попита Шалан и извади от кесията няколко сфери, та да ги пусне в купата на масата.

— Е, един от ония, на които дължах, го екзекутираха — почеса се Газ по брадата. — Обаче има още. Доста броами, Сиятелна. А може вече и да не ги приемат. Напоследък искат главата ми.

— Доста дългове за човек като тебе. Комарджия ли си?

— Няма значение. Със сигурност.

— А това беше лъжа. — Шалан вирна брадичка. — Ще разбера истината от теб, Газ.

— Просто ме предайте — отговори Газ и се отправи по посока на казана. — Няма значение. По-добре така, отколкото да остана тук и да се чудя кога ще ме спипат.

Шалан погледа как се отдалечава, после поклати глава, върна се към четивото и се умисли. Казва, че Уритиру не е на Пустите равнини. А как би могла да е сигурна? Равнините не са изцяло проучени заради пропастите. Кой знае какво има там.

За щастие, бележките на Ясна бяха изключително подробни. Като че ли повечето стари извори говореха, че Уритиру е в планина. А Пустите равнини бяха долина.

Нохадон е отишъл там пеш, разсъждаваше Шалан и отгърна на цитат от Пътят на кралете. Ясна се съмняваше в това твърдение. Но пък тя се съмняваше на практика във всичко. Слънцето се спускаше зад хоризонта и след още час проучване Шалан взе да разтрива слепоочията си.

— Добре ли си? — тихо попита Шарка. Обичаше да излиза по тъмно и Шалан не му забраняваше. Озърна се и го забеляза на масата — сложна плетеница от ъгли върху дървото.

— Историците — съобщи Шалан — са шайка измамници.

— Мммм — доволно отговори Шарка.

— Това не беше комплимент.

— О.

Шалан захлопна книгата.

— Предполага се, че тези жени са учени! Вместо да засвидетелстват факти, те записват мнения и ги представят за истина. Явно се стараят повече да спорят една с друга и кръжат около важните теми като духчета около огън — не произвеждат топлина, само я показват.

— Истината е лична — бръмна Шарка.

— Какво? Не, не е. Истината е… Истина. Реалност.

— Твоята истина е каквото виждаш — объркано отговори Шарка. — И как иначе? Истината е каквото ми каза, истината, която дава сила.

Шалан се взря в него. Ръбчетата му хвърляха сенки в светлината на сферите. Шалан ги зареди в бурята предната нощ, докато се криеше в тесния фургон. По едно време Шарка почна да жужи някак особено и гневно. После замърмори неразбираемо и хвърли в ужас Газ и останалите войници, поканени от Шалан в укритието. За щастие, според тях беше обичайно по време на буря да стават страшни работи, та никой не спомена шума.

Глупачка, смъмри се тя и отгърна празна страница. Почвай да действаш като учен. Ясна би останала разочарована. Записа казаното от Шарка.

— Шарка — подзе тя и почука с молива — беше се сдобила с молив и хартия от търговците. — Тази маса има четири крака. Би ли определил това като истина, независимо от моята гледна точка?

Шарка прозвуча неуверено.

— Какво е крак? Каквото определяш ти, не друго. Без гледна точка няма маса и няма крак. Има само дърво.

— Каза ми, че масата се възприема като маса.

— Защото хората я мислят така от много дълго време. И истината, създадена от хората за масата, се превръща в истина за самата маса.

Интересно, отсъди Шалан и записа в тетрадката. Сега не се вълнуваше толкова от естеството на истината, а от разбирането на Шарка. Дали е така, защото той е от Царството на познанието? В книгите пише, че Царството на духа е мястото на чистата истина, докато Царството на познанието е по-гъвкаво.

— Духчетата — продължи тя. — Ако ги нямаше хората, духчетата щяха ли да имат мисли?

— Не и тук, в това царство. За другото царство не знам.

— Не си много угрижен. Цялото ви съществуване може би зависи от хората.

— Така е — безгрижно отвърна Шарка. — Но и децата са зависими от родителите си. — Помълча малко и добави. — А има и други, които мислят.

— Пустоносните — студено промълви Шалан.

— Да. Смятам, че моят род не би могъл да обитава свят, където са само те. Пустоносните имат свои духчета.

Шалан рязко се надигна.

— Техни собствени духчета?

Шарка се сви на масата, размаза се и ръбовете му се смесиха и станаха неразличими.

— Е? — подкани го Шалан.

— Ние не говорим за това.

— А би трябвало да започнете да говорите. Важно е.

Шарка забръмча. Шалан предположи, че ще се заинати, но след малко той проговори съвсем тихо.

— Духчетата са… сила… разбита на парчета сила. Сила, която получава мисъл от разбиранията на хората. Чест, Земеделие и… и една друга. Отчупени парченца.

— Друга? — настоя Шалан.

Жуженето на Шарка се превърна във вой, толкова висок, че тя едва го чуваше.

— Зло — Шарка произнесе думата сякаш насила.

Шалан записваше трескаво. Зло. Омраза. Вид духче? Навярно голямо и единствено по рода си. Като Кусикеш в Ири или Нощната Пазителка. Духче на Омразата. Не беше чувала такова нещо.

Докато пишеше, един от нейните роби се приближи в сумрака. Кроткият човек беше облечен в проста туника и панталони, дадени на Шалан от търговците. Добре дошъл подарък, понеже последните ѝ сфери се намираха в купата пред нея, а и не биха стигнали за един обяд в някоя от по-приличните гостилници в Карбрант.

— Сиятелна?

— Кажи, Суна.

— Ъъ… хъм — продума той и посочи. — Другата дама. Прати ме да Ви кажа…

Човекът сочеше шатрата на Тин, високата жена, началница на останалите пазачи на кервана.

— Иска да я посетя?

— Да — отговори Суна и заби очи в земята. — За вечеря, мисля.

— Благодаря, Суна.

Шалан го освободи и той се върна край огъня, където, заедно с другите роби, помагаше за готвенето, а паршите събираха дърва.

Робите на Шалан бяха кротки люде. Вместо клеймо, на челата си имаха татуировка. По-милостив начин за белязване, с който обичайно се обозначаваше човек, станал роб доброволно, а не заради насилие или друго страшно престъпление. Такива биваха хора с дългове или деца на роби, които носеха дълга на родителите си.

Бяха свикнали с труда и сякаш се плашеха от мисълта, че Шалан им плаща. Макар това да беше само подаяние, сумата щеше да ги освободи за по-малко от две години. Видимо им беше неудобно.

Шалан тръсна глава и опакова вещите си. На път за шатрата на Тин, мина край огъня и накара Червения да сгъне масата и да я прибере във фургона, където да я закрепи добре.

Наистина се тревожеше за вещите си, но вече не държеше сфери във фургона и не го затваряше, за да могат Червения и Газ да виждат само книги, щом надзърнат. Надяваше се така хората да не се блазнят да ровичкат.

И ти кръжиш около истината, каза си тя, докато се отдалечаваше от огъня. Досущ като историците, за които мърмориш. Преструваше се, че тези мъже са герои, ала не се залъгваше колко бързо могат да сменят козината при погрешни обстоятелства.

Шатрата на Тин беше просторна и добре осветена. Тази жена не пътуваше като прост пазач. В много отношения тя беше най-интересната личност. От малкото светлооки, ако не се броят самите търговци. При това носеше меч.

Шалан надникна през отворените крила и видя как неколцина парши сервират вечерята на ниска походна маса, от онези, на които човек се храни седнал на пода. Паршите бързо излязоха, а Шалан ги сподири с подозрителен поглед.

Самата Тин стоеше край изрязан в тъканта на шатрата прозорец. Носеше дългото жълтеникаво палто, прищипнато в кръста и почти затворено. Приличаше на рокля, макар да беше по-кораво от която и да е рокля на Шалан. Прилягаше на панталоните, които Тин носеше отдолу.

— Питах хората ти — продума Тин, без да се обръща, — и те ми казаха, че още не си вечеряла. Накарах паршите да донесат храна и за двете ни.

— Благодаря ти — отговори Шалан и влезе. Постара се да не звучи колебливо. Сред тези хора тя не беше кротко момиченце, а силна жена. На теория.

— По моя заповед хората ми няма да пуснат никого насам. Можем да разговаряме свободно — продължи Тин.

— Много добре.

— Това значи — обърна се най-сетне Тин, — че можеш да ми кажеш коя си ти всъщност.

Отче на Бурята! Това пък какво е?

— Аз съм Шалан Давар, както казах.

— Да. Заповядай.

Тин се настани край масата и подкани и Шалан. Шалан приседна внимателно, с крака настрани като дама.

Тин пък заметна пешовете на палтото си и седна с кръстосани крака. Залови се с храната — топна хляба в доста тъмно на вид къри. То миришеше доста пикантно за женска храна.

— Мъжка храна? — полюбопитства Шалан.

— Открай време мразя тези определения. Израснах в Ту Байла, където родителите ми бяха преводачи. Нямах представа, че някои храни са предназначени за жени, други — за мъже, докато не посетих отечеството на родителите ми. И досега го намирам за глупост. Ще ям каквото си искам, много благодаря.

Храната на Шалан беше по-благоприлична, миришеше сладко. Тя почна да се храни и едва сега си даде сметка колко е гладна.

— Имам далекосъобщител — рече Тин.

Шалан вдигна поглед. Крайчецът на хляба ѝ беше потопен в купичката.

— Свързан е с далекосъобщител в Ташикк — продължи Тин — в една от новите къщи за свръзка. Наемаш посредник там и ти вършат работа. Проучвания, запитвания, даже могат да пращат от твое име вести по далекосъобщителя до всеки главен град в света. Доста забележително.

— Струва ми се полезно — предпазливо подметна Шалан.

— Наистина. Можеш да узнаеш какво ли не. Например, накарах да проверят за мен всичко за дома Давар. Явно е малка, забутана фамилия с големи дългове и налуден стопанин, който може да е, а може и да не е между живите. Та той има една дъщеря, Шалан, която никой не е виждал.

— Аз съм тази дъщеря. Така че „никой“ е малко пресилено според мен.

— А защо неизвестната наследница на нищожен веденски дом ще пътува из Мразовитата земя с шайка роботърговци? И при това ще твърди, че я очакват на Пустите равнини? И спасяването ѝ ще бъде приветствано? И има такива връзки, че да издейства плащане на отряд наемници?

— Понякога истината е по-изненадваща от лъжата.

Тин се усмихна и се приведе напред.

— Всичко е наред. Пред мен няма защо да се преструваш. Всъщност вършиш добра работа тук. Реших да не се дразня от теб, а да се впечатля. Нова си, обаче си надарена.

— Нова в какво?

— В изкуството на измамата, разбира се. Великата игра — да се представиш за тази, която не си, и да избягаш с парите. Хареса ми какво направи с дезертьорите. Голям риск, обаче се отплати. Ала сега си в опасно положение. Играеш личност, която е няколко стъпала над теб в обществото, и обещаваш щедро. Правила съм това по-рано. Краят е най-труден. Ако не се справиш добре, твоите „герои“ няма да имат задръжки да ти извият врата. Забелязвам, че не бързаш да стигнем до Равнините. Неуверена си, нали? Надскочила си се?

— Определено — тихо отвърна Шалан.

— Добре — рече Тин и заровичка в храната си. — Тук съм, за да ти помогна.

— На каква цена?

Тази жена явно обичаше да говори. Шалан беше склонна да я остави да продължи.

— Искам да участвам в твоя план — заяви Тин и заби хляба в купичката като меч в някакъв черупчест звяр. — Дошла си чак в Мразовитата земя заради нещо. Планът ти вероятно е нещо сериозно, обаче не мога да не си помисля, че ти липсва опит да го доведеш до край.

Шалан потропа с пръст по масата. Коя трябваше да е тя за тази жена? За каква беше нужно да се представи?

Явно е майсторка на измамата, разсъждаваше Шалан и се потеше. Не мога да я залъжа.

Само че по случайност вече беше успяла.

— Как се озова тук? Да оглавяваш охраната на един керван? Това част от някаква измама ли е?

Тин се разсмя.

— Това? Не, не би си струвало усилията. Може и да преувеличих малко опита си пред стопаните на кервана, но трябваше да се добера до Пустите равнини. А нямах средства да го направя сама. Не и безопасно.

— Как жена като тебе се оказва без средства? — учуди се Шалан. — Според мен, ти никога не би останала без пари.

— Така е — отговори Тин и посочи наоколо. — Както можеш сама да видиш. Ако искаш да се занимаваш с тази работа, трябва да свикнеш да почваш отначало. Парите идват и си отиват. Озовах се закотвена на юг без никакви пари и сега пътувам към по-цивилизовани места.

— Към Пустите равнини. Имаш ли някаква работа там? Някаква измама, която планираш да завъртиш?

Тин се усмихна.

— Не става дума за мен, малката. Става дума за теб и за нещата, които аз мога да направя за теб. Имам познати във военните лагери. На практика това е новата столица на Алеткар; всичко интересно в кралството се случва там. Парите текат като река след буря, обаче всеки го мисли за погранична област и законите са по-свободни. Една жена може да стигне далеч, ако познава подходящите хора.

Тя се приведе напред и лицето ѝ помръкна.

— В противен случай може да си създаде врагове наистина бързо. Повярвай ми, ти искаш да познаваш хората, които аз познавам, искаш да работиш с тях. Нищо голямо не става на Пустите равнини без тяхното одобрение. Затова отново те питам. Какво се надяваш да постигнеш там?

— Знам… знам нещо за Далинар Колин.

— Старата Тояга? — изненада се Тин. — Напоследък той живее скучно. Самото съвършенство. Все едно е някой герой от преданията.

— Да, добре. Онова, което знам, ще е много важно за него. Много.

— И каква е тайната?

Шалан не отговори.

— Не си готова още да делиш стоката? Добре, разбираемо. Изнудването е трудна работа. Ще се радваш, че ме включи. Включи ме, нали?

— Да — отвърна Шалан. — Смятам, че мога да науча нещичко от теб.

25 . Чудовища

Между човеците се плъзгаш, укрит във димна форма.

И като техните Стихии, тя ти дарява сила.

От ръката на Несътворения,

Предадена чрез боговете.

Приятел или враг е мощен с нея.

Из „Песента на историите“ на Слушачите, Сто двадесет и седма строфа

Каладин знаеше, че е трудно да бъде поставен в положение, в каквото не е бивал преди. Беше роб и лекар, служил беше във войската и в господарската трапезария. През своите двадесет години беше видял много. „Твърде много“, мислеше си той понякога. Имаше доста спомени, без които спокойно можеше да мине.

И тъй, той не очакваше този ден да му донесе нещо толкова напълно и объркващо непознато.

— Сър? — продума той и отстъпи. — Вие искате да направя какво?

— Да яхнеш този кон — отговори Далинар Колин и посочи едно добиче, което пасеше наблизо. То стоеше съвършено неподвижно и чакаше тревата да се покаже от дупките си. Тогава скокваше и гризваше бързо. Тревата се прибираше. Конят всеки път успяваше да си напълни муцуната и често изтръгваше тревата из корен.

Беше едно от многото такива създания, които се мотаеха или пък подскачаха наоколо. Каладин не преставаше да се диви колко голямо е богатството на хора като Далинар. Всеки кон струваше купища сфери. И сега Далинар искаше той да яхне едно такова нещо.

— Войниче, трябва да се научиш да яздиш. Ще дойде време да охраняваш синовете ми на бойното поле. Освен това, колко време ти отне онази нощ да стигнеш до двореца, за да провериш злополуката с краля?

— Три четвърти час — призна Каладин. Оттогава бяха изминали четири дни, а той често се усещаше напрегнат.

— Имам конюшни до казармите — продължи Далинар. — Можеше да изминеш разстоянието за частица от това време, стига само да умееше да яздиш. Навярно няма да се заседаваш дълго на гърба на коня. Но е полезно и ти, и хората ти да яздите.

Каладин погледна назад към другите от Мост Четири. Те само кротко свиха рамене. Единствено Моаш закима енергично.

— Така е, сър. Щом сте преценили, че е важно, ще се постараем.

— Отлично. Ще пратя началник Йенет.

— Нямаме търпение, сър — лицемерно отвърна Каладин.

Двама от отряда му придружиха Далинар до конюшните — просторни и здрави каменни постройки. Доколкото Каладин виждаше, когато конете не бяха вътре, те можеха да обикалят свободно из това пространство западно от лагера. Мястото беше обградено с ниска каменна стена, ала конете със сигурност можеха да я прескочат, когато им хрумне.

Не я прескачаха. Грамадните същества се разхождаха, пасяха, лежаха, пръхтяха и цвилеха. Миризмата тук беше непривична за Каладин. Не на фъшкии, просто… на коне. Той разгледа един, който пасеше наблизо. Не му вярваше; в конете имаше нещо прекалено умно. Порядъчните добичета, чулите например, бяха мудни и кротки. Той би яздил чул. Подобно създание обаче… кой знае какво си мисли?

Моаш застана до него и сподири Далинар с поглед.

— Харесваш го, нали? — попита той тихо.

— Добър командир е — отговори Каладин и несъзнателно се огледа за Адолин и Ренарин. Те яздеха своите коне. Очевидно, тварите имаха нужда от упражнения от време на време, та да работят правилно. Чада на Преизподнята.

— Не се сближавай много с него, Кал — рече Моаш, без да изпуска Далинар от очи. — И не му се доверявай прекалено. Помни, че е светлоок.

— Няма вероятност да забравя — сухо отвърна Каладин. — Пък и ти беше човекът, който едва не се гътна от радост, когато той предложи да ни даде да яздим тези чудовища.

— Някога да си се сблъсквал със светлоок ездач? На бойното поле?

Каладин си спомни тътена на копитата, мъжа в сребристата броня, мъртвите другари.

— Да.

— Значи си наясно с предимствата. С радост ще приема предложението на Далинар.

Началник Йенет се оказа дама. Каладин се позачуди, когато към тях приближи една хубава млада светлоока жена, следвана от двама коняри. Беше облечена в традиционна воринска дреха, но не копринена, а от по-груба материя. Полите ѝ бяха срязани от глезените до хълбоците. Отдолу жената носеше панталони.

Тъмните ѝ коси бяха прибрани на опашка, без украшения. Лицето ѝ издаваше напрежение, каквото Каладин не очакваше у светлоока дама.

— Върховният принц каза да ви разреша да пипате конете ми, обесници такива — обяви Йенет и скръсти ръце. — Не ми е приятно.

— Какъв късмет — отвърна Каладин. — И на нас не ни е приятно.

Тя го огледа от глава до пети.

— Ти си онзи, нали? За когото всички говорят?

— Може би.

Тя изсумтя.

— Да беше се подстригал. Добре де. Отваряйте си ушите, войничета! Ще свършим работата както трябва. Няма да повредите моите коне, нали така. Слушайте сега. Хубавичко слушайте.

И последва най-скучната и пространна лекция в живота на Каладин. Жената обясни надълго и нашироко за стойката — с изправен гръб, но без напрежение. За подкарването на коня — с пети, нищо остро. За ездата, за уважението към добичето, за правилното държане на поводите и за пазенето на равновесие. И всичко това — преди да им позволи да докоснат някое от съществата.

Най-сетне скуката беше прекъсната от появата на конник. За беля, това беше Адолин Колин на гърба на неговия чудовищен бял кон. Конят беше няколко педи по-висок от онзи, който Йенет им показваше. Изглеждаше направо като друг вид животно. Имаше грамадни копита, бляскав бял косъм и неразгадаеми очи.

Адолин изгледа мостовите с подигравка, после улови окото на Йенет и ѝ се усмихна не толкова снизходително.

— Йенет. Изглеждаш очарователно, както винаги. Това нова рокля за езда ли е?

Жената се наведе, без да гледа — говореше как трябва да се водят конете — и подбра един камък. Обърна се и го метна по Адолин.

Той се сви и вдигна ръка да предпази лицето си, макар Йенет да не улучи.

— Хайде де. Нали не се сърдиш, че…

Нов камък. Този го чукна по ръката.

— Добре, добре.

Адолин се отдалечи в тръс, прегърбен, та да е по-малка мишена за камъните.

После Йенет показа как се оседлава конят и как се слага юздата, завърши лекцията и отсъди, че слушателите ѝ са достойни да пипнат животните. Няколко от конярите на Йенет, мъже и жени, се спуснаха да подберат подходящите коне за шестимата мостови.

— Имате доста жени на служба — отбеляза Каладин, докато конярите работеха.

— Конната Езда не се споменава в Изкуства и величие — отговори Йенет. — По онова време конете не били твърде добре познати. Разбира се, Сияйните имали своите ришадийци, но дори кралете рядко имали достъп до обикновените коне.

Йенет носеше скритата си ръка в ръкав, а повечето тъмнооки конярки имаха ръкавица.

— Което е важно, понеже…? — попита Каладин.

Тя го погледна изумено.

— Изкуства и величие… — помъчи се да го подсети. — Основата на мъжките и женските изкуства… Разбира се. Гледам капитанските ти нашивки, обаче…

— Обаче аз съм си тъмноок невежа?

— Естествено. Щом така искаш да го кажеш. Все тая. Гледай, няма да ти чета лекции за изкуствата. Без друго се уморих от приказки. Да речем просто, че всеки може да стане коняр. Разбрано?

Тя не притежаваше култивирания финес, който Каладин с времето беше свикнал да очаква от светлооките жени. Установи, че това е освежаващо. По-добре жена, която е откровено снизходителна, отколкото другото. Конярите изведоха животните от ограденото място и ги вкараха на манежа, наредени в кръг. Група парши със сведени погледи внесоха седлата, подложките и юздите. След лекцията на Йенет Каладин можеше да назове различните такъми.

Подбра си едно добиче, което не изглеждаше особено зло — ниско конче с неравна грива и кафяв косъм. Оседла го с помощта на един коняр. Моаш оседла своя кон и се метна. Когато конярят се оттегли, конят тръгна, без Моаш да го е карал.

— Ей! Спри. Тпруу. Как да го накарам да спре да ходи?

— Ти пусна юздите — провикна се Йенет подире му. — Проклет глупак! Не ме ли слуша изобщо?

— Юздите — рече Моаш и се помъчи да ги докопа. — Не мога ли да го чукна по главата с пръчка, като чулите?

Йенет се почеса по челото.

Каладин погледна своя звяр в очите и тихо му заговори.

— Чуй ме. Ти не искаш да правиш това. И аз не искам. Нека просто се държим възпитано един с друг и да приключим час по-скоро.

Конят тихо изпръхтя. Каладин пое дълбоко дъх, улови седлото, както му беше казано, и стъпи в стремето. Люшна се няколко пъти и се метна на гърба на коня. Стисна яко лъка на седлото и се подготви звярът да хукне нанякъде и да го размята.

Конят обаче наведе глава и взе да лиже камъните.

— Хайде сега — подхвана Каладин и вдигна юздите. — Давай. Да се размърдаме.

Конят не му обърна внимание.

Каладин опита да го смушка в хълбоците, както ги учиха. Конят не помръдна.

— Нали се предполага, че си нещо като каручка с крака — заувещава Каладин добичето. — Струваш колкото цяло село. Докажи го. Мърдай! Давай! Напред!

Конят продължи да лиже камъните.

Какво прави тоя звяр?, учуди се Каладин и се наведе да погледне. С изненада забеляза, че тревата се подава от дупките си. Лизането подлъгва тревата, че вали дъжд. Обикновено след буря растенията се разтваряха да пият вода, дори и насекомите да решаха да ги надъвчат. Умна твар. Мързелива, ама умна.

— Трябва да ѝ покажеш, че ти командваш — подхвърли Йенет пътем. — Стегни юздите, изправи се, дръпни ѝ главата и не ѝ давай да яде. Ще те стъпче, ако не си твърд.

Каладин се постара да я послуша и успя — най-после — да откъсне кобилата от храната. Миришеше странно, но всъщност не беше неприятно. Накара я да ходи и след това насочването не беше чак толкова трудно. Ала му беше непривично друг да отговаря за това къде отива той. Да, държеше юздите, но всеки миг тоя кон можеше просто да препусне и той нямаше да е в състояние да направи нищо. Половината приказки на Йенет се отнасяха до това да не се плашат конете — как човек да остане спокоен, когато конят се понесе в галоп, и как никога не бива да ги изненадваш в гръб.

Изненада се колко високо е всъщност на гърба на коня. Падането на земята щеше да е продължително. После поведе своята кобила и не след дълго успя нарочно да я спре до Натам. Дълголикият мостови държеше своите юзди все едно бяха скъпоценни камъни. Боеше се да ги дръпне или да направлява своето добиче.

— Бурите да го отнесат, не вярвам, че хората яздят тия неща нарочно — съобщи Натам. Говореше на някакъв алетски селски диалект, все едно отхапваше думите, преди да ги изговори докрай. — Искам да кажа, не се движим по-бързо, отколкото пеша, нали?

Каладин отново си припомни отдавнашния образ на препускащия конник. Да, виждаше смисъл в конете. Като седиш по-високо, можеш да удариш по-силно. А и размерите на коня и мощта му плашеха пехотинците и ги караха да се разбягват.

— Струва ми се, че повечето коне са по-бързи — отговори той. — Бас държа, че са ни дали старите добичета, та да се учим.

— Аха, май е така. Топло е. Навремето яздех чули. Това нещо тук не бива да е толкова… топло. Трудно ми е да повярвам, че струва колкото струва. Все едно яздя камара изумрудени броами. — Натам замълча и погледна през рамо. — Само дето задницата на изумрудите никак не е толкова заета…

— Натам, помниш ли много от деня, когато някой опита да убие краля?

— Ама разбира се. Бях с момчетата, които изтичаха навън. Намерихме го да виси. Плющеше на вятъра като ушите на самия Отец на Бурята!

Каладин се усмихна. По-рано този човек рядко произнасяше повече от две изречения на куп. Все гледаше мрачно в земята. Службата като мостови го бе похабила. А последните няколко седмици се оказаха добри за Натам. Добри за всички тях.

— Преди бурята онази нощ имаше ли някой на балкона? — попита Каладин. — Слуга, когото не познаваш? Войници, които не са от Кралската гвардия?

— Не помня слуги — отвърна Натам и погледна изпитателно. Някогашният селянин доби замислено изражение. — Цял ден пазех краля, сър, заедно с Кралската гвардия. Нищо не ми се стори особено. Аз… Тпруу!

Конят му изведнъж се разбърза и задмина каладиновия.

— Помисли си! — провикна се Каладин. — Виж дали няма да си спомниш нещо!

Натам кимна. Продължаваше да държи юздите все едно са от стъкло, нито ги дърпаше, нито направляваше коня. Каладин поклати глава.

Край него препусна малко конче. Във въздуха. Конче от светлина. Сил се разсмя, превърна се в панделка и кацна на гривата на каладиновата кобила, току пред него.

Изтегна се с усмивка, после се начумери на изражението му.

— Не се наслаждаваш — рече Сил.

— Все повече говориш като майка ми.

— Завладяващо? Удивително, остроумно, съдържателно?

— Повтаряш се.

— Завладяващо? Удивително, остроумно, съдържателно?

— Много смешно.

— Каза човекът, който не се смее — отвърна тя и скръсти ръце. — Добре, какво те меланхолизира днес?

— Меланхолизира? Това дума ли е?

— Не знаеш ли?

Каладин поклати глава.

— Да — сериозно заяви Сил. — Да, определено е дума.

— Нещо не е на мястото си. Нещо в разговора с Натам преди малко. — Той подръпна юздите, за да попречи на кобилата пак да се наведе да пасе. Добичето беше много целенасочено.

— И за какво разговаряхте?

— За опита за убийство — отвърна Каладин и присви очи. — И дали е видял някой преди… — Млъкна за малко. — Преди бурята.

Погледна Сил в очите.

— Самата буря щеше да отнесе парапета.

— Да го огъне! — подсказа Сил, изправи се и се засмя. — Оохх…

— Беше чисто отрязано, мазилката в основата беше изчовъркана. Обзалагам се, че силата на ветровете не е по-малка от теглото на краля.

— Значи това е направено след бурята.

Така времето на извършването доста се стесняваше. Каладин насочи коня си към Натам. Не беше лесно да го достигне. Натам, за свое явно изумление, препускаше. А Каладин не можеше да накара кобилата да се размърда.

— Да не би да ти е трудничко, мостови? — попита Адолин, който се появи отнякъде.

Каладин го изгледа. Отче на Бурята, как да не се почувстваш дребен, когато яздиш редом с адолиновото чудовище. Каладин опита да смуши кобилата. Тя продължаваше да клепа и си обикаляше манежа.

— Капчица може и да е била пъргава на младини, обаче това е било преди петнадесет години. Честно казано, изненадан съм, че още е тук. Явно е отлична за обучение на деца. И мостови.

Каладин не му обръщаше внимание, гледаше право напред и се мъчеше да накара добичето да побърза, та да настигнат Натам.

— Така де, ако искаш нещо с повече живец — продължи Адолин и посочи настрани, — Мечтаната Буря може да ти се понрави.

Сочеше едно по-едро и по-стройно животно. То се намираше в отделно ограждение, оседлано и вързано за един кол, здраво забит и замазан в земята. Дългото въже му позволяваше да тича, ала само в кръг. Конят мяташе глава и пръхтеше.

Адолин смушка ришадиеца и подмина Натам.

Мечтаната Буря, а?, рече си Каладин и огледа създанието. Определено имаше повече живец от Капчица. И като че искаше да захапе всеки, който се приближеше твърде.

Каладин подкара Капчица нататък. Когато наближи, забави ход — това достави голямо удоволствие на Капчица — и слезе. Слизането беше по-трудно от очакванията му, но успя да не падне по лице.

Когато слезе, тури ръце на кръста и взе да разучава бягащия кон в заграждението. Сил се разходи по главата на Капчица и попита:

— Не се ли оплакваше преди малко, че предпочиташ да ходиш, отколкото да се оставиш да те разнася кон?

— Аха — отвърна Каладин. Без да забележи, беше задържал малко Светлина. Съвсем мъничко. Тя излезе, щом заговори. Беше невидима — трябваше да се взре внимателно и да забележи леко нагъване във въздуха.

— И какво си въобразяваш, че правиш, като обмисляш да яздиш това?

— Този кон — обясни Каладин и кимна по посока на Капчица, — е само за ходене. Аз и сам умея да ходя доста добре. Онзи там е кон за война.

Моаш имаше право. Конете даваха предимство на бойното поле, следователно той трябваше поне да се запознае с тях.

Същите доводи използва и Захел, за да ме накара да се науча да боравя с Меча, помисли Каладин с неудобство. А аз му отказах.

Йенет дойде при него и попита:

— Какво си мислиш, че правиш?

— Ще яхна онзи кон — обясни Каладин и посочи Мечтаната Буря.

Йенет изсумтя.

— Ще те хвърли на мига и ще си строшиш главата, мостови. Не я бива с ездачи.

— Има седло на гърба.

— За да свиква.

Конят спря да препуска в кръг и забави ход.

— Не ми харесва погледът ти — каза Йенет и обърна своя кон. Той риеше земята, сякаш нямаше търпение да препусне.

— Ще опитам — отговори Каладин и тръгна напред.

— Дори няма да успееш да се качиш на седлото — рече Йенет. Наблюдаваше го внимателно, любопитна какво ще направи. А на него му се струваше, че тя повече се тревожи за безопасността на коня.

Сил кацна на рамото му.

— Ще стане като на арената на светлооките, нали? Накрая ще се озова проснат по гръб, зяпнал в небето, и ще се чувствам като глупак.

— Сигурно — бодро отвърна Сил. — И защо го правиш? Заради Адолин?

— Ами. Князчето може да иде да се хвърли в някоя буря.

— Защо тогава?

— Защото се боя от тези създания.

Сил го изгледа в почуда, обаче за Каладин това беше съвършено разумно. Мечтаната Буря дишаше тежко и го гледаше право в очите.

— Гръм да те удари! — провикна се Адолин. — Момче! Не го прави! Да не се побърка?

Каладин приближи кобилата. Тя затанцува ситно, обаче му позволи да докосне седлото. Той вдъхна още малко Светлина и се метна.

— Проклятие! Какво… — викаше Адолин.

И Каладин не чу нищо повече. Благодарение на Светлината скочи по-високо от обикновен човек, но не беше точен. Улови лъка на седлото и успя да преметне крака си, ала тогава конят взе да рита.

Звярът беше невероятно силен, за разлика от Капчица. Почти хвърли Каладин при първото ритване.

С широк замах той вля Светлина в седлото и се залепи за него. Това означаваше единствено, че вместо да бъде захвърлен като парцал, той щеше да се мята като парцал. Някак успя да улови гривата на коня, стисна зъби и се постара да не загуби съзнание от разтърсването.

Конюшните се размазаха пред очите му. Чуваше само биенето на сърцето си и чаткането на копитата. Пустоносният звяр се движеше като самата буря, ала Каладин беше залепнал за седлото като закован. След цяла вечност конят се укроти. Дишаше тежко и от муцуната му висеше пяна.

Зрението на Каладин се избистри и той видя група мостови, които го приветстваха, благоразумно застанали надалеч. Адолин и Йенет, и двамата на коне, го зяпаха с ужас и страхопочитание. Каладин се усмихна.

И тогава с едно последно мощно движение Мечтаната Буря го изхвърли.

Не беше забелязал, че Светлината в седлото е свършила. В изпълнение на собственото си предсказание, той се озова замаян, проснат на гръб и втренчен в небето. Не помнеше последните няколко секунди. Духчета на болката изпълзяха от земята до него като тънки оранжеви ръце, които се гънеха насам-натам.

Над Каладин се приведе конска глава с тайнствени тъмни очи. Конят изпръхтя. Миришеше на влага и трева.

— Ти, чудовище — рече му Каладин. — Изчака да се отпусна и тогава ме хвърли.

Конят изпръхтя в отговор и Каладин откри, че се смее. Бурята да го отнесе, хубаво му беше! Не можеше да обясни защо, но наистина се ободри, докато се бореше за живота си, увиснал върху буйното животно.

Когато стана и се отръска, самият Далинар навъсен си проправи път през хората. Каладин не беше забелязал, че той е останал наблизо. Местеше поглед от Мечтаната Буря към Каладин и обратно. После попривдигна вежда.

— Човек не може да гони убийци с кротък кон, сър — обясни Каладин и отдаде чест.

— Да, обаче е обичайно хората да почнат обучението си с оръжия без остриета, войнико. Добре ли си?

— Отлично, сър.

— Хубаво. Изглежда, твоите хора се справят с обучението. Ще наредя да се реквизират животни. Ти и още петима по твой избор ще идвате тук да се упражнявате всеки ден през следващите няколко седмици.

— Слушам.

Щеше да намери време. Все някак.

— Добре. Получих предложението ти за първите патрули извън лагерите. Одобрявам. Защо не почнете след две седмици и не вземете коне, за да се обучавате на открито?

Йенет се задави.

— Извън града ли, господарю? Ами… разбойниците…

— Конете трябва да се използват, Йенет — отговори Далинар. — Капитане, ще се погрижиш да вземеш достатъчно войници, за да опазят животните, нали?

— Тъй вярно.

— Отлично. Обаче остави този тук.

— Ъъ, слушам.

Далинар кимна, тръгна и вдигна ръка към някого, когото Каладин не видя. Каладин потърка ударения си лакът. Останалата в тялото му Светлина първо беше излекувала главата и беше свършила, преди да стигне до ръката му.

Хората от Мост Четири отидоха при своите коне и Йенет им викна отново да ги яхнат и да започнат втората част от обучението. Каладин се озова до Адолин, който още беше на седлото.

— Благодаря — неохотно изрече принцът.

— За?

Каладин тръгна към Капчица, която преживяше, без да се вълнува от шумотевицата.

— Задето не каза на татко, че аз те забърках в това.

— Аз не съм слабоумен, Адолин — отвърна Каладин и се метна на седлото. — И сам виждах с какво се захващам.

С известни усилия откъсна Капчица от храната и получи още няколко съвета от един коняр.

Най-сетне се насочи към Натам. Подскачаше, но общо взето посвикна да се движи с коня и не се мяташе много.

Натам го наблюдаваше.

— Не е честно, сър.

— Каквото направих с Мечтаната Буря ли?

— Не. Че си яздиш ей така. Съвсем естествено.

Каладин нямаше такова чувство.

— Искам да поговорим още малко за онази нощ.

— Сър? — откликна дълголикият мъж. — Още не съм се сетил за нищо особено. Малко бях разсеян.

— Имам друг въпрос — рече Каладин и изравни Капчица с натамовия кон. — Питах те за твоята смяна тогава. А какво стана веднага след като си тръгнах? Някой друг освен краля излезе ли на балкона?

— Само гвардейци, сър.

— Кажи ми кои. Може те да са видели нещо.

Натам сви рамене.

— Аз главно наблюдавах вратата. Кралят постоя малко в дневната. Май Моаш излезе.

— Моаш — свъси се Каладин. — Нямаше ли смяната му да приключи скоро?

— Аха. Остана още малко. Каза, че иска кралят да се настани. Докато чакаше, Моаш излезе да провери балкона. Нали обикновено ни казваш да излизаме и там.

— Благодаря ти. Ще го попитам.

Каладин намери Моаш, който най-прилежно слушаше обясненията на Йенет. Явно бързо усвояваше ездата. Както всичко останало. Определено той беше най-възприемчивият ученик сред мостовите, когато ставаше дума за бой.

Каладин го погледа няколко мига. После се порази. Какво си мислиш? Че Моаш може да има нещо общо с покушението? Не ставай глупав. Това беше нелепо. Пък и Моаш не притежаваше Меч.

Отдалечи коня си оттам. Тогава обаче видя с кого се срещна Далинар. Сиятелния господар Амарам. Двамата бяха доста далеч и той не можа да ги чуе, ала виждаше развеселеното лице на Далинар. Адолин и Ренарин отидоха при тях с конете си и се усмихнаха широко, когато Амарам им помаха.

Гневът, който изпълни Каладин — внезапен, страстен, почти задушаващ — го накара да стисне юмруци. Дъхът му излизаше със свистене. Това го изненада. Мислеше, че е погребал омразата по-дълбоко.

Целенасочено обърна коня си на другата страна и зачака възможността да излезе на патрул с новобранците.

Струваше му се много добре да се поотдалечи от лагера.

26. Перото

Град имаше някога

На предела на изтока.

Те земята загубиха

И нас обвиниха.

Ала знаем в рода си преданието —

Не нашите богове разбиха Равнините.

Из „Песента на Войните“ на Слушачите, Петдесет и пета строфа

Адолин се вряза в линията на паршендите. Пренебрегна оръжията и се хвърли с рамо върху врага отпред. Паршендът изпъшка, песента му секна, Адолин се извъртя и го посече с Меча си. Подръпването на оръжието показваше, че минава през плът.

Завъртя се, без да обръща внимание на Светлината, която изтичаше от пукнатина в рамото на Бронята му. Наоколо падаха тела, очи изгаряха в очните кухини. Топъл и влажен, дъхът на Адолин изпълваше шлема му.

Ето така, рече си той, вдигна Меча и нападна. Войниците му изпълваха пробива. Не мостовите този път, а истински войници. Беше оставил мостовите на щурмовото плато. Не искаше до себе си хора, които отказваха да се сражават с паршендите.

Адолин и войниците му разкъсаха линията на паршендите и се присъединиха към отряд мъже в зелено и златно, които се сражаваха неистово под командата на Броненосец в същите цветове. Той имаше грамаден боен Чук — не притежаваше Меч.

Адолин си проби път до него.

— Якамав? Добре ли си?

— Добре ли съм? — долетя приглушеният от шлема глас на Якамав. Вдигна забралото и разкри усмихнатото си лице. — Чувствам се чудесно.

Разсмя се и светлозелените му очи се озариха от Вълнението. Адолин добре познаваше това усещане.

— Бяхте почти обкръжени! — възкликна той и се обърна към паршендите, които се изтегляха по двойки. Адолин уважаваше това, че нападаха Броненосци, а не бягаха от тях. Почти сигурно ги чакаше смърт, ала надвиеха ли, можеха да обърнат хода на сражението.

Якамав се разсмя доволно, като че се наслаждаваше на изпълнението на някоя певица във винарната. Смехът му беше заразен. Адолин откри, че се усмихва, докато напада паршендите и ударите му ги повалят един по един. Войната не му доставяше такова удоволствие като дуелите, ала сега — при всичката ѝ жестокост — му носеше изпитания и радост.

Само след секунди земята около него се покри с убити и той се завъртя в търсене на друга задача. Платото бе твърде причудливо — преди разбиването на Равнините явно е било висок хълм, а сетне половината от него се беше озовала на съседното плато. Адолин не можеше да си въобрази що за сила е разцепила хълма по дължина, наместо да разбие основата му.

Е, формата не беше обикновена — сигурно заради разцепването. Приличаше на широка, разлята пирамида с три слоя: основа, второ плато, широко стотина стъпки, и трето отгоре, точно по средата. Все едно някакъв триетажен сладкиш, разрязан наполовина.

Адолин и Якамав се намираха на второто плато. Адолин не беше длъжен да участва в това нападение, понеже не беше ред на неговата армия. Ала бе дошло време да се изпълнява втората част от плана на Далинар. Затова Адолин пристигна с един малък ударен отряд. И добре, че го стори. Якамав беше обкръжен и редовната армия не можеше да пробие линията на паршендите.

А сега паршендите бяха изтикани в края на второто плато. Все още владееха изцяло най-горното, където се беше появила какавидата. Това ги поставяше в неизгодно положение. Да, бяха по-високо, ала се видяха принудени да удържат и склоновете между платата, за да си обезпечат изтеглянето. Явно се бяха надявали да извадят скъпоценното ядро преди хората да се появят.

Адолин изрита един паршенд и го запрати тридесетина стъпки по-надолу, върху онези, които се сражаваха на най-долното плато. После погледна надясно. Паршендите бяха преградили достъпа до склона нагоре. Наистина искаше да достигне третото плато…

Огледа гладката скала и се провикна:

— Якамав!

Якамав видя какво му показва, отстъпи от схватката и съобщи на дотичалия до него Адолин:

— Това е лудост!

— Много ясно.

— Да се залавяме тогава!

Якамав подаде чука си на Адолин, та да го пусне в калъфа на гърба му. После двамата дотърчаха до скалата и почнаха да се катерят.

Пръстите на Адолин дращеха в камъка, докато той се набираше нагоре. Войниците на платото ги насърчаваха с викове. Имаше доста удобни места за хващане, но Адолин не би дръзнал да се катери без Броня, която да му помага по пътя нагоре и да го опази, ако падне.

И пак си беше лудост. Горе щяха да се озоват в обкръжение. Но двама броненосци можеха да свършат чудеса, стига да се подкрепят взаимно. А окажеше ли се, че противникът ги превъзхожда, всякак можеха да скочат от скалата и да оцелеят, ако Броните им са здрави.

Ето такъв риск Адолин никога не би дръзнал да поеме, ако баща му е на бойното поле.

Спря по средата на скалата. По ръба на горното плато паршендите се събираха и се готвеха да посрещнат двамата Броненосци.

— Замисълът ти е да си разчистим място горе? — попита Якамав, залепен за камъка до Адолин.

Адолин кимна.

— Само бъди готов да ме поддържаш.

— Дадено. — Якамав огледа височината. Лицето му беше скрито зад забралото. — Впрочем, ти какво правиш тук?

— Рекох си, че нито една армия няма да откаже помощта на Броненосци.

— Броненосци? Не един?

— Ренарин е долу.

— Надявам се, не се сражава.

— Около него има многочислен отряд войници с подробни указания да не допускат това. Обаче татко иска Ренарин да види малко паршенди.

— Знам какво прави Далинар. Опитва да покаже дух на сътрудничество, да накара Върховните принцове да не си съперничат. Затова праща Броненосците си да помагат и когато не е ред на неговата армия.

— Да не би да се оплакваш?

— А, не. Хайде да се постараем да разчистим малко място горе. Трябва ми секунда да извадя чука.

Адолин се усмихна зад наличника и продължи нагоре. Якамав беше земевладелец и Броненосец под властта на Върховния принц Роион и доста свестен адолинов приятел. Важно беше светлооки като него да виждат как Далинар и Адолин не пестят сили да направят Алеткар по-добър. Навярно няколко епизода като днешния щяха да покажат стойността на доверието в един съюз, за разлика от въплътените в Садеас временни сближавания и забиване на нож в гърба.

Адолин продължи нагоре. Якамав го следваше отблизо чак докато стигнаха на десетина стъпки от върха. На ръба се трупаха паршенди. Подготвили се бяха с чукове и боздугани — оръжия за бой с Броненосец. Малко по-нататък неколцина стреляха с лъкове, които безполезно отскачаха от Броните.

Добре тогава, рече си Адолин, захвана се с една ръка и протегна другата да призове Меча си. Заби го в скалата с плоското нагоре. Изпълзя до него.

После стъпи върху Меча.

Мечовете не се чупеха — те всъщност почти не се огъваха — и неговият го удържа. В миг Адолин разполагаше със захват и солидна основа. Затова когато приклекна и отскочи, Бронята го хвърли нагоре. Когато подмина ръба на третото плато, той се улови за скалата току под краката на чакащите паршенди. Хвърли се сред тях.

Песента им секна, когато Адолин се заби в тях като камък. Изправи се на крака и призова Меча си. После тръгна с рамото напред. Почна да налага с юмруци паршендите — пукна гръдната броня и главата на друг. Черупките им се трошаха с болезнен звук, ударите ги отхвърляха назад, неколцина паднаха от ръба на скалата.

Адолин изтърпя няколко удара в предмишниците, докато Мечът най-сетне се появи в ръката му. Той го развъртя наоколо. Така се бе съсредоточил върху усилието да удържи пробива, че не забеляза Якамав, чак докато онзи не застана до него и не почна да громи паршендите с чука.

— Чудесна изненада беше да хвърлиш един взвод паршенди върху главата ми. Много благодаря! — провикна се той, докато замахваше.

Адолин се усмихна и посочи.

— Какавида.

На най-горното плато паршендите бяха малко, обаче доста от другарите им напредваха нагоре по склона. Пред Адолин и Якамав се разкриваше път към какавидата — голям длъгнест камък в кафяво и светлозелено. Беше закрепена за скалите със същото вещество, от което беше изградена черупката ѝ.

Адолин прескочи сгърченото тяло на паршенд с умъртвени крака и се втурна нататък. Якамав го следваше и Бронята му потракваше. Скъпоценното ядро се вадеше трудно — обвивката на какавидата бе твърда като камък — ала с Меч не толкова. Само трябваше да убият съществото и да изрежат дупка, за да извадят сърцето, и…

Какавидата вече беше отворена.

— Не! — Адолин се завтече към нея, хвана се за ръбовете на дупката и надзърна в лигавата виолетова вътрешност. Парченца черупка плаваха в отвора, а мястото, където ядрото се свързваше с кръвоносните съдове и сухожилията беше празно.

Адолин се обърна и почна да оглежда платото. Якамав отиде при него и изруга.

— Как са го измъкнали толкова бързо?

Ето там. Недалеч паршендите се разпръснаха и завикаха на странния си ритмичен език. Зад тях се извисяваше воин в сребриста Броня, а от гърба му се вееше алено наметало. Ставите на Бронята стърчаха като на черупката на краб. Онзи беше висок поне седем стъпки и заради Бронята изглеждаше огромен. Навярно защото беше паршенд и от кожата му растеше броня от черупка.

— Той е! — извика Адолин и се понесе напред. С този воин баща му се би на Кулата — единственият паршендски Броненосец, когото бяха виждали през последните седмици, дори месеци.

Навярно последният паршендски Броненосец.

Той се обърна към Адолин. Държеше грамаден скъпоценен камък. От камъка капеше ихор и плазма.

— Бий се с мен! — викна Адолин.

Отряд паршенди се завтекоха край Броненосеца към мястото, където хълмът с трите плата беше срязан през средата. Броненосецът подаде скъпоценното ядро на един от тези войници, обърна се и загледа как скачат.

Те прелитаха над пропастта и се приземяваха върху другата половина от хълма, на съседното плато. Адолин все още се изумяваше как паршендите прескачат пропасти. Почувства се като глупак, когато осъзна, че те не са клопка за тях, както са за хората. За паршендите срязаната на две планина беше просто поредната пропаст за прескачане.

Още и още паршенди скачаха, измъкваха се от хората и се озоваваха в безопасност. Все пак, Адолин видя, че един залитна при скока. Нещастникът извика и рухна в пропастта. За паршендите имаше опасност, ала по-малка от това да се сражават с хората.

Броненосецът остана. Адолин престана да обръща внимание на паршендите, не забеляза и Якамав, който му викаше да се изтегля, и хукна към Броненосеца, размахвайки Меча си с всички сили. Паршендът вдигна своето Острие и отби удара му.

— Ти си синът, Адолин Колин — проговори паршендът. — Баща ти? Къде е?

Адолин замръзна. Онзи говореше на алетски — вярно, с тежък акцент, ала разбираемо.

Броненосецът вдигна забралото. Адолин потресен забеляза, че лицето отдолу е голобрадо. Не означаваше ли това, че Броненосецът е жена? Трудно му беше да различава мъжете и жените паршенди. Гласът беше груб и нисък, но навярно можеше да мине за женски.

— Имам нужда да говоря с Далинар — каза жената и пристъпи напред. — Срещнах го един път, отдавна много.

— Вие отблъснахте всичките ни пратеници — отвърна Адолин и заотстъпва с Меч в ръка. — А сега ви се е приискало да говорите с нас?

— Онова беше отдавна. Времената се менят.

Отче на Бурята. Нещо вътре в Адолин го тласкаше да замахне с Меча, да събори този Броненосец и с бой да изтръгне отговорите на някои въпроси, а и да спечели Бронята. Да се бие! Той беше дошъл да се бие!

В ума му зазвуча гласът на Далинар и го удържа. Далинар търсеше тази възможност. Тя би могла да промени хода на цялата война.

— Баща ми ще поиска да се свърже с вас — рече Адолин и пое дълбоко дъх да потисне Вълнението от битката. — Как?

— Посланик. Няма да убием онзи, който идва.

Жената Броненосец вдигна Меча си в поздрав, после го пусна и го остави да изчезне. Хукна към пропастта и се хвърли оттатък с изумителен скок.

* * *

Адолин свали шлема си, докато крачеше през платото. Лекарите се грижеха за ранените, а здравите седяха на групи, пиеха вода и окайваха провала си.

Над войските на Роион и Рутар тегнеше особено настроение. Обикновено алетите губеха, защото паршендите смогваха да ги отблъснат в диво безредно отстъпление през мостовете. Рядкост беше алетите да овладеят някое плато, а да няма скъпоценно ядро, с което да го докажат.

Адолин освободи едната си ръкавица и тя сама се разкопча. Окачи я на кръста си. Отметна потните си коси с потната си ръка. И тъй, къде се беше дянал Ренарин?

Ето го, на сборното плато, седнал на камък и обграден от стражи. Адолин притича по един от мостовете и махна в поздрав на Якамав. Якамав сваляше Бронята си. Искаше да му е удобно, докато се прибира в лагера.

Адолин изтича при брат си. Ренарин седеше без шлем на един камък и гледаше в земята.

— Здрасти — рече Адолин. — Готов ли си да се прибираме?

Ренарин кимна.

— Какво стана? — попита Адолин.

Ренарин продължи да гледа в земята. Накрая един от бившите мостови — дребен мъж с прошарена коса — подкани Адолин встрани. Двамата се поотдалечиха.

— Отряд черупкоглавци тръгна да взема един от мостовете, господарю — подзе тихо мостовият. — Сиятелният господар Ренарин настоя да помогне. Сър, мъчихме се да го разубедим. После, щом приближи и призова Меча си, той просто… стоеше си така. Отведохме го, сър, обаче оттогава седи на оня камък.

Поредният пристъп на Ренарин.

— Благодаря ти, войнико.

Адолин се върна и положи ръка на рамото на Ренарин.

— Всичко е наред, братле. Случва се.

Ренарин пак сви рамене. Добре, щом беше в едно от онези настроения, нямаше какво да се прави, освен човек да го остави да си кипи. Момъкът щеше да говори за това, когато е готов.

Адолин организира двестате си войника и отиде да поднесе почитанията си на Върховните принцове. И двамата не показаха голяма благодарност. Всъщност, Рутар май вярваше, че изпълнението на Адолин и Якамав е накарало паршендите да побегнат със скъпоценното ядро. Все едно нямаше да го направят в мига, в който го извадеха. Глупак.

Въпреки това Адолин се усмихваше мило. Надяваше се баща му да има право и протегнатата за помощ ръка да е от полза. Лично той просто искаше да се срещне с всеки от тези на арената, където можеше да ги понаучи на уважение.

Докато се връщаше при войската си, Адолин намери Якамав. Приятелят му седеше под малка тента, пийваше вино и наблюдаваше как остатъкът от армията му минава по мостовете. Имаше доста свлечени рамене и печални лица.

Якамав махна на ординареца да поднесе на Адолин чаша пенливо жълто вино. Адолин взе чашата в ръката без ръкавица, но не отпи.

— Почти съвършено страхотно — оцени Якамав, докато се взираше в платото. От ниското изглеждаше наистина внушително с трите слоя.

Сякаш е построено от човек, разсеяно си каза Адолин, докато разглеждаше формата.

— Почти — съгласи се той. — Можеш ли да си представиш как щеше да изглежда нападението, ако разполагахме с двадесет-тридесет Броненосци на бойното поле? Какви възможности биха имали паршендите тогава?

Якамав изсумтя.

— Баща ти и кралят твърдо следват този път, нали?

— И аз.

— Разбирам какво правите двамата с баща ти, Адолин. Но ако продължаваш да се дуелираш, ще загубиш Бронята и Меча си. Дори и ти не можеш винаги да побеждаваш. Най-накрая ще ти се случи лош ден. И тогава всичко ще свърши.

— Може и да загубя в някакъв момент — съгласи се Адолин. — Разбира се, дотогава ще съм спечелил всички Брони в кралството и ще мога да си издействам замяна.

Якамав сръбна от виното и се усмихна.

— Самонадеяно копеле си ти, признавам ти го.

Адолин се усмихна, после приклекна до стола на Якамав — не можеше да седи в стол заради Бронята — за да вижда лицето на приятеля си.

— Истината, Якамав, е, че не се тревожа особено да загубя Бронята. Повече се тревожа, че не намирам с кого да се дуелирам. Като че не мога да накарам никой Броненосец да влезе в двубой, поне не за Броните.

— Имаше известно… подтикване — призна Якамав. — Даваха се обещания на Броненосците, ако откажат да се бият с теб.

— Садеас.

Якамав взе да разглежда виното си.

— Пробвай с Еранив. Хвали се, че е по-добър, отколкото показва репутацията му. Доколкото го познавам, ще види как всички ти отказват и ще го приеме като възможност да направи нещо зрелищно. Обаче доста го бива.

— Мен също. Благодаря, Як. Задължен съм ти.

— Какво чувам? Сгоден си?

Бурята да го отнесе. Как се беше разчуло?

— Само условно. А може и дотам да не се стигне. Корабът на дамата много се бави.

Вече две седмици без никаква вест. Дори леля Навани почна да се притеснява. Ясна можеше да се обади.

— Никога не съм те смятал за човек, който ще се остави да го приковат с уреден брак, Адолин. Тук има доста ветрове, знаеш.

— Както ти казах, съвсем не е официално.

Все още не можеше да определи какво изпитва. Отчасти искаше да се откаже, просто за да не се покори на кроежите на Ясна. От друга страна, връзките му напоследък не бяха нещо, с което да се похвали. След случката с Данлан… Не беше той виновен, че е дружелюбен човек, нали така? И защо всички жени трябваше да са толкова ревниви?

Идеята да остави някой друг да се погрижи за всичко вместо него му се струваше по-привлекателна, отколкото би признал открито.

— Мога да ти разкажа подробно — продължи Адолин. — Може би във винарната по-късно довечера? Доведи Икима. Можеш да ми разясниш колко съм тъп, да ме посъветваш нещо.

Якамав се взираше във виното.

— Какво сега?

— Напоследък не е добре за репутацията на човек да го виждат в твоето общество, Адолин. Баща ти и кралят не са много долюбвани.

— Това ще отмине.

— Сигурен съм. Затова нека… почакаме дотогава, а?

Адолин примигна. Думите на Якамав го нараниха по-силно от всеки удар на бойното поле.

— Става — насили се да отговори той.

— Добро момче.

Якамав дори има нахалството да му се усмихне и да вдигне чашата си в наздравица.

Адолин остави своята чаша недокосната и излезе.

Чистокръвен беше готов и вече го очакваше, когато той се върна при войската си. Адолин понечи да се метне на седлото, кипящ от гняв, но белият ришадиец го побутна с муцуна. Адолин въздъхна и го почеса зад ушите.

— Извинявай. Напоследък не ти обръщам много внимание, нали?

Хубавичко го почеса и се почувства малко по-добре, когато се настани на седлото. Адолин потупа коня по шията и Чистокръвен замалко се поизправи на задните крака, когато тръгнаха. Често правеше така, когато Адолин биваше раздразнен — като че опитваше да подобри настроението на господаря си.

Четиримата му телохранители за деня тръгнаха след него. Те чинно бяха донесли стария си мост, от времето при Садеас, за да превозят отряда на Адолин където трябва. Намираха за особено забавно, дето той караше войниците си да се редуват и да носят нещото.

Проклетият Якамав. Това се очакваше, призна си Адолин. Колкото повече защитавам татко, толкова повече те ще се отдръпват от мен. Същински деца. Татко наистина беше прав.

Имаше ли Адолин истински приятели? Които да застанат до него в трудност? Познаваше на практика всички важни хора в лагерите. Всички познаваха него.

А колко от тях наистина ги беше грижа?

— Нямах пристъп — тихо се обади Ренарин.

Адолин се отърси от размишленията си. Яздеха редом, ала Чистокръвен беше няколко педи по-висок от коня на Ренарин. Макар и в Броня, Ренарин беше като дете, яхнало пони, до ришадиеца.

Пред слънцето се кълбяха облаци и поне за малко ги избавиха от ослепителната светлина. В последно време захладня и май зимата се върна. Напред се простираха празните плата — голи и разбити.

— Просто си стоях — продължи Ренарин. — Не се вцепених заради… заболяването. Аз съм един страхливец.

— Ти не си страхливец. Виждал съм те да действаш смело като всеки друг. Помниш ли лова на пропастното чудовище?

Ренарин сви рамене.

— Ти не знаеш как да се биеш, Ренарин. Хубаво е, че се сковаваш. Твърде нов си в това, та да влизаш в сражение точно сега.

— А не би трябвало. Ти почна да се обучаваш, когато беше на шест.

— Това е различно.

— Искаш да кажеш, че ти си различен — отвърна Ренарин, загледан право напред. Не носеше очила. Защо? Нали имаше нужда от тях?

Прави се, че не му трябват очила, каза си Адолин. Ренарин така отчаяно искаше да е полезен на бойното поле. Противеше се на всички предложения да стане ардент и да се занимава с науки, както навярно му прилягаше повече.

— Нужни са ти само повечко упражнения. Захел ще те опердаши и ще те вкара във форма. Дай си малко време. Ще видиш.

— Трябва да съм готов — отговори Ренарин. — Нещо се задава.

Каза го така, че Адолин потрепери.

— Имаш предвид числата на стените.

Ренарин кимна.

След последната буря намериха още числа, надраскани до стената на стаята на татко. Четиридесет и девет дни. Задава се буря.

Според стражите, никой не беше влизал или излизал. Хората на пост не бяха същите като последния път, та не беше вероятно да е някой от тях. Бурята да го отнесе. Числата бяха надраскани, докато Адолин спеше през една стая оттам. Кой — или какво — го беше направил?

— Трябва да съм готов — додаде Ренарин — за задаващата се буря. Толкова малко време…

27. Измислици за разсейване

ПЕТ ГОДИНИ ПО-РАНО

Шалан копнееше да остане навън. Тук, в градините, хората не си крещяха. Тук цареше покой.

За съжаление, покоят бе измамен — грижливо насадени шистокори и култивирани ластари. Измислици за забавление и разсейване. Все по-силно и по-силно тя жадуваше да пътува из места, където растенията не са внимателно подрязани, където хората не пристъпват тихо, сякаш се боят да не предизвикват свлачище. Някъде далеч от виковете.

От възвишенията се спусна хладен планински ветрец, мина през градините и накара ластарите да се свият. Шалан странеше от цветните лехи и кихавицата, която те ѝ причиняваха, и разучаваше един як шистокор. Кремлингът, който скицираше, се обърна към вятъра и огромните му пипала пошавнаха, преди да се наведе и пак да загризе шистокора. Имаше толкова много видове кремлинги. Опитал ли бе някой да ги изброи?

По една случайност баща ѝ притежаваше книга по рисуване — едно от произведенията на Дандос Помазания — и Шалан я ползваше за напътствия. Книгата лежеше отворена до нея.

От господарската къща долетя вик. Ръката на Шалан се скова и надраска линия през скицата. Пое дълбоко дъх и се помъчи да се върне към рисуването, ала подновените крясъци я притесниха. Остави молива.

Листовете от последния куп, който брат ѝ донесе, бяха на привършване. Той се връщаше изненадващо и никога не се задържаше дълго. Когато беше вкъщи, двамата с татко се избягваха.

Никой в имението не знаеше къде отива Хеларан, когато заминава.

Шалан загуби представа за времето. Седеше и се взираше в празния лист. Случваше ѝ се понякога. Когато вдигна поглед, небето вече тъмнееше. Почти беше време за угощението на татко. Напоследък той често даваше угощения.

Шалан прибра нещата си в чантата, свали си шапката и се отправи към къщата. Висока и внушителна, постройката въплъщаваше веденския идеал. Усамотена, яка, надвиснала над околността. Издигната от четвъртити каменни блокове, с малки прозорци, обрасла с мъх. В някои книги наричаха подобни господарски къщи душата на Я Кевед — откъснати имения, където всеки господар управлява самостоятелно. На Шалан ѝ се струваше, че писателите идеализират провинциалния живот. Дали наистина бяха посещавали някое от именията, дали лично бяха преживели скуката тук, или просто си въобразяваха разни неща, седейки удобно в космополитните си градове?

Когато влезе вътре, Шалан пое по стълбите към своята стая. Татко би искал тя да изглежда добре на празненството. Щеше да има нова рокля, която да носи, докато седи тихо и не прекъсва разговорите. Татко не го казваше, ала Шалан подозираше, че той съжалява, задето тя е проговорила отново.

Може би не искаше да е способна да разкаже за нещата, които видя. Спря в коридора и умът ѝ се опразни от мисли.

— Шалан?

Тя се отърси и видя Ван Юшу, четвъртия брат, на стъпалото зад себе си. Колко време беше стояла, загледана в стената? Угощението скоро щеше да започне!

Дрехата на Юшу беше разкопчана и висеше накриво, косата му беше чорлава, страните му бяха поаленели от изпитото вино. Нямаше копчета на ръкавелите, нямаше колан — те бяха с отлична изработка и имаха по един бляскав скъпоценен камък. Юшу ги беше проиграл.

— За какво викаше татко по-рано? — попита Шалан. — Ти тук ли беше?

— Не — отвърна Юшу и прокара ръка през косата си. — Обаче чух. Балат отново е почнал да пали. Почти е изпепелил проклетата пристройка на слугите.

Юшу тръгна да минава край нея, но се спъна и се улови за перилата да не падне.

На татко не би му харесало той да се появи на празненството в такъв вид. Още викове.

— Проклет от Бурите глупак — обобщи Юшу, докато Шалан му помагаше да се закрепи на крака. — Балат напълно се побърка. Единствен аз в това семейство запазих някакъв разсъдък. Ти пак зяпаше стената, нали?

Шалан не отговори.

— Той ще ти купи нова рокля — занарежда Юшу, а тя му помагаше да се добере до стаята си. — За мене — само ругатни. Копеле. Той обичаше Хеларан и понеже никой от нас не е Хеларан, ние нямаме значение. Хеларан никога не е тук! Той предаде татко, за малко да го убие. И пак продължава да е единственият, който има значение…

Минаха край покоите на татко. Вратата от тежкостъпо дърво беше открехната. Една прислужница разтребваше вътре и Шалан успя да види отсрещната стена.

И сияещото ковчеже.

Беше скрито зад картина — буря в морето — която не можеше да затъмни могъщото бяло сияние. През платното Шалан виждаше очертанията на ковчежето като огън. Препъна се и спря.

— Какво гледаш? — поинтересува се Юшу, опрян на парапета.

— Светлината.

— Каква светлина?

— Зад рисунката.

Той смигна и се килна напред.

— В името на Селенията, какви ги дрънкаш, момиченце? Това наистина ти увреди ума, нали? Да го видиш как убива майка? — Юшу се отдръпна от нея и продължи да ругае под нос. — Само аз в това семейство не съм побъркан. Проклет да съм, само аз…

Шалан се взираше в светлината. Там се криеше чудовище.

Там се криеше душата на майка.

28 . Ботуши

Измяната на духовете ни доведе.

И не на нас те своите Стихии дариха,

а на човеците,

Ала не на онези, що скъпяха ги.

Така че ние се отвърнахме

от старите си богове.

А те ни промениха, за да изваят друго.

Из „Песента на Тайните“ на Слушачите, Четиридесета строфа

— Ше ти стру’а дванайсе броама — рече Шалан. — Рубинени, разбираш ли. Проверявам един по един.

Тин отметна глава и се разсмя. Катранено черните ѝ коси се сипнаха по раменете. Седеше на капрата на фургона. На мястото на Блут.

— И наричаш това бавски диалект? — поиска да узнае Тин.

— Чувала съм едва три-четири пъти.

— Звучеше, все едно имаш камъни в устата.

— Ама те звучат така!

— Ами. По-скоро, все едно имат чакъл в устата. И говорят мноого бавно и провлачено. Ей така. „Преегледах рисунките, дето ми даде, мнооо са убави. Мнооо убави. Не съм имал парцалка за задницата ми, дето да е тоолкова приятна.“

— Преиграваш! — рече Шалан, ала не можа да не се разсмее.

— Малко — призна Тин, облегна се и размаха дългата пръчка за водене на чули като Меч.

— Не виждам как бавският диалект може да е полезен — продължи Шалан. — Бавците не са много важни хора.

— Тъкмо затова са важни, малката.

— Важни са, защото не са важни. Добре, признавам, че от време на време логиката ми куца, но нещо в това твърдение не е наред.

Тин се усмихна. Беше толкова спокойна, толкова… свободна. Съвсем не каквато Шалан очакваше след първата им среща.

Но тогава Тин играеше роля. Началничка на охраната. А жената, с която Шалан разговаряше сега, ѝ се струваше истинската.

— Виж сега, ако ще лъжеш хората, трябва да се научиш да се държиш и все едно си над тях, и все едно си под тях. Ти се справяш с цялата работа с „важната светлоока дама“. Предполагам, че си имала добри примери.

— Можеш и така да кажеш — отвърна Шалан и си помисли за Ясна.

— Работата е там, че в много положения да си важен светлоок е безполезно.

— Да не си важен е важно. Да си важен е безполезно. Схванах.

Тин я премери с поглед, докато дъвчеше парче пастърма. Коланът с меча ѝ висеше на прът до седалката и се люлееше в ритъма на чулските стъпки.

— Знаеш ли, малката, като свалиш маската, ставаш доста устата.

Шалан се изчерви.

— Харесва ми. Предпочитам хора, които могат да се надсмиват на живота.

— Мога да отгатна какво опитваш да ме научиш — каза Шалан. — Казваш, че човек, който говори по бавски, който изглежда от ниско потекло и прост, може да ходи на места, където светлооките никога не биха могли.

— И може да чува и да прави неща, които светлооките никога не биха могли. Говорът е важен. Декламирай с достойнство и често няма да е важно, че нямаш пукната пара. Отрий си носа в опакото на ръката, говори по бавски, и понякога хората няма те погледнат, та да видят, че носиш меч.

— Но очите ми са светлосини. Никога няма да мина за някой от долно потекло, както и да говоря!

Тин порови в джоба на панталоните си. Беше метнала палтото на друг прът и сега беше облечена само в бледожълтеникавите тесни панталони с високи ботуши и в риза с копчета. Почти като на работниците, само че от по-хубав плат.

— Ето — каза Тин и ѝ подхвърли нещо.

Шалан едва го улови. Изчерви се заради несръчността си, после вдигна предмета към слънцето: малко шишенце, пълно с тъмна течност.

— Капки за очи — обясни Тин. — Ще потъмнят очите ти за няколко часа.

— Наистина?

— Не е трудно да се намери, стига да имаш подходящите връзки. Полезно нещо.

Шалан сне шишенцето и внезапно изтръпна.

— А има ли…

— Обратното? Което превръща тъмнооките в светлооки? Доколкото ми е известно, не. Освен ако не вярваш в приказките за Мечовете.

— Разумно е — успокои се Шалан. — Можеш да потъмниш стъкло, като го боядисаш, но не мисля, че можеш да го просветлиш, без да го претопиш.

— Както и да е. Ще ти трябват един-два хубави диалекта от някой затънтен край. Хердазийски, бавски, нещо такова.

— Може би имам селски веденски диалект — призна Шалан.

— Не става. Я Кевед е културна страна, а и вътрешните ви особености са непонятни за чужденците. Един алет няма да чуе диалекта, както го чува веденът. Просто ще му се стори екзотично.

— Пътувала си много, нали? — попита Шалан.

— Отивам където ме отвее вятърът. Хубав живот е, стига да не се привързваш към вещите.

— Вещи ли? Та ти си, прощавай, крадла. Да крадеш е да се сдобиваш с още вещи!

— Крада, каквото смогна. А това само доказва колко преходни са вещите. Задигнеш нещо, после го губиш. Точно като работата, която вършех там, на юг. Хората ми така и не се върнаха след мисията; почти съм сигурна, че са офейкали, без да ми платят. — Тя сви рамене. — Случва се. Няма защо да се ядосваш.

— Каква работа беше това? — попита Шалан и премигна, за да вземе Спомен за Тин — изтегната на седалката, размахала пръчката, все едно дирижира оркестър, без никаква грижа на този свят. Едва не загинаха преди две седмици, а Тин го прие в крачка.

— Голяма работа беше — отговори тя. — Важна. За някои от онези хора, които променят нещата в света. Още нямам вест от онези, които ни наеха. Може би моите момчета не са избягали; може би просто са се провалили. Не знам със сигурност. — Сега Шалан долови напрежение в лицето на Тин. Обтягане на кожата около очите, поглед, вперен в далечината. Притесняваше се за онова, което работодателите можеха да ѝ сторят. После напрежението изчезна. Лицето се отпусна. — Я гледай.

Тин посочи с брадичка напред.

Шалан погледна и видя движещи се фигури няколко хълма по-нататък. С приближаването на Равнините пейзажът бавно се промени. Хълмовете станаха по-стръмни, ала въздухът се позатопли и растителността се сгъсти. В отделни долини се гушеха горички — там след буря можеше да тече вода. Дърветата бяха някак набити, различни от величестените растения, които Шалан помнеше от Я Кевед. Все пак беше хубаво да види нещо различно от шубраците.

Тревата тук беше по-гъста. Чевръсто се оттегляше пред вагоните и се криеше в дупките си. Скалните пъпки бяха едри, а шистокорът растеше на туфи. Често край него хвърчаха духчета на живота като зелени мушици. Пътем бяха минали край други кервани — все по-често с приближаването към Пустите равнини. Затова Шалан не се изненада да види хора пред себе си. Те обаче яздеха коне. Кой би могъл да си позволи такова нещо? И защо нямаха ескорт? Като че бяха само четирима.

Керванът спря, когато Макоб извика от първия фургон. Шалан знаеше от лош опит точно колко опасна можеше да е всяка среща тук. И керванджиите не ги приемаха лекомислено. Тук Шалан беше властта, ала позволяваше на по-опитните да обявяват спирките и да избират пътя.

— Хайде — подкани я Тин и спря чула с шибване с пръчката. После скочи от фургона и грабна палтото и меча си.

Шалан слезе и си наложи да изглежда като Ясна. С Тин си позволяваше да е самата себе си. С останалите трябваше да е водач. Скована, строга, но вдъхновяваща, както се надяваше. За целта, тя беше доволна от синята рокля, която Макоб ѝ даде. От най-фина коприна и извезана със сребро, дрехата изглеждаше доста по-добре от нейните опърпани одежди.

Минаха край Вата и хората му, които крачеха подир първия фургон. Водачът на дезертьорите изгледа ядно Тин. Неговото отношение беше поредната причина Шалан да я уважава, въпреки престъпните ѝ наклонности.

— Със Сиятелната Давар ще се справим с това — съобщи Тин на Макоб.

— Сиятелна — обърна се търговецът към Шалан, — а ако са разбойници?

— Само четирима са, майстор Макоб — ведро рече тя. — Денят, когато не успея сама да се оправя с четирима разбойници, е денят, в който заслужавам да ме оберат.

Подминаха фургона и Тин препаса колана си.

— А ако наистина са разбойници? — прошепна Шалан, когато вече не можеха да ги чуят.

— Нали каза, че можеш да се оправиш с четирима.

— Аз само се съобразявах с твоето държание!

— Опасно е, малката — усмихна се Тин. — Виж сега, разбойниците не биха се оставили да ги видим и определено не биха стояли просто така.

Четиримата мъже стояха на билото на хълма. Когато приближи, Шалан видя, че носят изрядни сини униформи, които ѝ се сториха съвсем истински. В долчинката между хълмовете тя се препъна в една скална пъпка и се намуси — Макоб ѝ беше дал обувки за светлоока дама, в тон с роклята. Бяха луксозни и навярно струваха цяло състояние, но си бяха просто чехли.

— Ще чакаме тук — каза Шалан. — Те могат да дойдат при нас.

— Звучи добре — отговори Тин. Наистина, мъжете горе се раздвижиха и заслизаха по хълма, когато забелязаха, че Шалан и Тин ги чакат. Двама пешаци ги последваха. Не носеха униформи, а работни дрехи. Коняри?

— Коя ще си? — тихо попита Тин.

— Себе си?

— Какво му е забавното на това? Как си с рогоядския?

— Рогоядски? Аз…

— Късно е — отвърна Тин, когато мъжете приближиха.

Шалан намираше конете заплашителни. Грамадните животни не бяха кротки като чулите. Конете все тъпчеха наоколо и пръхтяха.

Водачът спря коня си с видимо раздразнение. Като че нямаше пълна власт над животното.

— Сиятелна — кимна той, като видя цвета на очите ѝ. За нейна изненада, мъжът беше тъмноок, висок, с черна алетска коса, дълга до раменете. Огледа Тин, забеляза меча и униформата, ала не каза нищо. Твърд човек.

— Нейно височество — шумно обяви Тин — принцеса Унулукуак’кина’ауту’атаи! Намираш се в присъствието на кралска особа, тъмнооки!

— Рогоядка? — Мъжът се приведе и огледа червените коси на Шалан. — И носи воринска рокля. Скалата ще припадне.

Тин погледна Шалан и шавна с вежди.

Ще те удуша, жено, помисли Шалан и пое дълбоко дъх.

— Това нещо — рече тя и посочи роклята — не се ли носи от принцеси? За мене е добро. Ще уважаваш!

За щастие, червеното ѝ лице подхождаше на рогоядка. Те бяха пламенни хора.

Тин кимна одобрително.

— Съжалявам — каза мъжът, макар да не му личеше да съжалява. И откъде накъде тъмноок язди толкова скъпо животно? Един от спътниците му проучваше кервана през далекоглед. И той беше тъмноок, обаче стоеше по-спокойно на коня.

— Седем фургона, Кал — съобщи той. — Добре охранявани.

Въпросният Кал кимна.

— Изпратен съм на оглед. Търся следи за присъствието на разбойници. Вашият керван добре ли пътува?

— Налетяхме на разбойници преди три седмици — отговори Тин и посочи с палец през рамо. — Какво ви е грижа?

— Ние представляваме краля и сме от личната гвардия на Далинар Колин.

Ох, Бурята да го отнесе. Щеше да стане неудобно.

— Сиятелният господар Колин — продължи Кал — проучва възможността за контрол над по-широк периметър около Пустите равнини. Ако наистина сте били нападнати, бих искал да знам подробности.

— Ако сме били нападнати? — възкликна Шалан. — Съмняваш се в думите ни?

— Не…

— Съм обидена! — заяви Шалан и скръсти ръце.

— По-добре внимавайте — обясни Тин на мъжете. — Нейно височество не обича да я обиждат.

— Каква изненада — отвърна Кал. — Къде ви нападнаха? Вие ли ги отблъснахте? Колко бяха разбойниците?

Тин го осведоми подробно, с което даде на Шалан време да помисли. Далинар Колин щеше да ѝ стане свекър, ако условният годеж се развиеше в брак. Шалан се надяваше да не налети отново точно на тези войници.

Наистина ще те удуша, Тин…

Водачът търпеливо изслуша всички подробности за нападението. Не изглеждаше особено любезен човек.

— Със съжаление научавам за загубите ви. Ала сега сте само на ден и половина с керван от Пустите равнини. През остатъка от пътуването ще бъдете в безопасност.

— Съм любопитна — намеси се Шалан. — Тези животни са коне, нали? А ти си тъмноок. Този… Колин много ти вярва.

— Изпълнявам дълга си — рече Кал и я огледа изучаващо. — Къде са останалите Ваши хора? Този керван като че е изцяло ворински. Пък и Вие сте възтънка за рогоядка.

— Да не би току-що обиди телесното тегло на принцесата?

Добра беше, Бурята да я отнесе, дано! Даже успя да произведе духчета на гнева при тази забележка.

Е, на Шалан не ѝ оставаше друго, освен да продължи.

— Съм обидена! — викна тя.

— Ти пак обиди Нейно височество!

— Съм много обидена!

— По-добре се извини!

— Не извинение! Ботуши!

Кал се облегна в седлото и замести поглед между двете жени в опит да разбере казаното.

— Ботуши ли?

— Да — отговори Шалан. — Ми харесват ботушите ти. Ще извиниш с ботуши.

— Вие… искате моите ботуши?

— Не чу ли Нейно височество? — настоя Тин със скръстени ръце. — Всички войници от армията на този Далинар Колин ли са толкова непочтителни?

— Не съм непочтителен. Обаче няма да ѝ дам ботушите си.

— Ти обиждаш! — заяви Шалан, пристъпи напред и го посочи с пръст. Отче на Бурята, конете бяха грамадни! — Ще казвам на всички, които искат да чуят, „Колин е крадец на ботуши и човек, който отнема добродетелта на жените!“

Кал заекна.

— Добродетел!

— Да — рече Шалан и хвърли поглед на Тин. — Добродетел? Не, грешна дума. Добродетел… Не… Добруване. Отнема добруването! Тази дума търсех.

Войникът и спътниците му се спогледаха объркано. Проклятие, каза си Шалан. Играта на думи се похабява с хора с беден речник.

— Не от значение — заключи тя и вдигна ръка. — Всеки ще знае какво си направил, като ме обиди. Остави ме гола в пустошта. Лиши ме! Е обида за моя дом и моя род. Всеки ще узнае, че Колин…

— Ох, стига, стига — отвърна Кал, наведе се и нескопосно събу ботуша си, както беше на седлото. Чорапът му имаше дупка на петата. — Проклета жена — промърмори той. Метна ботуша към нея, после събу другия.

— Извинението ти се приема — съобщи Тин и взе ботушите.

— Така и трябва, в името на Преизподнята — отвърна Кал. — Ще докладвам за вашия случай. Може би ще издействаме патрули в това проклето място. Хайде, войници.

Обърна се и си тръгна, без да каже друго. Навярно се боеше от поредно излияние от страна на рогоядката.

Щом вече войниците не можеха да ги чуват, Шалан огледа ботушите и се разсмя неудържимо. Около нея се разлетяха духчета на радостта — появиха се в краката ѝ като сини листенца и се издигнаха във вихрушка. Накрая се сипнаха в порив на вятъра. Шалан ги наблюдаваше с широка усмивка. Тези духчета бяха твърде редки.

— Ах — обади се Тин. — Няма смисъл да отричаш. Забавно беше.

— И все пак ще те удуша. Той знаеше, че го разиграваме. Най-слабото представяне на рогоядец, правено някога от жена.

— Всъщност се справи съвсем сносно. Престара се с думите, обаче произношението беше отлично. А и не това беше целта.

Тин ѝ подаде ботушите.

— А каква беше целта? — попита Шалан, когато се отправиха обратно към кервана. — Да изляза глупачка?

— Отчасти.

— Това беше сарказъм.

— Ако ще учиш как да го правиш, трябва да се чувстваш удобно в такива положения. Не можеш да се свениш, когато се представяш за друг човек. Колкото по-възмутителен е опитът, толкова по-прямо трябва да играеш. Можеш да се усъвършенстваш само с практика и то пред хора, които лесно могат да те хванат.

— Предполагам — отвърна Шалан.

— Ботушите са доста големи за тебе — забеляза Тин. — Обаче наистина ми хареса физиономията му, когато ги поиска. „Не извинение! Ботуши!“

— Трябват ми. Уморих се да крача по скалите боса или по чехли. Малко попълване и тези ще свършат работа. — Тя ги вдигна. Доста големи бяха. — Хмм. Вероятно. Надяваме се да се оправи и без тях. Ами ако се наложи да се сражават с разбойници на връщане?

Тин подбели очи.

— Някой път ще трябва да си поприказваме за това твое добродушие, малката.

— Не е лошо да си мил.

— Ти се обучаваш за измамница. А сега, да се връщаме в кервана. Трябва да преговорим тънкостите на рогоядския говор. С твоята червена коса навярно ще имаш повече сгода да използваш рогоядски, а не други езици.

29 . Кърваво управление

За цветовете непознати художеството служи.

Жадуваме великите му песни.

Духове на сътворението са нужни.

А докато научим, песните остават ни.

Из „Песента на Премислянето“ на Слушачите, Двеста седемдесет и девета строфа

Торол Садеас затвори очи, опря Заклеващия на рамото си и вдъхна сладкия землист мирис на паршендската кръв. Вълнението от битката бушуваше в него, благословена и красива мощ.

Кръвта тътнеше в ушите му и той едва чуваше крясъците и виковете от болка на бойното поле. В този миг беше потънал в приятния блясък на Вълнението, в замайващия възторг, че времето му минава в последното нещо, което му носеше истинска радост: да се бори за живота си и да отнема живота на врагове, по-долни от него.

Вълнението отзвуча. Както винаги — след края на самото сражение. Услаждаше му се все по-малко напоследък, навярно защото знаеше, че нападенията над паршендите са безсмислени. Войната не го напрягаше вече, не го доближаваше до крайната му цел — завоеванието. Изтребването на покритите с крем диваци в тази забравена от Вестителите пустош наистина не му носеше удовлетворение.

Въздъхна, свали Меча и отвори очи. Амарам се зададе през бойното поле, прекрачвайки труповете на хора и паршенди. Бронята му беше окървавена чак до лактите, а в облечената си в ръкавица ръка носеше скъпоценното ядро. Изрита тялото на някакъв паршенд и застана до Садеас. Почетната му гвардия се развърна и се строи заедно с тази на Върховния принц. Садеас отдели малко време да се поядосва на техните ефикасни движения, особено в сравнение с неговите хора.

Амарам свали шлема си и взе да подхвърля скъпоценното ядро.

— Даваш ли си сметка, че днешният ти маньовър се провали?

— Да се е провалил? — възкликна Садеас и вдигна наличника си. Недалеч войниците му изтребваха петдесетина паршенди, които не бяха смогнали да се измъкнат от платото със събратята си. — Според мен мина доста добре.

Амарам посочи. Върху платата на запад, откъм лагерите, се беше появило някакво петно. Знамената показваха, че това са хората на Хатам и Роион — двамата Върховни принцове, от които се очакваше да излязат на това плато. Пристигаха заедно — използваха мостове като на Далинар, бавни, лесни за изпреварване. Едно от предимствата на предпочитаните от Садеас мостови отряди беше, че изискват съвсем малко обучение. Ако Далинар целеше да го забави с онова изпълнение да замени Заклеващия срещу мостовите, оказа се глупак.

— Трябваше да стигнем там — продължи Амарам, — да вземем скъпоценното ядро и да се върнем, преди другите да дойдат. Тогава можеше да твърдиш, че не си забелязал, че не е твой ред днес. А появата на другите две армии те лишава от възможността да отричаш.

— Погрешно ме разбираш — отговори Садеас. — Ти си въобразяваш, че още ме е грижа за това. — Последните паршенди умираха с гневни викове и това изпълваше Садеас с гордост. Останалите разправяха, че паршендите никога не се предават, ала някога — много отдавна, когато за пръв път дойде на Пустите равнини — той видя една паршендска армия да опита да се предаде. Бяха свалили оръжията си. Лично ги изтреби с Чук и Броня, пред погледите на другарите им, които се намираха на съседното плато.

След това нито един паршенд не отказваше на Садеас и войската му правото да завършат сражението както се полага. Садеас даде знак на авангарда да се строи и да го придружи до лагера, докато останалите войници си ближеха раните. Амарам тръгна с него. Прекосиха един мост и подминаха ленивите мостови, които се излежаваха и спяха, докато по-добри от тях мъже умираха.

— Задължен съм да се присъединя към тебе на бойното поле, твое височество — занарежда Амарам, — обаче искам да знаеш, че не одобрявам нашите действия тук. Би трябвало да се постараем и да преодолеем различията си с Далинар и краля, а не да се мъчим да ги ядосваме повече.

Садеас изсумтя.

— Спести ми благородните приказки. Може и да ти вършат работа пред други хора, обаче аз знам какъв безмилостен мръсник си ти всъщност.

Амарам вирна брадичка и впери поглед напред. Когато отидоха при конете си, той положи длан на рамото на Садеас.

— Торол, в света има толкова повече неща от вашите дребнави разпри. Прав си за мен, разбира се. Приеми признанието ми наред с убеждението, че с теб мога да съм откровен. Алеткар трябва да бъде силен за онова, което предстои.

Садеас стъпи на камъка за качване на седлото, донесен от един коняр. Възсядането от Броненосец можеше да е опасно за животното, ако не е правилно. Пък и веднъж стремето му се скъса, когато стъпи в него да се качи на седлото, та се озова по задник на земята.

— Алеткар наистина трябва да бъде силен — отговори Садеас. — И аз ще го направя такъв с юмрук и с кърваво управление.

Той протегна облечената си с ръкавица длан.

Амарам неохотно постави ядрото в нея и Садеас го грабна, взел юздите на коня с другата ръка.

— Не се ли тревожиш от време на време? — попита Амарам. — За това, което правиш? За това, което ние трябва да правим? — И той кимна по посока на военните лекари, които пренасяха ранените през мостовете.

— Да се тревожа? Че защо? Давам на тези клетници възможността да умрат в бой за нещо достойно.

— Забелязвам, че напоследък често говориш така. Преди никога не го правеше.

— Научил съм се да приемам света такъв, какъвто е, Амарам — отговори Садеас и обърна коня. — Малко хора са готови да го правят. Препъват се, надяват се, мечтаят, преструват се. Това не променя нищо в живота. Трябва да гледаш света право в очите, в цялата му мрачна жестокост. Трябва да признаваш неговите грехове. Да живееш с тях. Само така можеш да постигнеш нещо смислено.

Садеас смушка коня си и за миг остави Амарам назад.

Той щеше да остане верен. Садеас и Амарам имаха споразумение. Дори и това, че Амарам вече бе Броненосец, нямаше да го промени.

Когато Садеас и авангардът на неговата армия приближиха войската на Хатам, Садеас забеляза как от близкото плато ги наблюдават група паршенди. Паршендските съгледвачи напоследък ставаха доста дръзки. Прати отряд стрелци да ги прогонят, после се насочи към един великолепен Броненосец в челото на хатамовата армия: самият Върховен принц на гърба на ришадийски кон. Проклятие. Тези животни превъзхождаха всяка друга порода коне. Как да се снабди с такъв?

— Садеас? — провикна се Хатам. — Какво си направил тук?

Садеас поразмисли за миг, после замахна и хвърли скъпоценното ядро през платото. То удари скалата до Хатам и се затъркаля, излъчвайки бледо сияние.

— Скучно ми беше — викна той в отговор. — И реших да ти спестя малко грижи.

И без да обръща внимание на следващите въпроси, Садеас продължи по пътя си. Днес Адолин Колин имаше дуел и той реши да не го изпуска — просто в случай, че момчето отново се изложи.

* * *

Няколко часа по-късно Садеас се настани на мястото си на арената. Седеше и дърпаше широката си вратовръзка. Непоносима вещ — модерна, но непоносима. Никога не би признал, дори пред Иалаи, че тайно иска да носи проста униформа като Далинар.

Разбира се, не би могъл да го направи. Не само защото би изглеждало, че се кланя на Кодекса и на кралската власт, а и защото в тези времена военната униформа не беше подобаващата униформа. Битките, които водеха за Алеткар сега, не бяха битки с щит и меч.

Важно беше човек да е подходящо облечен, когато играе роля. Военните униформи на Далинар доказваха, че той е загубен, че не разбира играта.

Садеас се облегна и зачака. Арената се изпълни с шепот като паница с вода. Публиката беше многобройна. Изпълнението на Адолин последния път привлече внимание, а всяка новост беше интересна за придворните. Около мястото на Садеас имаше свободно пространство, което му позволяваше уединение, макар самото място да беше просто стол върху каменните пейки.

Ненавиждаше усещането на тялото си без Броня. А още повече ненавиждаше как изглежда. Навремето щом минеше, хората извръщаха глави да го гледат. Силата му изпълваше всичко; всеки се мъчеше да му подражава и мнозина жадуваха при вида му. Жадуваха за властта му, за личността му.

Вече губеше това. О, все още беше могъщ — дори по-могъщ от преди. Но хорските погледи бяха други. И всеки опит да отвърне на загубата на младостта го правеше да изглежда капризен.

Садеас умираше, стъпка по стъпка. Вярно, като всички хора. Ала той усещаше надвисналата смърт. Надяваше се да дойде след десетилетия, ала сянката ѝ беше дълга, много дълга. Пътят към безсмъртието минаваше единствено през завоеванието.

Шумоленето на коприна извести появата на Иалаи. Тя се плъзна на мястото до неговото. Садеас разсеяно се пресегна и я почеса по кръста, както тя обичаше. Името ѝ беше симетрично, дребна проява на богохулство от страна на родителите ѝ — на някои хора им се нравеше да загатват за святост у децата си. Садеас харесваше такива хора. И наистина, името беше първото нещо, което привлече интереса му към нея.

— Ммм — въздъхна Иалаи. — Много хубаво. Виждам, че дуелът още не е започнал.

— Вярвам, че ще почне след миг.

— Добре. Нямам търпение. Чувам, че си дал скъпоценното ядро, което спечели днес.

— Хвърлих го в краката на Хатам и си тръгнах, все едно не ме е грижа.

— Умно. Трябваше да го предвидя като възможност. Ще подкопаеш претенциите на Далинар, че можем да му устояваме, само защото сме алчни.

Адолин най-сетне излезе на арената в синята си Броня. Някои светлооки изръкопляскаха вежливо. Отсреща Еранив излезе от стаята за подготовка. Лъскавата му Броня беше в естествен цвят, без гръдната част, която той беше боядисал в черно.

Садеас присви очи и продължи да почесва гърба на Иалаи.

— Този дуел въобще не би трябвало да се състои — рече той. — Предполага се, че всички са твърде уплашени или твърде надменни, та да приемат предизвикателствата му.

— Идиоти — тихо отговори Иалаи. — Торол, те знаят какво се очаква да правят. Пуснах подходящите намеци и обещания. Ала всеки от тях тайно иска да победи Адолин. Дуелистите са пасмина, на която не може да се разчита много. Те са дръзки, лесно се палят и твърде много се вълнуват от това да се покажат и да се прочуят.

— Не бива да се допуска планът на баща му да проработи.

— Няма.

Садеас погледна към Далинар. Не беше много далече — можеха да се чуят, ако викаха. Далинар не го поглеждаше.

— Аз построих това кралство — прошепна Садеас. — Знам колко крехко е то, Иалаи. Няма да е трудно да рухне.

Това беше единственият начин да го построи отново както трябва. Като да изкове ново оръжие. Стапяш останките на старото, преди да изработиш новото.

Долу дуелът започна и Адолин се отправи към Еранив, който размахваше стария, зловещ на вид Меч на Гавилар. Адолин нападна твърде бързо. Толкова ли нямаше търпение това момче?

В тълпата светлооките се смълчаха, а тъмнооките завикаха в очакване да се повтори представлението от последния дуел. Ала този дуел не се изроди в схватка от борбата. Двамата си размениха пробни удари и Адолин отстъпи след удар в рамото.

Небрежно, отсъди Садеас.

— Най-сетне установих от какво естество е било безредието в кралските покои преди две седмици — съобщи Иалаи.

— Разбира се — отвърна Садеас с усмивка, без да откъсва очи от арената.

— Опит за убийство. Някой е повредил балкона в неумел опит да запрати краля на сто стъпки по-долу, върху скалите. Доколкото чух, почти успешно.

— Значи опитът не е бил толкова неумел. Щом почти го е погубил.

— Прощавай, Торол, обаче при убийството почти има голямо значение.

Вярно.

Садеас се взря в себе си, затърси следа от чувство при вестта, че Елокар едва не е загинал. Откри само слабо съжаление. Беше привързан към момчето, ала за да съгради Алеткар наново, трябваше да премахне всички следи от старата власт. Необходимо беше Елокар да умре. За предпочитане — тихо и след като се разправят с Далинар. Садеас предполагаше, че ще се наложи лично да пререже гърлото на момчето от уважение към стария Гавилар.

— Кой според теб е поръчал убийството? — попита тихо той. Обградени бяха от стражи и нямаше как някой да ги чуе.

— Трудно е да се каже — рече Иалаи и се обърна, та той да почеше гърба ѝ на друго място. — Не ще да са били Рутар или Аладар.

Садеас държеше и двамата здраво. Аладар му беше отстъпил, а Рутар мина на негова страна с готовност. Роион беше прекалено страхлив, останалите — прекалено предпазливи. Кой друг би могъл?

— Танадал — предположи Садеас.

— Най-вероятно. Ще видя какво мога да открия.

— Може да са онези, които повредиха Бронята на краля. Може да установим повече, ако упражня властта си.

Садеас беше Върховен принц на осведомяването — един от старите постове, от минали векове, когато задълженията в кралството са се разпределяли между Върховните принцове. Технически това даваше на Садеас възможността да разследва и да изпълнява полицейски задачи.

— Може би — неохотно отговори Иалаи.

— Но?

Тя поклати глава и загледа поредната размяна на удари на арената. Едната ръкавица на Адолин почна да изпуска Светлина под дюдюканията на някои тъмнооки. Защо въобще допускаха тези хора тук? Имаше светлооки, които не можеха да присъстват, понеже Елокар пазеше места за по-нископоставени от тях.

— Далинар — обясни Иалаи — отвърна на нашия заговор, като те направи Върховен принц на осведомяването. Използва това като прецедент, за да се самоназначи за Върховен принц на войната. И така, сега всеки твой опит да използваш правата си като Върховен принц на осведомяването заздравява неговата власт над този сблъсък.

Садеас кимна.

— Следователно ти имаш някакъв план.

— Още не съвсем. Обаче се очертава. Забелязал ли си, че той почна да праща патрули извън лагерите? И на Външния пазар? Не би ли трябвало това да е твое задължение?

— Не, това е задължение на Върховния принц на търговията. Какъвто кралят не е назначил. Обаче аз би трябвало да имам полицейска власт в десетте лагера, а също и да назначавам съдии и магистрати. Далинар трябваше да ме въведе в случая веднага след покушението. Но той не го стори.

Садеас предъвка тази мисъл някое време и махна ръката си от гърба на Иалаи. Тя се поизправи.

— Ето една слабост, от която можем да се възползваме — рече той. — Далинар винаги е срещал затруднения в това да отстъпва от своята власт. Наистина няма доверие на хората да си свършат работата. Не дойде при мен, когато трябваше. Това отслабва твърденията му, че всички части на кралството следва да работят заедно. Пукнатина в бронята му. Можем ли да забием кама в тази пукнатина?

Иалаи кимна. Щеше да използва доносниците си да подпитват из двора: защо Далинар отказва да даде другиму някаква действителна власт, щом опитва да изгради един по-добър Алеткар? Защо не допуска Садеас да участва в защитата на краля? Защо не отвори вратите си за съдиите на Садеас?

Всъщност, каква власт има престолът, след като прави назначения като това на Садеас, само за да се преструва, че няма такова нещо?

— Трябва, в знак на протест, да се откажеш от поста на Върховен принц на осведомяването.

— Не. Още не. Ще почакаме, докато слуховете загризат стария Далинар и го накарат да си мисли, че трябва да ми позволи да си върша работата. И тогава, в мига преди той да опита да ме включи, аз се оттеглям.

Това щеше да разшири пукнатините и в Далинар, и в кралството.

Долу дуелът на Адолин продължаваше. Определено не личеше да се бие от сърце. Оставяше се открит, понасяше удари. Това ли беше момъкът, който тъй често се хвалеше с уменията си? Добър беше, разбира се, но не чак толкова. Не толкова, колкото Садеас лично го беше виждал на бойното поле, когато се сражаваше с…

Той се преструваше.

Садеас усети, че се усмихва.

— Е, това си е направо умно — прошепна той.

— Кое?

— Адолин се бие под възможностите си — обясни Садеас, когато момчето удари — едва — шлема на Еранив. — Внимава да не разкрива истинските си умения, та другите да не се подплашат и да откажат дуел. Ако покаже, че едва е успял да победи днес, другите може и да решат да се бият.

Иалаи присви очи и се вгледа.

— Сигурен ли си? Да не би просто да има лош ден?

— Сигурен съм — увери я Садеас. Сега знаеше какво да търси и лесно тълкуваше ходовете на Адолин, начина, по който той тормозеше Еранив и го караше да напада, после криво-ляво отбиваше ударите му. Адолин Колин се оказа по-умен, отколкото Садеас бе мислил.

Пък и по-добър дуелист. За да спечелиш се искаха умения, ала да спечелиш, като през цялото време показваш, че си по-слабият, се искаше истинско майсторство. С напредването на двубоя, зрителите се хванаха, и Адолин го превърна в състезание между равни. Садеас се съмняваше, че мнозина други са способни да разберат какво прави момчето.

Адолин се движеше лениво, от дузина пукнатини в Бронята му течеше Светлина, ала всичките пукнатини бяха на различни места, та нито една да не се разшири и да го остави изложен на истинска опасност. Той успя да свали Еранив със „случаен“ удар и тълпата изрева доволно. Дори светлооките изглеждаха увлечени.

Еранив побесня, почна да крещи, че Адолин просто е извадил късмет. Садеас обаче бе впечатлен. Това момче май има бъдеще, рече си той. Поне повече от баща си.

— Поредната спечелена Броня — недоволно установи Иалаи, когато Адолин вдигна ръка и излезе от арената. — Ще удвоя усилията си това да не се повтори.

Садеас потропваше с показалец по стола.

— Какво каза ти за дуелистите? Че са дръзки? Лесно се палят?

— Да. И?

— Адолин е дързък, лесно се пали, че и повече — разсъди Садеас. — Може да бъде подведен, притиснат, доведен до гняв. Притежава страст, като баща си, ала не я владее толкова.

Мога ли да го доведа до ръба на скалата?, питаше се Садеас. И после да го блъсна?

— Спри да разубеждаваш хората да се дуелират с него. Но и не ги насърчавай да го правят. Отстъпи. Искам да видя как ще се развие това.

— Звучи опасно. Това момче е оръжие, Торол.

— Вярно — рече Садеас и стана. — Обаче рядко ще се порежеш на оръжие, чиято дръжка е в твоята ръка. — Помогна на жена си да се изправи. — Освен това кажи на съпругата на Рутар, че може да дойде с мен следващия път, когато реша да изляза сам за скъпоценно ядро. Рутар е нетърпелив. Може да имаме полза от него.

Иалаи кимна и си тръгна. Садеас я последва, но се позабави, за да хвърли поглед на Далинар. Какво ли щеше да е, ако Далинар не бе уловен в клопката на миналото? Ако бе готов да види истинския свят, а не да си го въобразява?

Тогава навярно щеше да ти се наложи да убиеш и него, призна си той. Не се преструвай, че е възможно друго.

Най-добре човек да е честен, поне пред себе си.

30 . Самата природа поруменява

Топло било в далечната страна,

когато Пустоносните дошли в песните ни.

И ние ги прибрахме у дома,

и те се настаниха постепенно.

А още дълго ще се пее, че така е трябвало.

Из „Песента на Историите“ на Слушачите, Дванадесета строфа

Шалан зина при вида на внезапно избухналите цветове.

Разкъсваха пейзажа като мълния от ясно небе. Шалан остави сферите — Тин я караше да се учи как да ги крие в дланта си — и се изправи във фургона. Улови със свободната ръка облегалката на седалката си. Да, нямаше грешка. Ослепително червено и жълто сред монотонното кафяво и зелено.

— Тин, какво е това?

Тин се беше изтегнала, провесила крака навън. Макар да се предполагаше, че тя управлява фургона, върху очите ѝ лежеше бяла широкопола шапка. Самата Шалан се пазеше от слънцето с шапката на Блут, която успя да изрови от вещите му.

Тин се обърна настрани и вдигна шапката.

— Ъ?

— Ето там! Цветът.

Тин попогледна.

— Нищо не виждам.

Как така не виждаше този ярък цвят, толкова жив в сравнение с осеяните със скални пъпки, тръстики и туфи трева хълмове? Шалан взе далекогледа на Тин и го вдигна да проучи по-подробно.

— Растения. Там има една надвиснала скала, която ги пази откъм изток.

— О, и това ли е всичко? — Тин отново се облегна и затвори очи. — Рекох си, че може да е шатра от някой керван или нещо такова.

— Тин, растения са.

— Е, и?

— Различна флора в иначе еднообразна екосистема! — възкликна Шалан. — Отиваме! Ще кажа на Макоб да обърне кервана натам.

— Странна си, малката — рече Тин, когато Шалан се провикна към останалите фургони да спрат.

Макоб неохотно се съгласи с отклонението, но — за щастие — прие нареждането ѝ. Керванът беше на по-малко от ден път от Пустите равнини. Не се претоварваха. Шалан с труд сдържаше възбудата си. В Мразовитата земя почти всичко бе еднообразно; да има нещо ново за рисуване я вълнуваше неимоверно.

Приближиха скалата, която се издигаше под съвършено прав ъгъл и образуваше ветролом. По-едрите подобни образувания се наричаха лаит. Закътани долини, където можеше да процъфти цял град. Е, това тук съвсем не беше толкова голямо, ала живите организми го бяха намерили. Тук растеше горичка ниски, бели като кост дървета с ярки червени листа. Самата скална стена бе покрита с разни видове ластари, земята гъмжеше от скални пъпки от вида, който оставаше отворен, дори когато не валеше дъжд. От тях надвисваха тежки цветове и прилични на език пипала, които се гънеха като червеи в търсене на вода.

Малко езерце отразяваше синьото небе и подхранваше скалните пъпки и дърветата. В сянката на листака вирееше наситено зелен мъх. Тази красота приличаше на рубинени и изумрудени нишки в сив камък.

Щом фургонът спря, Шалан тутакси скочи. Подплаши нещо в гъсталака — няколко много дребни диви брадвохрътки избягаха. Не беше сигурна за породата, даже не беше сигурна брадвохрътки ли са — толкова бързо се движеха.

Е, това навярно значи, че не бива да се тревожа за нещо по-едро, прецени Шалан, когато навлезе в лаита. Едър хищник като белогръба щеше да пропъди всички по-дребни твари.

Шалан вървеше напред с усмивка. Беше почти като в градина, макар растенията да бяха видимо диви. Бързо прибираха цветовете, пипалата и листата си и оголваха земята около Шалан. Тя потисна кихавицата и продължи напред, докато стигна едно тъмнозелено езеро.

Тук постла одеяло върху камък, разположи се и почна да рисува. Останалите пътници от кервана тръгнаха на оглед из лаита или се покатериха върху каменната стена.

Шалан вдъхна приятно влажния въздух. Растенията се поуспокоиха. Цветовете на скалните пъпки се показаха. Кротките листа се отвориха. Наоколо избликна цвят, сякаш самата природа поруменя. Отче на Бурята! Не си беше давала сметка колко ѝ е липсвало разнообразието на красивите растения. Отвори скицника и набързо изписа молитва за Шалаш, Вестителя на Красотата, чието име носеше.

Някой мина през растенията и те се свиха отново. Газ се препъваше сред скалните пъпки в опит да не настъпва ластарите. Насочи се към Шалан, но спря и загледа езерцето.

— Гръм да го удари! Това риби ли са?

— Змиорки — предположи Шалан, когато едно от създанията набразди водната повърхност. — Ярко оранжеви, както се оказва. У дома, в декоративната градина на баща ми, имахме подобни.

Газ се приведе да види по-добре, една змиорка се подаде над водата, запляска с опашка и го напръска. Шалан се разсмя и взе Спомен за едноокия войник, който надзърта в зелените дълбини, свива устни и бърше чело.

— Какво искаш, Газ?

— Хмм — потътри срамежливо крака той. — Питах се дали… — И хвърли поглед към скицника.

Шалан отгърна нова страница.

— Разбира се. Като рисунката, която направих за Глурв, предполагам?

Газ се прокашля в длан.

— Аха. Изглеждаше много добре.

Шалан се усмихна и почна да рисува.

— Искате ли да позирам или нещо такова?

— Разбира се — отвърна Шалан, за да стои Газ мирен, докато тя рисува. Пооправи униформата му, прибра шкембето му, намести брадичката му. Повечето промени обаче дойдоха от изражението. Отправен в далечината поглед. С подходяща физиономия превръзката на окото стана благородна, белязаното лице — мъдро, униформата — горда. Шалан довърши рисунката с фон с отделни моменти от онази нощ, край огъня, когато керванджиите благодаряха за спасението си на Газ и другите дезертьори.

Откъсна листа и го подаде на Газ. Той го взе почтително и прокара пръсти през косата си.

— Гръм да ме удари — прошепна той. — Наистина ли изглеждах така?

— Да — отвърна Шалан. Дочу тихото жужене на Шарка някъде наблизо. Лъжа… ала и истина. Определено хората, които Газ спаси, го виждаха така.

— Благодаря Ви, Сиятелна. Аз… благодаря Ви.

В името на очите на Аш! Човекът наистина беше дълбоко трогнат.

— Пази я — заръча Шалан. — И не я прегъвай до довечера. Ще я лакирам, за да не се размаже.

Газ кимна и си тръгна, като отново подплаши растенията. Той беше шестият от бившите дезертьори, който я помоли за рисунка. Шалан ги насърчаваше. Всичко, което да им напомня какви биха могли да бъдат и какви би трябвало да бъдат.

А ти, Шалан?, запита се тя. Явно всеки иска от теб да бъдеш някоя. Ясна, Тин, баща ти… Ти каква искаш да бъдеш?

Тя прелисти скицника и намери листовете, където се беше нарисувала в пет-шест различни положения. Учена, дама в двора, художничка. Коя искаше да бъде?

Можеше ли да е всички?

Шарка бръмна. Шалан погледна встрани и забеляза как Вата се промъква през дърветата. Високият водач на дезертьорите не каза нищо за рисунките, но Шалан забеляза подигравателното му подсмихване.

— Престани да плашиш растенията ми, Вата.

— Макоб казва, че ще пренощуваме — отвърна Вата и се оттегли.

— Беда… — изжужа Шарка. — Да, беда.

— Знам — каза Шалан. Изчака листата да се върнат и ги нарисува. Бе успяла да се сдобие с въглен и лак от търговците, но за съжаление нямаше цветни пастели, с които да опита нещо по-амбициозно. Все пак, получаваше се хубава поредица ескизи. Беше доста различна от всичко останало в скицника.

Шалан умишлено не се замисляше за загубите си.

Рисуваше и рисуваше. Наслаждаваше се на покоя в горичката. Появиха се духчета на живота — ситни зелени трошици, които хвърчаха между листата и цветовете. Шарка стъпи върху водата и — доста забавно — почна тихичко да брои листата на близкото дърво. Шалан направи пет-шест скици на езерцето и дърветата с надеждата по-късно да успее да ги намери в някоя книга. Постара се да изобрази в подробности листата. После рисуваше каквото ѝ дойде на ум.

Толкова беше приятно да не рисува в движение, във фургона. Тук средата беше отлична — достатъчно светлина, мир и покой, пълно с живот…

Шалан спря, когато забеляза какво е нарисувала: скалист океански бряг и няколко смътни фигурки, които се подкрепяха на излизане от водата. Можеше да се закълне, че едната фигурка е Ялб.

Надяваше се. Така силно копнееше да са оцелели. Навярно никога нямаше да узнае.

Обърна страницата и продължи да рисува. Скицира жена, приклекнала над някакво тяло, с чук и длето в ръце, сякаш се готвеше да ги стовари в лицето му. Фигурата на земята беше някак скована — дървена… или каменна?

Шалан поклати глава, остави молива и разгледа скицата. Защо нарисува това? Първата рисунка имаше някакъв смисъл — тя се тревожеше за Ялб и другите моряци. Ала какво говореше за нейния ум втората?

Вдигна поглед и установи, че сенките са станали по-дълги, а слънцето се спуска към хоризонта. Шалан се усмихна, ала после подскочи, когато видя, че някой стои на десетина крачки от нея.

— Тин! — възкликна тя и положи скритата си ръка на гърди. — Отче на Бурята! Само как ме изплаши.

Тин се провря сред листака. Растенията се отдръпнаха.

— Хубави картинки. Според мен обаче би трябвало да упражняваш повече фалшификаторските си умения. Иде ти отвътре. Можеш да го вършиш, без да се тревожиш, че ще имаш неприятности.

— Упражнявам се. Обаче трябва и да рисувам.

— Наистина влизаш в тези рисунки, нали?

— Не влизам. Слагам други хора в тях.

Тин се усмихна и застана до камъка на Шалан.

— Винаги си готова с остроумията. Това ми допада. Когато отидем на Пустите равнини, трябва да те запозная с някои мои приятели. Ще успеят да те развалят наистина бързо.

— Не ми звучи приятно.

— Глупости — възрази Тин и скочи върху сухата част на съседния камък. — Пак ще си бъдеш ти. Само шегите ти ще станат по-мръсни.

— Прекрасно — отвърна Шалан и се изчерви.

Очакваше Тин да се разсмее, ала тя се умисли.

— Ще се наложи да ти дадем някакво усещане за действителността, Шалан.

— О, да не би напоследък да се дава като лекарство?

— Не. Като юмрук в лицето. И разплаква хубавите момичета, ако имат късмета да останат живи.

— Ще установиш, че животът ми не е бил само цветя и сладки.

— Сигурна съм, че мислиш така. Всеки го прави. Шалан, аз наистина те харесвам. Намирам, че имаш огромни възможности. Но онова, за което се учиш… ще изисква да правиш много трудни неща. Неща, които насилват душата, разкъсват я. Ще изпадаш в положения, в които не си била никога.

— Ти едва ме познаваш — отговори Шалан. — Откъде си толкова сигурна, че никога не съм правила такива неща?

— Защото не си се пречупила.

— Може да лъжа.

— Малката, ти рисуваш престъпници и ги изкарваш герои. Танцуваш със скицник в ръка сред цветята. Изчервяваш се само при намек за нещо неприлично. Колкото и лоша да мислиш, че си, стегни се. Ще става по-зле. А аз наистина не знам ще успееш ли да се справиш.

— Защо ми казваш това?

— Защото след по-малко от ден ще стигнем Пустите равнини. Сега е последната ти възможност да се откажеш.

— Аз…

Какво щеше да прави с Тин, когато пристигнат? Да признае, че се е съгласявала с предположенията ѝ, само за да се учи от нея? Тя познава хора, размишляваше Шалан. Хора във военните лагери, които могат да са особено полезни.

Трябваше ли да продължава с преструвките? Искаше да го направи, ала знаеше, че е така, просто защото харесва Тин и не иска да ѝ даде причина да спре да я учи. И установи, че казва:

— Въвлечена съм вече. Искам да изпълня плана си.

Лъжа.

Тин въздъхна и кимна.

— Добре. Готова ли си да ми кажеш какъв е този грандиозен план?

— Далинар Колин — отговори Шалан. — Синът му е сгоден за една жена от Я Кевед.

Тин вдигна вежда.

— Е, това вече е любопитно. И жената няма да отиде?

— Не и когато той я очаква — каза Шалан.

— А ти приличаш на нея?

— Можеш и така да го кажеш.

Тин се усмихна.

— Хубаво. Накара ме да си мисля, че е изнудване, което е много трудно. Това обаче е измама, с която можеш и да се справиш. Впечатлена съм. Дръзко, но изпълнимо.

— Благодаря ти.

— И какъв е планът?

— Добре. Ще се представя на Колин, ще покажа, че съм бъдещата съпруга на сина му, и ще му позволя да ме настани в домакинството си.

— Не е добре.

— Не е ли?

Тин рязко поклати глава.

— Така ще си много задължена на Колин. Ще изглеждаш бедна и ще подкопаеш уважението към теб. Това, което замисляш, се нарича „хубаво лице“ — опит да облекчиш един богат мъж от парите му. Тук всичко опира до представяне и впечатление. Трябва да се настаниш в странноприемница в друг лагер и да се държиш, все едно си напълно самодостатъчна. Да поддържаш загадъчно излъчване. Кой е сгоден, между другото? По-големият или по-малкият син?

— Адолин — отговори Шалан.

— Хмм… Не знам по-добре ли е или по-зле от Ренарин. Носи му се славата на ухажор и разбирам защо баща му гледа да го ожени. Обаче ще ти е трудно да задържиш вниманието му.

— Наистина ли? — попита Шалан и искрено се притесни.

— Аха. Той е бил почти сгоден десетина пъти. Даже си мисля, че веднъж се сгоди наистина. Хубаво, че се срещнахме. Ще трябва малко да помисля, докато намеря правилния подход. Но определено няма да приемеш гостоприемството на Колин. Адолин никога няма да се заинтригува, ако не си недостъпна по един или друг начин.

— Трудно е да съм недостъпна, щом вече имаме условен годеж.

— И все пак е важно — поучително вдигна показалец Тин. — Ти си тази, която се е захванала с любовна измама. Този вид измами са трудни, но сравнително безопасни. Ще се справим.

Шалан кимна, макар тревогите ѝ да се засилиха.

Какво щеше да излезе от нейния годеж? Ясна вече я нямаше, та да настоява това да се доведе до край. Тя искаше Шалан да се обвърже с нейното семейство. Навярно заради възможностите ѝ като Повелител на Стихиите. Шалан се съмняваше, че останалите членове на рода Колин ще настояват в семейството им да влезе някакво си веденско момиче.

Тин се изправи. Шалан скри притесненията си. Ако годежът се прекрати, така да е. Имаше си далеч по-големи грижи — Уритиру и Пустоносните. И трябваше да се справи с Тин — без при това да мами рода Колин. Просто поредното нещо, с което да се справи.

Странно, ала тя се вълнуваше от тази възможност. Реши да направи още една рисунка, преди да намери нещо за хапване.

31. Затишието преди

Димна форма сред човеците ни укрива и минава.

Като техните Стихии, тя сила ни дарява.

Дръзваме ли пак да я приемем? Наблюдава.

Създадена от боговете, тя ни застрашава.

Като допир на Несътворения проклина, приближава

смъртта. От сянка е направена. И лъже.

Из „Песента на Тайните“ на Слушачите, Петдесет и първа строфа

Каладин доведе отряда пребити и уморени мъже в казармата на Мост Четири. Както тайно беше поръчал, посрещнаха ги насърчителни викове и поздрави. Беше ранна вечер. Познатият мирис на яхния беше едно от най-приветливите неща, които Каладин можеше да си представи.

Отстъпи и пусна четиридесетимата да минат край него. Те не бяха от Мост Четири, ала тази вечер щяха да са такива. Държаха главите си високо вдигнати, а когато другите им подаваха паници яхния, по лицата им изгряваха усмивки. Скалата попита един как е минал патрулът и макар Каладин да не чу отговора на войника, определено чу предизвикания от него тътнещ смях на рогоядеца.

Усмихна се и се облегна на стената на казармата със скръстени ръце. После установи, че проверява небето. Слънцето не бе съвсем залязло, ала в притъмняващото небе около Пояса на Талн почнаха да се появяват звезди. Точно над хоризонта висеше Сълзата — много по-ярка от другите и наречена така на едничката сълза, която проляла Рея. Някои от звездите се движеха — нищо изненадващо, звездни духчета — ала вечерта беше някак особена. Каладин вдиша дълбоко. Не беше ли въздухът застоял?

— Сър?

Каладин се обърна. Един от мостовите, сериозен мъж с къса тъмна коса и изсечени черти, не се беше присъединил към другарите си около казана. Каладин се помъчи да си спомни името му…

— Питт, нали?

— Тъй вярно. От Мост Седемнадесет.

— От какво имаш нужда?

— Аз само…

Човекът погледна гостоприемния огън и хората от Мост Четири, които се смееха и бъбреха с патрула. Някой беше окачил на стената на казармата особени брони. Шлемове и нагръдници от черупка, прикрепени към кожените дрехи на мостови. Сега бяха заменени от първокласни стоманени каски и гръдни брони. Каладин се чудеше кой ли е окачил старите. Даже не знаеше, че хората са ги донесли; това бяха допълнителните доспехи, изработени от Лейтен, и скрити в пропастите преди освобождаването на мостовите.

— Сър — продължи Питт, — аз само исках да кажа, че съжалявам.

— За какво?

— Когато бяхме мостови. — Питт се хвана за главата. — Бурята да го отнесе, струва ми се, че е било в друг живот. По онова време не можех да мисля като хората. Всичко ми беше като в мъгла. Но помня, че бях щастлив, когато пращаха вашия отряд, а не моя. Помня, че се надявах да се провалите, понеже дръзвахте да ходите с вдигнати глави… Аз…

— Всичко е наред, Питт. Не си виновен ти. Садеас е виновен.

— Май да. — Погледът на Питт охладня. — Успя да ни прекърши, нали, сър?

— Да.

— Оказва се обаче, че хората могат да се възродят. Не съм си го и помислял. — Питт погледна през рамо. — Ще трябва да направя това за останалите момчета от Мост Седемнадесет, нали?

— С помощта на Тефт, да. На това се надяваме. Мислиш ли, че можеш да го направиш?

— Само трябва да се престоря на Вас, сър — отговори Питт. Усмихна се, взе паница яхния и се присъедини към останалите.

Тези четиридесет скоро щяха да са готови да станат сержанти на своите мостови отряди. Преобразяването им бе станало по-бързо, отколкото Каладин се надяваше. Тефт, ти направи чудеса. Успя, човече, мислеше той.

Впрочем, къде се дяваше Тефт? Патрулира с тях, а сега бе изчезнал. Навярно бе отишъл да провери някой друг от мостовите отряди. Видя обаче как Скалата пъди някакъв мършав мъж в одежди на ардент.

— Това пък какво беше? — попита Каладин рогоядеца и го улови за ръката, когато той мина край него.

— Тоя. Размотава се тука със скицник. Прищяло му се да рисува мостовите. Ха! Понеже сме прочути, видиш ли.

Каладин се свъси. Странна дейност за ардент. От друга страна, всички арденти бяха малко или много странни. Пусна Скалата да се върне при яхнията и се отдалечи от огъня. Наслаждаваше се на покоя.

Толкова тихо беше в лагера. Все едно затаява дъх.

— Явно патрулът е свършил работа — рече Сигзил, приближавайки Каладин. — Хората са променени.

— Забавно е какво могат да направят за войниците няколко дни марш като отряд — отвърна Каладин. — Да си виждал Тефт?

— Не, сър — каза Сигзил и кимна по посока на огъня. — Добре е да си вземеш от храната. Тази вечер няма да имаме много време за приказки.

— Бурята — осъзна Каладин. Струваше му се, че последната е била твърде скоро. Бурите обаче невинаги бяха редовни, не и както той мислеше за тях. Бурегадателите ги предсказваха чрез сложни математически изчисления. Навремето бащата на Каладин имаше за хоби предвиждането на бурите.

Навярно затова той сега обръщаше внимание. Да не би внезапно да беше почнал да предсказва бури, защото вечерта беше прекалено… някаква?

Въобразяваш си, рече си Каладин. Отърси се от умората от продължителната езда и марша и отиде да си сипе яхния. Трябваше да хапне набързо — искаше да се присъедини към охраната на Далинар и краля по време на бурята.

Войниците от патрула го приветстваха, докато си пълнеше паницата.

* * *

Шалан седеше в тракащия фургон. Прокара длан над сферата на седалката, взе я и пусна друга.

Тин шавна вежда.

— Чух шума от размяната.

— Да му изсъхнат мрежите, дано! — викна Шалан. — Стори ми се, че успях.

— Да му изсъхнат мрежите ли?

— Ругатня — уточни Шалан и се изчерви. — Чух я от моряците.

— Шалан, имаш ли някаква представа какво означава всичко това?

— Амии… за риболов? — подзе Шалан и се изчерви. — Мрежите може би са сухи? Нямат улов и това е лошо?

Тин се ухили.

— Миличка, ще дам всичко от себе си да те разваля. Дотогава, мисля си, трябва да не ползваш моряшки ругатни. Ако обичаш.

— Добре. — Шалан пак прокара длан и размени сферите. — Никакво тракване! Чу ли това? По-точно, не чу ли? Не издадох звук!

— Хубаво — отговори Тин и щипна от някакво подобно на мъх вещество. Взе да го търка между пръстите си и на Шалан ѝ се стори, че вижда как от мъха се издига дим. — Наистина ставаш по-добра. Освен това чувствам, че сме длъжни да преценим как да използваме таланта ти в рисуването.

Шалан вече имаше представа как може да ѝ послужи това. Повечето от бившите дезертьори я бяха помолили да ги нарисува.

— Упражнява ли акцентите? — попита Тин. С търкането на мъха очите ѝ заблестяха.

— Наистина го сторих, добра ми жено — отговори Шалан с тайленски акцент.

— Добре. Когато се сдобием с повечко средства, ще се позанимаем с дегизировката. На мен лично ще ми бъде много забавно да гледам лицето ти, когато се наложи да се появиш публично с открита ръка.

Шалан тутакси притисна скритата ръка до гърдите си.

— Моля!

— Предупредих те за трудните неща — усмихна се пакостливо Тин. — Западно от Марат повечето жени ходят с две открити ръце. Ако възнамеряваш да ходиш нататък и да не се открояваш, трябва да си в състояние да правиш като тях.

— Това е непристойно! — възкликна Шалан и се изчерви ужасно.

— Та това е просто ръка, Шалан. Вие, воринците сте толкова превзети, Бурята да ви отнесе. Тази ръка изглежда досущ като другата.

— Гърдите на доста жени не са много по-видими от гърдите на мъжете — тросна се Шалан. — Това не значи, че бива да излизат без риза, като мъже!

— Всъщност, из някои от Решийските острови и Ири не е необичайно жените да ходят голи до кръста. Там горе става горещо. Никой няма нищо против. На мен самата доста ми се нрави.

Шалан вдигна ръце — едната облечена, другата не — пред лицето си, за да прикрие червенината.

— Правиш го, само за да ме дразниш.

— Аха — подхилкваше се Тин. — Точно така. И това тук е момичето, което изпързаля цял отряд дезертьори и превзе нашия керван?

— Не ми се налагаше да се разхождам гола, за да направя това.

— Още по-добре. Продължаваш ли да мислиш, че си опитна и веща? Изчервяваш се веднага щом спомена да откриеш ръката си. Не можеш ли да разбереш колко трудна ще ти бъде която и да е успешна измама?

Шалан пое дълбоко дъх.

— Май да.

— Да си покажеш ръката няма да е най-трудното нещо, което ще ти се налага да правиш — продължи Тин, която изглеждаше някъде далеч. — Далеч не най-трудното. Аз…

— Ти какво?

Тин поклати глава.

— Ще говорим за това по-късно. Виждаш ли вече военните лагери?

Шалан се надигна и засенчи очи заради залязващото слънце. На север видя сияние. Стотици — не, хиляди — огньове караха небето да изглежда тъмно. Тя остана без дъх.

— Пристигнахме.

— Нареди да спрат за пренощуване — рече Тин, без да помръдне.

— Като че ли сме само на няколко часа — отвърна Шалан. — Можем да побързаме…

— И да пристигнем след падането на нощта. Тогава без друго ще ни се наложи да лагеруваме. По-добре да пристигнем бодри на сутринта. Довери ми се.

Шалан седна и повика един от керванджиите: момък, който крачеше бос край фургоните — сигурно имаше страховити мазоли. Само старшите керванджии се возеха.

— Питай майстор Макоб какво мисли за спирането ни тук за нощувка — рече Шалан на момъка.

Той кимна и припна край кервана, задминавайки мудните чули.

— Не вярваш ли на преценката ми? — развеселено попита Тин.

— Майстор Макоб не обича някой да му казва какво да прави. Ако е добре да спрем, навярно сам ще го предложи. Струва ми се, че така е по-добре да водя.

Тин затвори очи и обърна лице към небето. Все още разсеяно търкаше мъха между пръстите си.

— Довечера може да получа някои сведения за тебе.

— За?

— За твоята родина. — Тин поотвори око. Макар позата ѝ да бе ленива, окото беше любопитно.

— Много мило — отвърна неангажиращо Шалан. Стараеше се да не казва много за дома си и за живота си там; не беше казала на Тин и за своето пътешествие и за потъването на кораба. Колкото по-малко разкриваше за миналото си, толкова по-малка бе вероятността Тин да осъзнае коя всъщност е новата ѝ ученичка.

Сама си е виновна за прибързаните заключения за мен, помисли Шалан. Пък и нали тъкмо тя ме учи да се преструвам. Няма да се почувствам зле, ако я излъжа. Тя лъже всички наред.

Потръпна при тази мисъл. Тин имаше право — Шалан наистина беше наивна. Не можеше да не изпитва вина, когато излъже, дори една професионална измамница!

— Очаквах повече от теб — подхвърли Тин и затвори око. — Да се замислиш.

Шалан се размърда на седалката.

— За какво да се замисля? — попита тя най-сетне.

— Значи не знаеш. Така си и мислех.

— Тин, много неща не знам — подразни се Шалан. — Не знам как да построя фургон, не знам ириалски, и определено не знам как да ти попреча да се държиш дразнещо. Не че не съм се мъчила и с трите.

Тин се усмихна и не отвори очи.

— Вашият веденски крал е мъртъв.

— Ханаванар? Мъртъв? — Шалан никога не беше зървала Върховния принц, а какво остава за краля. Монархията беше нещо далечно. Установи, че казаното няма особено значение за нея. — Значи синът му ще го наследи.

— Би го наследил. Ако и той не беше мъртъв. Наред с шестима от Върховните принцове на Я Кевед.

Шалан зина.

— Говорят, че е работа на Убиеца в Бяло — тихо рече Тин. — Онзи шин, който уби краля на алетите преди шест години.

Шалан се отърси от объркването си. Братята ѝ. Добре ли бяха?

— Шестима Върховни принцове. Кои?

Разбереше ли това, щеше да узнае в какво положение е родното ѝ княжество.

— Не знам точно. Ял Мала и Евинор със сигурност. Вероятно и Абриал. Някои са загинали при нападението, други по-рано. Сведенията са смътни. Напоследък е трудно да се измъкне нещо достоверно от Веденар.

— Валам жив ли е още?

Върховния принц на Шалан.

— Докладват, че участвал в борбата за престола. Тази вечер моите осведомители ще ми пишат по далекосъобщителя. Тогава може да има нещо и за теб.

Шалан се облегна. Кралят — мъртъв? Война за трона? Отче на Бурята! Как би могла да узнае нещо за семейството си, за имението? Не бяха близо до столицата, ала ако цялата страна е погълната от войната, тя ще достигне и до най-затънтените краища. Не беше лесно да се свърже с братята си. Нейният далекосъобщител потъна с Насладата на вятъра.

— Всяко сведение ще бъде особено ценно за мен. Всяко — рече Шалан.

— Ще видим. Ще те повикам, когато ми докладват.

Шалан се залови да смила наученото. Тин подозираше, че не зная, обаче не ми каза досега. Харесваше Тин, ала не биваше да забравя, че тя се препитава от укриване на сведения. Какво ли друго знае, ала не го споделя?

Момъкът се върна покрай фургоните. Когато стигна при Шалан, закрачи редом с нейния.

— Макоб казва, че постъпвате мъдро като го питате. Казва още, че можем да лагеруваме тук. Границите на всички военни лагери се охраняват и не е вероятно да ни пуснат през нощта. Освен това не е сигурен, че бихме могли да стигнем в лагерите преди бурята.

Тин се усмихна, без да отваря очи.

— Значи, ще лагеруваме — рече Шалан.

32 . Който мрази

До царството на духовете, което форми ни дарява,

умовете ни са близо, ала духовете ни предават.

Най-умните сред тях от нас не получават

онова, което човеците им дават.

За тях сме твърде постни,

А хората месо са.

Из „Песента на Духовете“ на Слушачите, Девета строфа

В съня си Каладин беше буря.

Завземаше земята, втурваше се през нея като пречистващ бяс. Всичко се отдръпваше пред него, всичко се прекършваше. В мрака земята се прераждаше.

Рееше се, мълниите го оживяваваха, вдъхновяваха го. Гласът му беше воят на вятъра. Сърцето му биеше с гръмотевиците. Покоряваше, преодоляваше, засенчваше и…

Правил го бе и преди.

Осъзнаването се яви у Каладин като вода, която се процежда под вратата. Да. Той вече беше сънувал този сън.

Обърна се с мъка. Зад него се простираше лице, огромно колкото небето — силата, която движеше бурята, самият Отец.

СИНЕ НА ЧЕСТТА, ревна глас като вятър.

— Истина е! — извика Каладин в бурята. И той беше вятър. Дух. Някак успя да проговори. — Ти си истински!

ТЯ ТИ ВЯРВА.

— Сил ли? Вярва ми.

А НЕ БИВА.

— Ти ли си онзи, който ѝ забрани да дойде при мен? Ти ли си онзи, който не пуска духчетата?

ТИ ЩЕ Я УБИЕШ. В дълбокия, могъщ глас прозвуча съжаление. Печал. ТИ ЩЕ УБИЕШ МОЯТА РОЖБА И ЩЕ ОСТАВИШ ТЯЛОТО Ѝ НА ЗЛОДЕИ.

— Няма да го направя! — викна Каладин.

ВЕЧЕ ЗАПОЧНА.

Бурята не спираше. Каладин виждаше света отгоре. В закътани пристанища корабите се люлееха върху вълните. В далечен край, отвъд хълмове и планини, армии се гушеха в долините и се готвеха за война. Пред него просторно езеро пресъхна — водите се оттеглиха в скалите на дъното.

— Как мога да спра това? — попита Каладин. — Как мога да я опазя?

ТИ СИ ЧОВЕК. ТИ ЩЕ Я ПРЕДАДЕШ.

— Няма да я предам!

ЩЕ СЕ ПРОМЕНИШ. ХОРАТА СЕ ПРОМЕНЯТ. ВСИЧКИ ХОРА.

Огромен континент. Толкова много хора говореха езици, които той не разбираше. Всички се криеха в стаите, пещерите, деретата.

АХ, рече Отецът на Бурята. ЗНАЧИ ЩЕ СВЪРШИ.

— Какво? — викаше Каладин във ветровете. — Какво се промени? Чувствам, че…

ТОЙ ИДЕ ЗА ТЕБ, МАЛКИ ПРЕДАТЕЛЮ. СЪЖАЛЯВАМ.

Нещо се надигна пред Каладин. Друга буря. С червени светкавици. Така грамадна, че континентът — целият свят — беше нищожен в сравнение с нея. Всичко падаше в сянката ѝ.

СЪЖАЛЯВАМ. ТОЙ ИДВА.

Каладин се събуди. Сърцето блъскаше в гърдите му.

Едва не падна от стола. Къде беше? В Иглата, в съвещателната зала на краля. Каладин бе поседнал за миг и…

Изчерви се. Беше задрямал.

Близо до него стоеше Адолин и говореше с Ренарин.

— Не съм убеден, че от срещата ще излезе нещо, но се радвам, че татко се съгласи. Почти се бях отказал от надеждата — толкова време бе нужно на паршендския пратеник да дойде.

— Сигурен ли си, че онзи, когото видя там, беше жена? — попита Ренарин. Най-сетне беше обвързал Меча си и не се налагаше да го мъкне навсякъде. — Жена Броненосец?

— Паршендите са напълно странни — отвърна Адолин и сви рамене. Погледна към Каладин и устните му се извиха презрително. — Спим на служба, а?

Наблизо тракаше капакът, от който течеше вода. Навани и Далинар трябва да бяха в съседната стая.

Кралят не беше тук.

— Негово Величество! — викна Каладин и скокна.

— В личните си покои, мостови — каза Адолин и кимна по посока на друга врата. — Можеш да спиш по време на буря. Впечатляващо. Почти колкото лигата ти насън.

Нямаше време за заяждане. Този сън… Каладин се обърна към вратата на балкона. Дишаше учестено.

Той идва…

Каладин рязко отвори вратата. Адолин и Ренарин се развикаха, ала той не им обърна внимание. Изправи се лице в лице с бурята.

Все още виеше вятър. Дъждът пердашеше каменния балкон с шум като от трошене на пръчки. Но вече нямаше светкавици, а вятърът, макар и силен, не можеше да вдига камъни и да събаря стени. Най-могъщата част от бурята бе отминала.

Тъмнина. Биеше го вятър, дошъл от дълбините на нищото. Каладин чувстваше, че стои над самата Преизподня, Чернилото от старите песни. Дом на демони и чудовища. Излезе навън колебливо. Светлината от отворената врата плисна върху мокрия балкон. Намери парапета — здрава част от него — и го стисна със студените си пръсти. Дъждът шибаше лицето му, мокреше униформата му, заравяше се в плата и търсеше топлата му кожа.

— Ти луд ли си? — обади се Адолин от прага. Каладин едва го чу през вятъра и далечния тътен на гръмотевиците.

* * *

Шарка бръмчеше тихо, докато върху фургона се лееше дъжд.

Робите на Шалан се притискаха един в друг и хленчеха. Щеше ѝ се да накара проклетото духче да млъкне, ала Шарка не откликваше на напомнянията ѝ. Поне бурята привършваше. Шалан искаше да излезе и да прочете какво казваха за родината ѝ събеседниците на Тин.

Звуците на Шарка звучаха почти като плач. Шалан се смръщи и се наведе към него. Думи ли чуваше?

— Лошо… лошо… толкова лошо…

* * *

Сил излетя от гъстия мрак на бурята — внезапен проблясък в черното. Завъртя се около Каладин и кацна на железния парапет. Роклята ѝ беше по-дълга и по-пищна от обичайното. Дъждът преминаваше през нея, без да наруши очертанията ѝ.

Тя погледна към небето, после рязко обърна глава.

— Каладин. Нещо не е както трябва.

— Знам.

Сил почна да се върти насам-натам. Очите ѝ се отвориха широко.

— Той идва.

— Кой? Бурята ли?

— Онзи, който мрази — прошепна тя. — Мракът вътре. Каладин, той наблюдава. Нещо ще се случи. Нещо лошо.

Каладин се позабави само за миг, после се завтече към стаята, мушна се край Адолин и влезе на светло.

— Доведете краля. Излизаме оттук. Веднага.

— Какво? — попита Адолин.

Каладин със замах отвори вратата към по-малката стая, където се намираха Далинар и Навани. Върховният принц седеше на дивана, изражението на лицето му беше някак далечно. Навани го държеше за ръката. Каладин очакваше друго. Върховният принц не изглеждаше уплашен или луд, а просто умислен. Говореше тихо.

Каладин застина. Той вижда неща по време на буря.

— Какво правиш? — попита Навани. — Как смееш?

— Можете ли да го събудите? — продума Каладин и пристъпи в стаята. — Трябва да се махнем от тази стая, от двореца.

— Глупости. — Това беше гласът на краля. Елокар влезе в стаята зад Каладин. — Какви ги дрънкаш?

— Тук не сте в безопасност, Ваше Величество. Трябва да Ви изведем от двореца и да ви съпроводим до лагера.

Проклятие. Това безопасно ли щеше да е? Дали не трябваше да идат на някое неочаквано място?

Навън прозвуча гръм, но шумът на дъжда отслабваше. Бурята замираше.

— Това е нелепо — обади се Адолин иззад краля и вдигна ръце. — Тук е най-безопасното място във всички лагери. Ти искаш да излезем? Да влачиш краля навън в бурята?

— Трябва да събудим Върховния принц — рече Каладин и се пресегна към Далинар.

Далинар улови ръката му.

— Върховният принц е буден — рече той. Погледът му се проясни. Далинар се върна от далечното място, където беше досега. — Какво става тук?

— Мостовият иска да се изнесем от двореца — обясни Адолин.

— Войнико?

— Тук не е безопасно, сър.

— Какво те кара да го кажеш?

— Инстинкт, сър.

Стана тихо. Дъждът навън трополеше леко. Пороите бяха дошли.

— Значи тръгваме — рече Далинар и се надигна.

— Какво? — възкликна кралят.

— Ти постави този човек начело на гвардията си, Елокар — обясни Далинар. — Щом той смята, че позицията ни не е безопасна, трябва да правим каквото каже.

В края на думите му се подразбираше едно засега, ала Каладин не го беше грижа. Стрелна се покрай краля и Адолин обратно в основното помещение и се отправи към изхода. Сърцето му блъскаше в гърдите. Мускулите му бяха напрегнати. Сил трескаво летеше из стаята, видима само за неговите очи.

Каладин разтвори вратите. В преддверието дежуреха шестима мъже — мостови и един от Кралската гвардия, Ралинор.

— Излизаме — рече Каладин. — Белд и Хобер, вие сте авангард. Проучете пътя за излизане от сградата — задния, долу през кухните — и викайте, ако видите нещо необичайно. Моаш, двамата с Ралинор сте ариергард. Пазете тук, докато изведа краля и Върховния принц от полезрението ви, и тогава ни последвайте. Март и Ет, стойте до краля каквото и да става.

Войниците се заловиха за работа, без да задават въпроси. Когато съгледвачите хукнаха напред, Каладин се върна при краля, улови го за ръката и го повлече към изхода. Елокар вцепенено се остави да го водят.

Останалите светлооки тръгнаха след тях. Братята Март и Ет застанаха от двете страни на краля. Моаш пазеше на прага. Стискаше притеснено копието си и го насочваше ту на една страна, ту на друга.

Каладин бързо поведе краля и семейството му по коридора по предварително избрания път. Вместо да се насочат наляво и по наклона към официалния вход, те тръгнаха надясно и се заспускаха все по-навътре в дълбините на двореца. Надясно към кухните и после — навън в нощта.

Коридорите бяха тихи. Всички се подслоняваха в стаите си по време на буря.

Далинар отиде при Каладин в началото на групата.

— Ще ми бъде любопитно да разбера какво точно предизвика това, войнико. След като се озовем в безопасност.

Духчето ми получи пристъп, каза си Каладин, докато гледаше как Сил се стрелка напред-назад в коридора. Това го предизвика. Как щеше да го обясни? Че слуша вятърно духче?

Влизаха все по-дълбоко. Проклятие, празните коридори го тревожеха. По-голямата част от двореца представляваше всъщност дупка в скалата на върха, а отстрани бяха изрязани прозорци.

Каладин замръзна на място.

Пред тях светлините бяха угасени. В далечината коридорът притъмняваше, докато не стана мрачен като мина.

— Чакай — обади се Адолин и спря. — Защо е тъмно? Какво е станало със сферите?

Светлината от всички сфери беше изцедена.

Проклятие. А какво беше това на стената по-нататък? Голямо черно петно. Каладин трескаво измъкна сфера от джоба си и я вдигна. Дупка! В стената на коридора беше изрязана врата, направо в скалата. През нея нахлуваше студен вятър.

Сферата освети и нещо на пода отпред. Там, където коридорите се пресичаха, лежеше тяло в синя униформа. Белд, един от хората, които Каладин прати пред групата.

Всички се взираха в трупа с ужас. Призрачната тишина в коридора и отсъствието на светлини приглушиха дори възраженията на краля.

— Той е тук — прошепна Сил.

Някой пристъпи някак тържествено откъм страничния коридор. Държеше дълъг сребрист Меч, който прорязваше диря в каменния под. Одеждите на човека бяха свободни и бели — тънки панталони и риза, които се развяваха с всяка стъпка. Гола глава. Бледа кожа. Шин.

Каладин го позна. Всичко живо в Алеткар беше чувало за този човек. Убиецът в бяло. Каладин го видя веднъж в съня си, приличен на съня от преди малко, ала тогава не разбра кой е.

От тялото на убиеца струеше Светлина.

Той беше Повелител на Стихиите.

— Адолин, с мен! — викна Далинар. — Ренарин, пази краля! Отведи го обратно!

С тези думи Далинар — Тоягата — грабна копието на един от каладиновите хора и нападна убиеца.

Сам ще причини смъртта си, рече си Каладин и хукна след него.

— Вървете с принц Ренарин! — кресна той на хората си. — Изпълнявайте заповедите му! Пазете краля!

Телохранителите, в това число и застигналите групата Моаш и Ралинор, започнаха трескаво да отстъпват. Влачеха Навани и краля.

— Татко! — извика Ренарин. Моаш го улови за рамото и го задърпа. — Аз мога да се бия!

— Върви! — ревна Далинар. — Защитавай краля!

Докато Каладин нападаше редом с Далинар и Адолин, последното, което чу, беше хленченето на Елокар.

— За мен е дошъл! Знаех си. Както дойде за татко…

Каладин вдъхна толкова Светлина, колкото посмя. Убиецът в бяло стоеше спокойно насред коридора и излъчваше своя Светлина. Как бе възможно той да е Повелител на Стихиите? Що за духче би избрало такъв човек?

Мечът на Адолин се появи в ръцете му.

— Тризъбец — тихо нареди Далинар и забави ход, когато наближиха убиеца. — Аз съм в средата. Знаеш ли какво да правиш, Каладин?

— Тъй вярно, сър.

Тризъбецът беше прост боен ред, за малки отряди.

— Нека аз се оправя с това, татко! Той има Меч, а и това сияние не ми харесва…

— Не, удряме заедно. — Далинар присви очи и се втренчи в убиеца, който стоеше спокойно над трупа на бедния Белд. — Този път не дремя на трапезата, гадино. Няма да ми отнемеш и друг!

Тримата нападнаха заедно. Далинар в средата щеше да се постарае да задържи вниманието на убиеца, докато Адолин и Каладин атакуват отстрани. Той разумно бе подбрал копието, а не собствения си меч. Хвърлиха се бързо, за да объркат убиеца и да го надвият.

Онзи дочака да се приближат, после скочи и остави след себе си диря от Светлина. Завъртя се във въздуха, тъкмо когато Далинар изрева и удари с копието.

Убиецът не падна. Стъпи на тавана, на дванадесетина стъпки височина.

— Истина е — тревожно рече Адолин. Изви се назад и вдигна Меча, за да удари под този особен ъгъл. Убиецът обаче изтича надолу по стената, дрехите му прошумоляха и той отблъсна Меча на Адолин със своя. После го удари с длан в гърдите.

Адолин се понесе нагоре като подхвърлен. От тялото му струеше Светлина на Бурята и той се удари в тавана. Адолин изръмжа, преобърна се, ала си остана на тавана.

Отче на Бурята!, рече си Каладин. Сърцето му блъскаше. Вътре в него вилнееше буря. Удари с копието си успоредно с копието на Далинар.

Убиецът не избегна удара.

И двете копия улучиха — далинаровото в рамото, каладиновото в страната. Убиецът се завъртя, замахна с Меча си през копията и ги преряза на половина. Като че никак не го беше грижа за раните. Хвърли се напред, зашлеви Далинар в лицето и го запрати сгърчен от болка на земята. После замахна с меча към Каладин.

Каладин едва избегна удара, после отстъпи. Върхът на копието му изтрака на пода до Далинар. Принцът изстена и се обърна. Притискаше с ръка удареното място на лицето си. От разцепената кожа се процеждаше кръв. Човек не можеше просто така да се отърси от удар на Повелител на Стихиите, зареден със Светлина.

Убиецът се изправи в коридора, спокоен и самоуверен. В прорезите на окървавените му дрехи се вихреше Светлина и лекуваше раните му.

Каладин отстъпи, стиснал копието без острие. Каквото правеше този човек… Той не можеше да е Бягащ по вятъра, нали?

Невъзможно.

— Татко! — извика Адолин отгоре. Беше стъпил на крака, ала струящата от него Светлина беше на привършване. Опита да нападне убиеца, но се подхлъзна от тавана и се стовари на пода. Падна върху рамото си. Мечът се изплъзна из пръстите му и изчезна.

Убиецът прекрачи през Адолин, който се размърда, без да става.

— Съжалявам — рече онзи и от устата му излетя Светлина. — Не искам да правя това.

— Няма да ти позволя да го направиш — изръмжа Каладин и се хвърли напред. Сил се въртеше около него и той усещаше вятъра. Усещаше как бурята в него го подтиква да действа. Уловил остатъка от копието си като бухалка, той нападна убиеца. Вятърът го водеше.

Съвършено точни удари, мигове на единение с оръжието. Забрави тревогите, забрави провалите, забрави дори гнева си. Само Каладин и копието.

Както и трябваше да бъде.

Убиецът понесе удар в рамото, после в ребрата. Не можеше да пренебрегва всички удари — Светлината му щеше да свърши, докато го лекува. Убиецът изруга и отново изпусна Светлина. Отстъпи. Шинските му очи — твърде големи и с блед сапфирен цвят — се разшириха заради неспирните удари.

Каладин вдъхна остатъка от своята Светлина. Толкова малко. Не беше се запасил с нови сфери, преди да дойде на смяна. Глупаво. Небрежно.

Убиецът привдигна рамо и се подготви да забие Меча. Ето, рече си Каладин. Можеше да почувства какво ще стане. Щеше да се завърти и да удари със задната част на копието. Щеше да улучи убиеца в главата, отстрани. Мощен удар, от който дори Светлината не би могла да го възстанови напълно. Щеше да го остави замаян. Пролука.

Пипнах го.

Убиецът някак се изплъзна от удара.

Движеше се твърде бързо, по-бързо от очакванията на Каладин. Бързо като… самия него. Ударът на Каладин попадна във въздуха и той едва се избави от замаха на Меча.

Следващите му действия бяха инстинктивни. Дългите години обучение бяха дали на мишците му свой ум. Ако се сражаваше с обикновен противник, начинът, по който вдигна оръжието си да спре следващия удар, щеше да е съвършен. Убиецът обаче имаше Меч. Инстинктите на Каладин — насадени с такова усърдие — го предадоха.

Сребристото острие преряза остатъка от копието на Каладин, сетне мина през дясната му ръка, току под лакътя. Заля го вълна невъобразима болка и той падна на колене.

После… нищо. Не усещаше ръката. Тя посивя, стана безчувствена, безжизнена. Дланта се отвори, пръстите се отпуснаха, дръжката на копието тропна на земята.

Убиецът изрита Каладин от пътя си и го запрати към стената. Каладин простена и се свлече там.

Мъжът в бяло тръгна по коридора, откъдето се бе изтеглил кралят. Отново прекрачи Адолин.

— Каладин! — обади се Сил. Сега изглеждаше като лента от светлина.

— Не мога да го победя — прошепна Каладин. В очите му напираха сълзи от болка и гняв. — Той е един от нас. Сияен.

— Не! — настоя Сил. — Не. Той е нещо много по-ужасно. Не го води духче, Каладин. Моля те. Стани.

В коридора, между убиеца и пътя към краля, Далинар бе успял да стане на крака. Лицето му представляваше кървава маса, ала очите му блестяха.

— Няма да ти позволя да стигнеш до него! — ревна Далинар. — Не и Елокар. Ти отне моя брат! Няма да отнемеш единственото, което ми остана от него!

Убиецът спря право пред Далинар.

— Та аз не съм дошъл за него, Върховни принце — прошепна той и устните му изпуснаха Светлина. — Тук съм за теб.

Хвърли се напред, отклони удара на Далинар и го изрита в крака.

Далинар падна на коляно. Стенанието му отекна в коридора. Изтърва копието. От дупката в стената до него нахлуваше мразовит вятър.

Каладин изръмжа, насили се да стане и се завтече нататък. Едната му ръка беше безполезна, мъртва. Никога вече нямаше да борави с копието. Не можеше да мисли за това. Трябваше да стигне до Далинар.

Твърде бавно.

Няма да успея.

Убиецът вдигна страховития Меч над главата си, за да нанесе последен удар. Далинар не помръдна.

Вместо да се измъкне, той хвана Острието.

Събра дланите си в основите, докато Мечът се спущаше, и го хвана, точно преди да удари.

Убиецът изръмжа от почуда.

В същия миг Каладин се вряза в него, използва теглото и ускорението си, за да го забие в стената. Само че нямаше стена. Попаднаха на мястото, където убиецът бе прорязал вход към коридора.

Двамата се изтъркаляха навън.

33. Тегоби

Ала бе ни обещано

И възможно е да стане —

да слеем техните Стихии с нашите.

Но разбираме ли изхода?

И не питаме дали те могат да ни имат,

а дръзваме ли пак да ги приемем.

Из „Песента на Духовете“ на Слушачите, Десета строфа

Каладин падаше с дъжда.

Стискаше бялата като кост дреха на убиеца със здравата си ръка. Изтърваният Меч на нападателя избухна в мъгла и двамата се понесоха към земята на сто стъпки под тях.

Бурята в Каладин отшумя. Твърде малко Светлина!

Убиецът внезапно почна да сияе по-силно.

Той имаше сфери.

Каладин вдиша рязко и от сферите в кесиите, окачени на пояса на противника му, потече Светлина. Тя се вля в него. В същия миг убиецът ритна. Каладин не можа да се удържи с една ръка и се откъсна.

После падна.

Падна зле. Без подготовка, без да разположи краката си. Удари се в студения мокър камък и пред очите му проблеснаха мълнии.

Зрението му скоро се избистри и той откри, че лежи върху скалите в основата на възвишението на кралския дворец. Валеше ситен дъжд. Погледна далеч нагоре към светлината от дупката в стената. Беше жив.

Един въпрос получи отговор, помисли той, докато с мъка се изправяше на колене. Светлината на Бурята вече работеше върху кожата му — раната от дясната му страна се затвори. Беше счупил и нещо в рамото си; усещаше как то зараства и парещата болка бавно отстъпва.

Но дясната му предмишница и длан, смътно осветени от Светлината, която струеше от него, оставаха сиви. Като угаснала свещ сред редица горящи, тази част от него не светеше. Не я усещаше; дори не можеше да помръдне пръстите си. Улови дланта си и те увиснаха безжизнени.

Близо до него Убиецът в бяло стоеше прав под дъжда. Някак бе успял да падне на крака, овладяно и спокойно. Толкова опитно се възползваше от способностите си, че пред него Каладин приличаше на новобранец.

Убиецът се насочи към Каладин, ала изведнъж спря. Заговори на непознат език — думите му бяха с множество придихания, съскания и шъшкания.

Трябва да се размърдам, преди отново да е призовал Меча, рече си Каладин. За беля, не успя да сподави ужаса от загубата на ръката си. Без копие. Без лечение. Научил се беше да е войник и лекар — сега загуби и двете.

Само че… Почти усещаше…

— Оттласнах ли те? — попита убиецът на развален алетски. Очите му бяха потъмнели, вече не бяха сапфирено сини. — Към земята? А защо не умря, когато падна? Не. Сигурно съм те Оттласнал нагоре. Невъзможно.

Той отстъпи.

Миг на изненада. Миг живот. Може би… Каладин усети как Светлината действа, как бурята в него го напряга и го подтиква. Стисна зъби и някак се надигна.

Дланта му възвърна цвета си и изведнъж ледена болка плъзна по предмишницата, дланта и пръстите му. От тях отново заструи Светлина.

— Не… — промълви убиецът. — Не!

Каквото и да ставаше с ръката на Каладин, то погълна много от Светлината му, та сиянието му избледня. Той стоеше на колене и стискаше зъби. Взе ножа от пояса си, ала усети, че захватът му е слаб. Едва не изтърва оръжието, докато го вадеше.

Премести ножа в другата ръка. Трябваше да успее.

Изправи се и нападна убиеца. Трябва да го ударя бързо, за да го поразя.

Убиецът отскочи назад и прелетя поне десетина стъпки. Белите му дрехи се развяваха в нощта. Приземи се умело и в ръката му се появи Меч.

— Какъв си ти?

— Същият като тебе — отговори Каладин. Главата му се маеше, но той се насили да изглежда твърд. — Бягащ по Вятъра.

— Не е възможно.

Каладин вдигна ножа. От кожата му се надигнаха последните остатъци Светлина. Дъждецът не спираше.

Убиецът заотстъпва, зяпнал Каладин, като че той се бе превърнал в пропастно чудовище.

— Казаха ми, че съм лъжец! — извика той. — Казаха ми, че съм грешник! Сет, син на сина на Валано… Неверен. Назоваха ме Неверен!

Каладин напредваше към него и се стараеше да изглежда заплашително. Надяваше се Светлината му да се задържи достатъчно дълго, та да впечатли убиеца. Издиша и изпусна малко от нея — бледо сияние в мрака.

Онзи нагази в някаква локва.

— Те върнаха ли се? Всички ли се върнаха?

— Да — отговори Каладин. Струваше му се, че това е правилният отговор. Или поне щеше да опази живота му.

Убиецът го погледа още малко, после се обърна и побягна. Каладин наблюдаваше как светещата фигура тича, после се понася в небето. Понесе се на изток като струя светлина.

— Бурята да го отнесе, дано — рече Каладин, изпусна последната си Светлина и рухна на земята.

* * *

Когато отново дойде в съзнание, Сил стоеше до него на скалата, сложила ръце на хълбоците си.

— Спиш, когато би трябвало да си на служба?

Каладин приседна с пъшкане. Чувстваше се ужасно слаб, ала беше жив. Добре. Вдигна ръка, но не успя да види много в тъмнината — собствената му Светлина беше избледняла.

Движеше пръстите си. Дланта и предмишницата боляха с най-прекрасната болка, която бе изпитвал през живота си.

— Заздравя — прошепна той и закашля. — Заздравя рана от Меч. Защо не ми каза, че съм способен на това?

— Защото не знаех, докато не го направи, глупчо. — Каза го, все едно беше съвършено очевидно. Гласът ѝ омекна. — Има убити. Горе.

Каладин кимна. Дали можеше да ходи? Успя да се изправи на крака и бавно заобиколи основата на Иглата, за да стигне до стълбището от другата страна. Сил тревожно пърхаше около него. Силите му се повъзвърнаха, докато стигне до стълбите и тръгне нагоре. Няколко пъти се наложи да спре, та да поеме въздух. Отпра ръкава на куртката си, за да скрие срязването от Меч.

Стигна горе. Отчасти се боеше, че ще намери всички мъртви. Коридорите бяха тихи. Без викове, без пазачи. Нищо. Чувстваше се сам. Продължи напред, докато видя светлина.

— Стой! — викна някой треперливо. Март от Мост Четири. — Ти там, в тъмното! Представи се!

Каладин излезе на светло. Беше твърде изтощен да говори. Март и Моаш пазеха вратите на кралските покои заедно с неколцина от Кралската гвардия. Щом познаха Каладин, всички нададоха изненадани възклицания. Въведоха го на топло и светло в покоите на Елокар.

Тук той свари Далинар и Адолин — живи, разположени на диваните. Ет се грижеше за раните им. Каладин беше обучил няколко човека от Мост Четири в основите на полевата медицина. Ренарин се бе отпуснал в един стол в ъгъла, а в краката му лежеше захвърлен новопридобитият Меч. В дъното на стаята кралят крачеше и разговаряше тихо с майка си.

Когато Каладин влезе, Далинар се надигна и отблъсна грижите на Ет.

— В Десетото име на Всемогъщия — глухо промълви той. — Жив си?

Каладин кимна и се строполи в един от облечените в кадифе столове на краля. Не го беше грижа, че ще го намокри или окървави. Изпъшка — отчасти от облекчение, че намира всички тук живи, отчасти от умора.

— Как? — попита Адолин. — Ти падна. Бях почти в несвяст, но знам — видях те как падаш.

Аз съм Повелител на Стихиите, мислеше Каладин, докато Далинар го наблюдаваше. Използвах Светлината на Бурята. Искаше да го каже, ала думите не излизаха. Не и пред Елокар и Адолин.

Бурите да ме отнесат, дано. Аз съм страхливец.

— Държах го здраво — рече той. — Не знам. Превъртяхме се във въздуха и когато паднахме, не бях мъртъв.

Кралят кимна и се обърна към Адолин.

— Не каза ли, че той те е залепил за тавана? Сигурно са прелетели чак до долу.

— Аха — отвърна Адолин. — Предполагам.

— И като паднахте — продължи кралят обнадеждено, — ти уби ли го?

— Не. Но той избяга. Мисля, че остана изненадан колко умело отбихме атаката му.

— Умело ли? — учуди се Адолин. — Та ние бяхме като три хлапета, които нападат с пръчки пропастно чудовище. Отче на Бурята! Никога не са ме разбивали така през целия ми живот.

— Поне сме предупредени — потресено рече кралят. — Този мостови… добър телохранител излезе. Заслужаваш похвала, млади човече.

Далинар стана и прекоси стаята. Ет беше почистил лицето му и беше сложил тампони в носа му. Кожата на лявата скула беше нацепена, а носът — счупен, макар и не за пръв път в дългата му военна кариера. И двете рани изглеждаха по-зле, отколкото всъщност бяха.

— Как разбра? — попита Далинар.

Каладин го погледна в очите. Адолин стоеше зад гърба на баща си и също го наблюдаваше с присвити очи. Погледна ръката на Каладин и се свъси.

Видял е нещо, каза си Каладин. Все едно и без друго си нямаше достатъчно главоболия с този принц.

— Видях навън движеща се светлина — обясни той. — Действах инстинктивно.

Сил влетя в стаята и го изгледа намръщено. Но това не беше лъжа. Той наистина видя светлина в нощта. Нейната.

— Навремето не вярвах на историите, които очевидците разказваха за убийството на брат ми — рече Далинар. — Хора ходят по стените. Други падат нагоре вместо надолу… В името на Всемогъщия. Какво е той?

— Смърт — прошепна Каладин.

Далинар кимна.

— А защо се е върнал сега? — попита Навани и застана до него. — След толкова години?

— Иска мен — отговори Елокар. Стаеше с гръб към тях. Каладин видя в ръката му чаша. Кралят я изпразни на един дъх и веднага си доля. Тъмновиолетово вино. Ръката му трепереше, докато сипваше от каната.

Каладин и Далинар се спогледаха. Върховният принц бе чул. Сет не беше дошъл за краля, а за него.

Далинар не поправи краля, затова и Каладин нищо не каза.

— И какво ще правим, ако се върне? — попита Адолин.

— Не знам — рече Далинар и се отпусна на дивана до него. — Не знам…

Погрижи се за раните му, нашепваше гласът на каладиновия баща. Лекарят. Заший бузата. Намести носа.

Имаше по-важни задължения. Насили се да стане, макар да чувстваше краката си пълни с олово. Взе копие от един от гвардейците на входа.

— Защо коридорите са празни? — попита той Моаш. — Знаеш ли къде са слугите?

— Върховният принц — подзе Моаш и кимна по посока на Далинар. — Сиятелният господар Далинар прати двама от нашите в жилищата на слугите, за да изведат всички. Реши, че ако онзи се върне, може да почне да убива наред. А колкото повече хора напуснат двореца, толкова по-малко ще са жертвите.

Каладин кимна, взе една лампа със сфери и излезе в коридора.

— Стойте тук. Трябва да направя нещо.

* * *

Когато мостовият излезе, Адолин се свлече на дивана. Разбира се, Каладин нито обясни къде отива, нито поиска разрешение от краля да излезе. Проклет човек — явно се смяташе за по-горен от светлооките. Не, смяташе се за по-горен от краля.

Но той се би рамо до рамо с теб, говореше част от него. Колко мъже — светлооки или тъмнооки — биха стояли така твърдо срещу Мечоносец?

Угрижено се втренчи в тавана. Нямаше как да е видял онова, което мислеше. Беше замаян от падането от тавана. Нямаше как убиецът наистина да е ранил Каладин в ръката с Меча си. Нали ръката си изглеждаше съвсем наред?

От друга страна, къде беше ръкавът на куртката?

Той падна с убиеца, разсъждаваше Адолин. Би се с него, изглеждаше, че е ранен, а се оказа, че не е. Възможно ли беше всичко това да е част от някаква измама?

Престани, каза си той най-сетне. Ще станеш мнителен като Елокар. Хвърли поглед на пребледнелия крал, който безизразно зяпаше опразнената винена чаша. Да не би наистина каната да свърши? Елокар се отправи към спалнята си, където го очакваше още вино, и отвори вратата.

Навани рязко пое дъх и накара краля да замръзне на място. Върху вътрешната страна на вратата имаше надрани с нож глифи.

Адолин стана. Част от глифите изобразяваха числа, нали?

— Тридесет и осем дни — прочете Ренарин. — Краят на всички кралства.

* * *

Каладин крачеше уморено по същите дворцови коридори, по които беше повел останалите неотдавна. Надолу към кухните, в коридора с изрязаната в стената дупка. Край петното от кръвта на Далинар на пода, към пресечката.

Където лежеше трупът на Белд. Каладин коленичи и го обърна. Очите бяха изгорени. А над мъртвите очи стояха знаците на свободата, които Каладин измисли.

Каладин затвори очи. Предадох те, помисли той. Гологлав и с ъгловато лице, Белд оцеля в Мост Четири и преживя спасяването на далинаровата армия. Оцеля в самата Преизподня, та да загине тук от ръката на убиец със сили, които не му се полагаха.

Каладин изстена.

— Той умря, докато защитаваше — каза Сил.

— Аз бях длъжен да ги опазя. Защо просто не ги пуснах да си идат? Защо ги доведох на тази служба, където има още смърт?

— Някой трябва да се бори. Някой трябва да защитава.

— Те сториха достатъчно! Изстрадаха своя дял. Трябваше да ги спра. Далинар може да си намери други телохранители.

— Те избраха — възрази Сил. — Не можеш да им отнемеш правото да избират.

Каладин остана на колене. Бореше се с мъката си.

Трябва да се научиш кога да те е грижа, синко. Гласът на баща му. И кога да вдигнеш ръце. Ще обръгнеш.

Така и не успя. Гръм да го удари, не успя. Затова и от него никога не би излязъл добър лекар. Не можеше да губи пациенти.

А сега — сега убиваше? Сега беше войник? Какъв беше смисълът? Ненавиждаше това, че е добър в убиването.

Пое дълбоко дъх и с труд се овладя. Най-сетне отвори очи и погледна Сил, която стоеше във въздуха до него.

— Той може неща, които аз не мога. Убиецът. Дали е защото имам да изговоря още Думи?

— Има още. Обаче ти не си готов за тях, мисля аз. Въпреки това би могъл да правиш нещата, които той умее, ако се упражняваш.

— А как той Повелява Стихиите? Ти каза, че няма духче.

— Никой дух на Честта не би дал на тази твар способността да убива така.

— При хората може да съществуват различни гледни точки — обясни Каладин, мъчейки се чувствата му да не проличат в гласа, докато обръщаше Белд, та да не му се налага да вижда сбръчканите изгорени очи. — А ако духчето на честта мисли, че той постъпва правилно? Ти ми даде способността да убивам паршендите.

— За да защитаваш.

— Самите паршенди мислят, че защитават своя род. За тях аз съм нападател.

Сил седна и обгърна коленете си с ръце.

— Не знам. Може би. Но никое друго духче на честта не прави каквото правя аз. Само аз не се подчиних. Ала този Меч…

— Какво?

— Беше различен. Много различен.

— Видя ми се обикновен. Е, доколкото може да е обикновен един Меч.

— Различен беше — настоя Сил. — Струва ми се, че би трябвало да знам защо. Нещо, свързано с количеството Светлина, която той поглъщаше…

Каладин стана и тръгна по страничния коридор. Държеше лампата високо. От сапфирите в нея стените изглеждаха сини. Убиецът беше изрязал дупка с Меча, беше влязъл в коридора и беше убил Белд. Но Каладин бе пратил двама напред.

Да, още един труп. Хобер, един от първите, които Каладин спаси в Мост Четири. Бурята да отнесе тоя убиец! Каладин си спомни как помогна на Хобер, когато всички го бяха изоставили да умре на платото.

Приклекна до трупа и го обърна.

И видя, че той плаче.

— Съ… съжалявам — едва продума Хобер, погълнат от чувствата си. — Съжалявам, Каладин.

— Хобер! Жив си! — възкликна Каладин. После забеляза, че крачолите на мостовия са срязани по средата на бедрото. Отдолу краката му бяха тъмносиви, мъртви, както беше ръката на Каладин.

— Даже не го видях — каза Хобер. — Съсече ме, после прониза Белд. Чух как се биете. Рекох си, че всички сте мъртви.

— Всичко е наред. Ще се оправиш.

— Не си усещам краката. Няма ги. Вече не съм войник, сър. Вече съм безполезен. Аз…

— Не — твърдо отвърна Каладин. — Ти още си в Мост Четири. Винаги ще си в Мост Четири. — Насили се да се усмихне. — Просто ще се наложи Скалата да те научи да готвиш. Справяш ли се с яхниите?

— Ужасно, сър. Мога и чорба да загоря.

— Значи си като повечето готвачи във войската. Хайде, да вървим при другите.

Каладин се напрегна, пъхна ръце под Хобер и се помъчи да го вдигне.

Тялото му не можа да го понесе. Изстена, без да ще, и остави Хобер на пода.

— Всичко е наред, сър.

— Не — възрази Каладин и вдъхна Светлина от една от сферите в лампата. — Не е наред.

Пак вдигна Хобер и го понесе при останалите.

34. Цветя и сладки

Боговете ни отломки от един са,

той зърне ли земя я разрушава

И злостен иска все да управлява.

Те са му духове, дар и цена,

ала за бъдеще говорят Нощните,

и за защитник, за борба,

която той дори не ще откаже.

Из „Песента на Тайните“ на Слушачите, Последна строфа

Върховният принц Валам трябва да е умрял, Сиятелна Тин, изписа далекосъобщителят. Нашите доносници не са сигурни. Той открай време беше с разклатено здраве и се носи мълва, че болестите най-сетне са го надвили. Войските му обаче се готвят да завземат Веденар. Значи, ако е мъртъв, незаконният му син лъже, че не е.

Шалан приседна, въпреки че устройството продължи да пише. Сякаш се движеше по собствена воля, свързано с подобен далекосъобщител, използван от сътрудника на Тин някъде в Азир. След бурята бяха разпънали редовен лагер, а Шалан отиде при Тин във великолепната ѝ палатка. Въздухът все още ухаеше на дъжд, а подът на шатрата пропусна малко вода и намокри килима на Тин. На Шалан ѝ се дощя да бе нахлузила големите си ботуши вместо чехли.

Какво би означавала смъртта на Върховния принц за нейното семейство? Той беше един от главните проблеми на баща ѝ в последните дни на живота му и домът бе задлъжнял, за да осигури съюзници и да спечели благоволението на принца или — обратното — може би да опита да го отстрани. Една война за наследството можеше да притисне хората, които държаха дълговете на семейството ѝ, да ги накара да отидат при братята ѝ и да настояват за плащане. Или пък напротив — безпорядъкът можеше да застави влиятелните домове да забравят за братята на Шалан и за техния незначителен дом. Ами Призрачната кръв? Щеше ли войната за наследството да направи идването им с искане за Превръщателя повече или пък по-малко вероятно?

Отче на Бурята! Трябваха ѝ повече сведения.

Писецът продължи да се движи и изброи хората, които се бореха за трона на Я Кевед.

— Познаваш ли някого от тях лично? — попита Тин, замислено скръстила ръце, приседнала до масичката за писане. — Събитията могат да ни предоставят някои възможности.

— Аз не съм била достатъчно важна за тези хора — нацупено отвърна Шалан. Беше вярно.

— Независимо от това ние трябва да се отправим към Я Кевед — продължи Тин. — Ти познаваш обичаите и хората. Това ще бъде полезно.

— Та това е място, където се води война!

— Войната означава отчаяние, а за нас отчаянието е майчино мляко, малката. Щом веднъж сме се съгласили с теб да те следваме до Пустите равнини — и може би да вземем още един-двама души в нашата дружина — вероятно ще поискаме да посетим твоята родина.

Шалан незабавно бе прободена от чувство за вина. От думите и разказите на Тин стана ясно, че тя често е избирала да приютява някого като Шалан под крилото си. Ученик, някого, когото да отглежда. Шалан подозираше, че е така поне отчасти, понеже Тин обичаше да има някого, когото да впечатлява.

Животът ѝ сигурно е толкова самотен, помисли си Шалан. Винаги в движение, винаги да отмъква каквото ѝ попадне, но никога не дава. Освен по веднъж, на някой млад крадец, когото може да отхранва…

По стената на палатката премина странна сянка. Шарка — въпреки че Шалан го забеляза, само понеже знаеше за какво да гледа. При желание, той можеше да става практически невидим, при все че, за разлика от някои духчета, не бе в състояние да изчезва напълно.

Далекосъобщителят продължи да пише и предаде на Тин по-дълго обобщение на обстановката в различните държави. След това съобщи нещо любопитно.

Проверих сред осведомителите на Пустите равнини, отбеляза писецът. Хората, за които попита, наистина са търсени. Повечето са от войската на Върховния принц Садеас. Той не прощава на дезертьорите.

— Това какво е? — попита Шалан, стана от столчето си и отиде да погледне по-отблизо съобщението.

— По-рано намекнах, че трябва да го обсъдим — отвърна Тин и смени хартията в уреда. — Както не преставам да обяснявам, воденият от нас живот налага определени сурови постъпки.

Водачът, когото наричаш Вата, е оценен на четири изумрудени броама, написа перото. За останалите е обявена награда от по два броама на човек.

— Награда? — продължи Шалан. — Аз дадох обещание на тези хора.

— Млък! — нареди Тин. — Не сме сами в този лагер, глупаво дете. Ако искаш да загинем, само трябва да ги оставиш да дочуят този разговор.

— Няма да ги предадем за пари — по-тихо изрече Шалан. — Тин, аз дадох думата си.

— Думата си? — през смях я прекъсна Тин. — Хлапе, ти за какви ни вземаш? Твоята дума?

Шалан се изчерви. На масата дълекосъобщителят продължи да пише, забравил, че те не му обръщат внимание. Предаваше нещо за извършена по-рано от Тин работа.

— Тин — поде Шалан. — Вата и неговите хора могат да бъдат полезни.

Тин поклати глава, отиде до стената на палатката и си наля от мях с вино.

— Трябва да се гордееш със стореното от теб тук. Ти почти нямаш опит, но овладя три различни групи хора и ги убеди да те поставят начело — безпарична и без никаква власт. Блестящо! Именно там е работата. Казваните от нас лъжи, създаваните от нас измами — те не са истински. Ние не можем да ги оставим да бъдат истински.

Тя се обърна към Шалан. Изражението ѝ бе станало твърдо, загубило цялата си отпусната игривост.

— Когато някоя добра измамница загива, обикновено това е задето е започнала да вярва на лъжите си. Тя открива нещо хубаво и иска то да продължи. Тя продължава с него и си мисли, че може да го върти до безкрайност. Още един ден, казва си тя. Още един ден и тогава…

Тин захвърли чашата. Тя удари земята, а кървавочервеното вино се разля по пода на шатрата и по килима на Тин.

Червен килим… някога беше бял…

— Килимът ти — вцепенено изрече Шалан.

— Смяташ ли, че мога да си позволя да мъкна със себе си килим, когато си тръгна от Пустите равнини? — тихо попита Тин, прекрачи разлятото вино и хвана Шалан за ръката. — Мислиш си, че можем да вземем какво да е от това? Безсмислено е. Ти си излъгала тези хора. Прекалила си и утре — когато влезем във военния лагер — истината ще те удари като плесница в лицето. Въобразяваш си, че наистина можеш да получиш милост за тези мъже? От човек като Върховния принц Садеас? Не бъди глупава. Дори и ако измамата ти с Далинар подейства, ти искаш да похабим и малкото правдоподобност, която можем да скалъпим, за да освободим убийци от политическия неприятел на Далинар? Колко време си си въобразявала, че ще можеш да поддържаш тази лъжа?

Шалан отново приседна на столчето, ядосана на Тин и на себе си. Не биваше да се изненадва, че Тин иска да предаде Вата и хората му — знаеше каква е Тин и с готовност я остави да я наставлява. Всъщност Вата и хората му вероятно заслужаваха наказанията си.

Това не значеше, че Шалан щеше да ги предаде. Беше им казала, че могат да се променят. Бе дала думата си.

Лъжи…

Просто защото си се научил да лъжеш не означаваше, че трябва да оставиш лъжата да те владее. Как обаче би могла да защити Вата, без да се сдърпа с Тин? Имаше ли въобще такава възможност?

Какво щеше да направи Тин, щом Шалан наистина се окажеше жената, сгодена за сина на Далинар Колин?

Колко време си си въобразявала, че ще можеш да поддържаш тази лъжа…

— Аха — и Тин се усмихна широко. — Това са добри новини.

Шалан се отърси от размишленията си и погледна към написаното от далекосъобщителя.

Във връзка със задачата ти в Амидлатн — нашите благодетели писаха, че са доволни. Искат да знаят дали си възстановила сведенията, но според мен това е от второстепенно значение за тях. Те споменаха, че са намерили другаде търсеното от тях — нещо, което са проучвали за някакъв град. За теб — няма сведения целта да е останала жива. Изглежда, че притесненията ти за провал на мисията са неоснователни. Каквото и да е станало на борда на кораба, било е в наша полза. За Насладата на вятъра се съобщава, че е потънал с целия екипаж. Ясна Колин е мъртва.

Ясна Колин е мъртва.

Шалан зяпна и челюстта ѝ увисна. Това… то не е…

— Може би ония малоумници са успели да свършат работата — доволно заключи Тин. — Май все пак ще ми бъде платено.

— Мисията ти в Амидлатн — прошепна Шалан. — Тя е била убийството на Ясна Колин.

— Поне да ръководя операцията — разсеяно поясни Тин. — Бих отишла лично. Не понасям кораби. Развълнуваното море направо ми обръща стомаха…

Шалан не можеше да говори. Тин бе убийца. Тин е стояла зад удара срещу Ясна Колин.

Съобщителят продължаваше.

… и интересни новини. Ти попита за дома Давар в Я Кевед. Изглежда Ясна е взела нова повереница, преди да напусне Карбрант…

Шалан посегна към уреда.

Тин хвана ръката ѝ; очите на жената се разшириха при изписването на последните няколко реда.

… момиче, наречено Шалан. Червенокоса. Бледа кожа. Никой не знае много за нея. Не се е сторило важна новина на осведомителите ни, докато аз не се разрових.

Шалан вдигна поглед, досущ като Тин, и срещна погледа ѝ.

— Ах, Преизподня — изрече измамницата.

Шалан опита да се измъкне. Наместо това бе издърпана от стола.

Тя не можеше да види бързите движения на Тин, която я захвърли към земята с лицето надолу. Ботушът ѝ се насочи към гърба на Шалан, изкара ѝ въздуха и разтърси тялото ѝ. Зрението на Шалан се размаза, докато тя се бореше за въздух.

— Преизподня, Преизподня! — продължи Тин. — Ти си повереницата на Колин? Къде е Ясна? Жива ли е?

— Помощ! — изграчи Шалан. Едва говореше, докато опитваше да изпълзи под стената на палатката.

Тин опря коляно в гърба ѝ и отново изкара въздуха от дробовете ѝ.

— Накарах хората си да разчистят мястото около палатката. Притеснявах се да не предупредиш дезертьорите, че ще ги предадем. Отче на Бурята!

Тя коленичи и приближи глава до ухото на Шалан. Докато Шалан се мъчеше, Тин я хвана за рамото и стисна здраво.

— Жива. Ли. Е. Ясна?

— Не — прошепна Шалан. В очите ѝ избиха сълзи от болка.

— Може и да сте забелязала — донесе се гласът на Ясна иззад тях, — че корабът има две отлични каюти, които съм наела за нас на немалка цена.

Тин изруга, подскочи и се завъртя, за да види кой е говорил. Шарка, разбира се. Шалан не го погледна, но запълзя към стената на шатрата. Вата и останалите бяха някъде там, навън. Само ако можеше…

Тин я хвана за крака и я издърпа назад.

Не мога да избягам, помисли някаква първична част от нея. В Шалан се надигна ужас и донесе със себе си спомени за прекарани в пълно безсилие дни. Все по-разрушителното насилие на баща ѝ. Семейството се разпада.

Безсилна.

Не мога да бягам, не мога да бягам, не мога да бягам…

Бий се.

Шалан измъкна крака си от Тин, завъртя се и се хвърли срещу нея. Нямаше отново да бъде безсилна. Нямаше!

Тин зина, щом Шалан я нападна с всичко — деряща, яростна, бясна вихрушка. Не беше ефективно. Шалан въобще не знаеше как да се бие и миг по-късно за втори път изкряка от болка — юмрукът на Тин потъна в стомаха ѝ.

Шалан се смъкна на колене. По бузите ѝ се стичаха сълзи. Неуспешно опита да вдиша. Тин я удари по главата и зрението ѝ побеля.

— Откъде дойде това? — попита Тин.

Шалан примигна и вдигна поглед; гледката пред нея се олюляваше. Тя отново беше на земята. Ноктите ѝ бяха оставили кървави черти по бузата на Тин. Тя протегна ръка и я отдръпна червена. Изразът ѝ стана мрачен и тя се пресегна към масата, където мечът ѝ почиваше в ножницата.

— Ама че бъркотия — изръмжа Тин. — Бурите да го отнесат, дано! Ще трябва да примамя Вата тук и после да опитам да му припиша това.

Тин извади меча от ножницата.

Шалан се надигна на колене, после опита да стъпи на крака; те обаче не я държаха, а около нея стаята се олюляваше, сякаш все още бе на кораба.

— Шарка? — изграчи тя. — Шарка?

Дочу нещо навън. Викове?

— Съжалявам — студено произнесе Тин. — Ще трябва да приключа с това. По някакъв начин се гордея с теб. Ти ме измами. Трябва да си била добра в това.

Спокойно, рече си Шалан. Бъди спокойна!

Десет удара на сърцето.

При нея обаче нямаше нужда да са десет, а?

Не. Това трябва да стане. Време, трябва ми време!

В ръкава си имаше сфери. С приближаването на Тин Шалан вдиша рязко. Светлината на Бурята в нея стана бушуваща виелица и отдели вълна от Светлина. Тя не можа да създаде нищо от нея — все още не знаеше как — но сякаш за миг Светлината показа потрепващ образ на Шалан, застанала гордо като придворна дама.

Тин спря внезапно пред образа от светлина и цвят, после размаха меча пред себе си. Светлината на Бурята се развълнува и изчезна.

— Значи полудявам — рече Тин. — Чувам гласове. Виждам неща. Предполагам, че някаква част от мен не иска да върши това.

Тя пристъпи и издигна оръжието си.

— Съжалявам, че се налага да го научиш по трудния начин. Понякога трябва да вършим неща, които не харесваме, хлапе. Трудни неща.

Шалан изръмжа и протегна ръце напред. В тях се усукваше и въртеше мъгла и се образува блестящо сребърно Острие. То прониза Тин през гърдите. Жената едва можа да ахне от изненада и очите ѝ изгоряха в черепа.

Трупът на Тин се смъкна от Меча и се стовари като купчина.

— Трудни неща — изръмжа Шалан. — Да. Мисля, че ти казах. Вече съм минала този урок. Благодаря ти.

Тя с олюляване се закрепи на крака.

Навесът на палатката се отвори рязко и Шалан се обърна с върха на Острието към входа. Вата, Газ и още неколцина войници се спряха накуп — оръжията им бяха окървавени. Погледнаха от Шалан към трупа с изгорелите очи на пода, после отново към Шалан.

Тя беше безчувствена. Искаше да остави Меча, да го скрие. Той бе ужасен.

Не го направи. Смачка тези чувства и ги скри дълбоко в себе си. Точно сега ѝ трябваше нещо здраво, за което да се хване, и оръжието вършеше работа. Дори и да го мрази.

— Войниците на Тин?

Това нейният глас ли беше, съвършено студен, прочистен от чувства?

— Отче на Бурята! — изрече Вата и пристъпи в палатката с ръка на гърдите, вперил поглед в Меча. — В онази нощ, когато ни умолявахте, сте можели да избиете всички ни заедно с разбойниците. Можели сте да го направите съвсем сама…

— Хората на Тин! — извика Шалан.

— Мъртви са, Сиятелна — обясни Червения. — Чухме… чухме глас. Каза ни да дойдем да Ви вземем и че те няма да ни пуснат. После чухме, че крещите, и…

— Това гласът на Всемогъщия ли беше? — прошепна Вата.

— Моето духче — отвърна Шалан. — Това само ви трябва да знаете. Претърсете палатката. Тази жена е била наета да ме убие.

В известен смисъл това бе вярно.

— Може и да има документи за това кой я е наел. Донесете ми всичко написано, което намерите.

Докато те се препъваха из шатрата и се заеха за работа, Шалан седна на столчето до масата. Там продължаваше да чака далекосъобщителят, запънал се на края на страницата. Трябваше му нов лист хартия.

Шалан отпрати Меча.

— Не казвайте на други какво сте видели тук — нареди тя на Вата и на хората му.

При все че обещаха бързо, тя се съмняваше, че ще удържат дълго време. Мечовете бяха почти приказни предмети, а и жена да държи такъв? Щяха да се понесат слухове. Точно каквото ѝ трябваше.

Ти си жива заради това проклето нещо, помисли си тя. Отново. Спри да се оплакваш.

Шалан хвана съобщителя, смени хартията, а после го нагласи с върха на писеца в ъгъла. Миг по-късно далечният съучастник на Тин отново взе да пише.

Твоите благодетели от работата в Амидлатн искат да се видят с теб, изписа перото. Изглежда, че Призрачната кръв имат друга задача за теб. Искаш ли да ти уредя среща с тях във военните лагери?

Писецът се спря и зачака отговор. Какво беше съобщил по-нагоре? Че тези хора — благодетелите на Тин, Призрачната кръв — били намерили сведенията, които търсели… сведения за някакъв град.

Уритиру. Хората, които бяха убили Ясна и заплашваха семейството ѝ, също търсеха града. Шалан продължително изгледа хартията и думите на нея, а Вата и хората му започнаха да вадят дрехи от сандъка на Тин и да чукат по страните му в търсене на скрити неща.

Искаш ли да ти уредя среща с тях във военните лагери…

Шалан взе съобщителя, включи фабриала и написа една дума.

Да.

Интерлюдии

Ешонаи * Захел * Талн

I-5   Ездачът на Бурите

В града Нарак всички затваряха здраво прозорците с наближаването на нощта и идването на бурята. Нагнетяваха парцали под вратите, поставяха дъски за хващане, наместваха големи квадратни дървени блокове в прозорците.

Ешонаи не вземаше участие в приготовленията, но стоеше извън жилището на Туде и слушаше доклада му — току-що се бе завърнал от среща с алетите и бе уредил разговори за обсъждане на мира. Тя и по-рано искаше да изпрати някого, ала Петимата умуваха и се оплакваха, докато на Ешонаи не ѝ се прииска да ги издуши всичките. Най-накрая поне се съгласиха да я оставят да проводи пратеник.

— Седем дни — обясни Туде. — Срещата ще бъде проведена на неутрално плато.

— Видя ли го? — напрегнато попита Ешонаи. — Тоягата?

Туде поклати глава.

— Ами другият? — продължи Ешонаи. — Повелителят на Стихиите?

— И от него ни следа.

Туде изглеждаше притеснен. Обърна се на изток.

— По-добре да вървиш. Мога да ти съобщя повече неща след края на бурята.

Ешонаи кимна и положи ръка на рамото на приятеля си.

— Благодаря ти.

— Успех — пожела ѝ той в Ритъма на Решителността.

— На всички ни — отвърна тя; той затвори вратата и я остави сама в тъмния, привидно празен град. Ешонаи провери щита за бури на гърба си, после извади от джоба сферата с плененото духче на Венли и се настрои на Ритъма на Решителността.

Времето настъпи. Тя се затича срещу бурята.

Решителността беше величествен Ритъм с постоянно, нарастващо усещане за сила и власт. Ешонаи излезе от Нарак, доближи първата пропаст и я прескочи. Само бойната форма имаше сила за такива скокове; за да могат работниците да достигат външните плата и да отглеждат храна, те си служеха с въжени мостове, които изтегляха и прибираха преди всяка буря.

Тя се приземи с пълна скорост — стъпките ѝ звучаха в Ритъма на Решителността. В далечината се показа стената на бурята, почти неразличима в тъмнината. Надигнаха се ветрове и започнаха да я бутат, сякаш за да я задържат. Над нея из въздуха се стрелкаха и танцуваха вятърни духчета. Те известяваха какво предстои.

Ешонаи прескочи още две пропасти, после забави ход и се изкачи до върха на ниско хълмче. Стената на бурята вече заела нощното небе се носеше напред със страховита бързина. Огромната завеса от мрак омесваше парчетии с дъжд — истинско знаме от вода, камъни, прах и откъснати растения. Ешонаи свали големия щит от гърба си.

Слушачите намираха известна привлекателност в излизането посред бурята. Да, бурите бяха ужасни — ала на всеки слушач щеше да му се наложи да прекара определен брой нощи в бурята, сам и на открито. Според песните, ония, които търсят нова форма, били защитени. Тя не бе сигурна дали това е измислица или истина, но въпреки песните, повечето от слушачите се криеха в някоя пукнатина или скала, за да избегнат стената на бурята, и след това излизаха в нея, след като беше преминал първият унищожителен удар.

Ешонаи предпочиташе щита. Повече приличаше на пряка среща с Ездача. Ездачът, душата на бурята, бе онзи, когото човеците наричаха Отец на Бурята — и той не бе един от боговете на нейния народ. Всъщност в песните го наричаха предател — духче, което избрало да защитава хората, а не слушачите.

Въпреки това нейният народ го зачиташе. Той би убил всеки, който не го зачита.

Тя опря основата на щита на някаква каменна издатина, после обърна рамо към него, сниши глава и се приготви с един изтеглен назад крак. Другата ѝ ръка държеше камъка с духчето в него. Би предпочела да носи Бронята си, но по някаква причина това пречеше на преобразяването.

Усети и чу как бурята идва. Земята се разтресе и въздухът зарева. Късчета от листа се понесоха покрай нея в леден порив — като предни отряди пред настъпваща войска, която се придвижва малко по-назад, а воят е бойният ѝ вик.

Тя стисна очи.

Бурята я удари.

Въпреки стойката и стегнатите мускули, нещо изтрещя в щита и го отмести. Вятърът го поде и го изтръгна от пръстите ѝ. Тя се олюля назад, после се хвърли на земята с рамо към вятъра и прибрана глава.

Гърмът удряше срещу нея, докато разбеснелият се вятър опитваше да я отскубне от платото и да я подхвърли във въздуха. Тя държеше очите си затворени, понеже всичко в бурята бе черно без светкавиците. На нея не ѝ се струваше, че е защитена. С рамо срещу вятъра, сгушена зад някакво хълмче, като че ли стихията искаше да я унищожи. Камъните се удряха с хрущене в близкото плато и разтърсваха земята. Можеше да чуе само рева на вятъра в ушите си — от време на време го прекъсваше гръмотевицата. Страховита песен без ритъм.

Тя пазеше Ритъма на Решителността в себе си. Поне това можеше да усети, въпреки че не можеше да чува.

Дъждовните капки се забиваха в тялото ѝ като стрели и отскачаха от черупката на главата и тялото. Тя стисна челюст срещу страшния, смразяващ костите студ и не помръдна. Беше го правила много пъти досега — или при преобразяване, или при изненадващо нападение срещу алетите. Можеше да оцелее. Щеше да оцелее.

Тя се съсредоточи върху ритъма в главата си и се вкопчи в някакви камъни, докато вятърът опитваше да я избута от платото. Демид, бившият съпруг на Венли, бе започнал следното — тия, които искаха да се преобразяват, чакаха в някаква сграда, докато бурята не е повилняла вече известно време. Подаваха се навън само след като началният изблик на яростта е отминал. Това бе опасно, тъй като никога не беше ясно кога ще настъпи мигът на преобразяването.

Ешонаи никога не го беше опитвала. Бурите бяха яростни, бяха опасни, но бяха също така и миг на откритие. В тях познатото ставаше нещо голямо, величествено и ужасно. Тя не очакваше с нетърпение влизането в тях, но когато се налагаше да го прави, винаги го намираше за разтърсващо.

Надигна глава със затворени очи и изложи лицето си на вятъра — усети как той я удря и я разтърсва. Почувства дъжда върху кожата си. Ездачът на Бурите бе предател, вярно — но не може предателят да не е бил приятел в началото. Тези бури принадлежаха на нейния народ. Слушачите бяха народ на бурята.

Ритмите в ума ѝ се промениха.

За мигновение всички се изравниха и станаха еднакви. Без значение за кой се е настроила, тя чуваше един и същ — отчетливи постоянни удари. Като ударите на сърцето. Времето бе настъпило.

Бурята изчезна. Вятърът, дъждът, звукът… нямаше ги. Ешонаи се изправи. От нея капеше вода, мускулите ѝ бяха студени, кожата безчувствена. Тя тръсна глава, поръси вода и вдигна поглед към небето.

Лицето беше там. Безкрайно, грамадно. Хората говореха за своя Отец на Бурята, ала не го познаваха колкото един слушач. Широк като небето, очите му пълни с безброй звезди. Скъпоценният камък в ръката на Ешонаи избухна в светлина.

Сила. Енергия. Тя си представи как минава през нея, подсилва я, оживява я. Ешонаи удари камъка в земята, счупи го и освободи духчето. Тя се постара да изпита съответното усещане, както я беше обучила Венли.

И НАИСТИНА ЛИ ИСКАШ ТОВА? Гласът кънтеше из нея като гръм.

Ездачът я заговори! Това се случваше в песните, но не… никога… Тя се настрои на Ритъма на Одобрението, но сега ритмите бяха едни и същи. Туп. Туп. Туп.

Духчето се измъкна от затвора си, завъртя се около нея и изпусна особена червена светлина. От него излязоха частици светкавица. Духче на гнева?

Това беше лошо.

ПРЕДПОЛАГАМ, ЧЕ ТОВА ТРЯБВА ДА СТАНЕ, изрече Отецът на Бурята. ТО ЩЕШЕ ДА СЕ СЛУЧИ.

— Не — изрече Ешонаи и се отдръпна от духчето. В пристъп на уплаха тя изхвърли от ума си наставленията, дадени ѝ от Венли. — Не!

Духчето се превърна в струя от червена светлина и я удари в гърдите. Разтвориха се червени пипала.

НЕ МОГА ДА СПРА ТОВА, продължи Отецът на Бурята. БИХ ТЕ ОПАЗИЛ, МАЛКА МОЯ, АКО ИМАХ ТАЗИ ВЪЗМОЖНОСТ. СЪЖАЛЯВАМ.

Ешонаи въздъхна — Ритмите напуснаха ума ѝ — и падна на колене. Усещаше, че то е в нея. Преобразяването.

СЪЖАЛЯВАМ.

Дъждовете се появиха отново и тялото ѝ започна да се променя.

I-6 Захел

Наблизо имаше някой.

Захел се събуди, отвори очи и веднага усети, че някой приближава килията му.

Проклятие! Беше нощ. Ако поредният светлоок хлапак, когото е отпратил, е дошъл да се моли… Той проръмжа на себе си и стана от кревата. Твърде, твърде стар съм за това.

Отвори вратата и съзря нощната арена на тренировъчната площадка. Въздухът бе влажен. И, да. Беше дошло едно от онези проклятия, въоръжено до зъби, и си търсеше къде да си го изкара. Проклети работи.

Младият мъж, протегнал ръка да почука, отскокна изненадано от отварящата се врата. Каладин, мостовият, станал телохранител. Човекът с духчето, което Захел усещаше да се навърта постоянно наоколо.

— Приличаш на самата смърт — изстреля Захел към момчето. Дрехите на Каладин бяха окървавени, а униформата — разкъсана от едната страна. Десният ръкав липсваше.

— Какво стана?

— Покушение срещу живота на краля — тихо изрече момчето. — Няма и два часа оттогава.

— Хъм.

— Остава ли в сила предложението ти да се науча да се сражавам с Меч?

— Не.

Захел затръшна вратата. Обърна се и тръгна към кревата си.

Момчето бутна вратата, разбира се. Проклети монаси. Гледаха на себе си като на собственост и не можеха да притежават нищо, та затова бяха решили, че не им трябват и ключалки на вратите.

— Моля — започна момчето. — Аз…

— Хлапе — отвърна Захел и отново се обърна към него. — В тази килия живеят двама души.

Момчето се намръщи и изгледа единия креват.

— Първият — започна Захел — е кисел учител по фехтовка със слабост към хлапета, които са затънали до шията. Той излиза денем. Вторият е много, много кисел учител по фехтовка, за когото всичко и всички са предмет на пълно презрение. Той се показва, когато някой глупак го събуди в някакъв невъобразим час на нощта. Предлагам ти да питаш първия, а не втория. Разбрано?

— Разбрано — изрече момчето. — Ще се върна.

— Добре — отвърна Захел и седна на кревата си. — И не бъди целият зелен.

Момчето се спря на вратата.

— Да не бъда… хъм?

Глупав език, помисли си Захел, докато се намърдваше в леглото. Въобще няма уместни сравнения.

— Просто остави привичките си и ела да се учиш. Не ми харесва да тупам по-млади от мен хора. Така се чувствам като побойник.

Хлапето изръмжа и затвори вратата. Захел придърпа одеялото си — проклетите монаси имаха само по едно — и се обърна в леглото си. Докато заспиваше, очакваше един глас да заговори в ума му. Разбира се, такъв нямаше.

Нямаше го от години.

I-7   Талн

Пламтящи огньове, ала вече угаснали. Горещина, която изпитва, когато другите не я усещат. Неговите писъци, които никой не чуваше. Върховното изтезание, понеже то означаваше живот.

— Той все така си гледа, Ваше Величество.

Думи.

— Явно не вижда нищо. Понякога мърмори. Понякога вика. Но винаги гледа в една точка.

Дарът и думите. Не е негов. Никога не е бил негов. Сега е негов.

— В името на Бурите, ужасно е, нали? Трябваше да извървя целия път с това, Ваше Величество. Да го слушам как нарежда отзад в каруцата половината време. А през останалото време го усещам как ме гледа в тила.

— А Шутът? Ти го спомена.

— Той тръгна с мен, Ваше Величество. На втория ден обаче каза, че му трябвал камък.

— Камък.

— Да, Ваше Величество. Изскокна от каруцата, намери един, после, се удари с него по главата, Ваше Величество. Направи го три или четири пъти. Върна се при каруцата с особена усмивка и каза… хъм…

— Да?

— Е, каза, че му трябвало, хъм, запомних го за Вас. Каза: „Трябва ми обективна основа за сравнение, с която да преценя твоята компания. Смятам я за някъде между четири-пет удара.“ Не разбирам добре какво е имал предвид, сир. Май ми се подиграваше.

— Можеш да се обзаложиш.

Защо не крещяха? Тази горещина! На смъртта. На смъртта и на мъртвите, и на мъртвите и техните разговори, и на това да не крещиш за смъртта, освен за смъртта, която не дойде.

— След това, Ваше Величество, Шутът просто, така де, избяга. Към хълмовете. Като някакъв проклет рогоядец.

— Не опитвай да проумееш Шута, Бордин. Само ще си причиниш болка.

— Да, Сиятелни господарю.

— Този Шут ми харесва.

— Разбираме това, Елокар.

— Честно казано, Ваше Величество, предпочитах лудия за дружина.

— Много ясно. Ако на хората им харесваше близостта му, нямаше да го бива много като Шут, нали така?

Горяха. Стените горяха. Подът гореше. Пламъкът и вътрешността на там, където не можеш да бъдеш, а след това и въобще не можеш да бъдеш. Къде?

Пътуване. Вода? Колела?

Огън. Да, огън.

— Можеш ли да ме чуеш, безумецо?

— Елокар, погледни го. Съмнявам се, че разбира.

— Аз съм Таленел’ Елин, Вестителят на Войната.

Глас. Той говореше. Той не го осъзнаваше. Думите идваха както винаги.

— Какво беше това? Говори по-високо, човече.

— Времето на Завръщането, на Опустошението, е близо. Трябва да се подготвим. Вие ще сте забравили много след разрухата от миналото.

— Мога да разбера нещо от това, Елокар. На алетски е. Северно произношение. Не го очаквах от някого с толкова тъмна кожа.

— От къде взе Меча, безумецо? Кажи ми. Повечето Мечове се предават от поколение на поколение, а произходът и историята им се записват. Този е напълно непознат. От кого си го взел?

— Калак ще ви научи да леете бронз, ако сте го забравили. Направо ще Превръщаме метални блокове за вас. Щеше ми се да можехме да ви научим на стоманата, но леенето е много по-лесно от коването, а вие трябва да имате нещо, което да може да се прави бързо. Каменните ви сечива няма да свършат работа срещу това, което се задава.

— Той каза нещо за бронз. И за камък?

— Ведел може да обучи хирурзите ви, а Йезриен… той ще ви научи да водите войска. Толкова много неща се забравят между Завръщанията…

— Мечът! Къде го намери?

— Как го отдели от него, Бордин?

— Ние не го отделихме, Сиятелни господарю. Той просто го изпусна.

— И оръжието не изчезна? Значи не е обвързано. Не ще да го е държал дълго време. Очите му с този цвят ли бяха, когато го намерихте?

— Да, господарю. Тъмноок с Острие. Необичайна гледка.

— Аз ще обуча войниците ви. Трябва ни време. Ишар непрекъснато говори за някакъв начин опитът да не се губел след Опустошенията. А вие сте открили нещо неочаквано. Ние ще го използваме. Повелителите на Стихиите да действат като стража… Рицари…

— Все това казва, Ваше Величество. Като мрънка, хъм, просто го повтаря. Все едно и също. Не мисля, че въобще разбира какво приказва. Особено е как изражението му не се променя, докато говори.

— Това е алетско произношение.

— Изглежда тъй, все едно е живял из пустошта известно време, с тая дълга коса и изпочупени нокти. Може би някой селянин е загубил обезумелия си баща.

— А Острието, Елокар?

— Определено не мислиш, че е негово, чичо.

— Идните дни ще бъдат трудни, но с подготовка човешкият род ще оцелее. Трябва да ме заведете при управниците си. Останалите Вестители скоро ще се присъединят към нас.

— В тези дни съм склонен да мисля всичко. Ваше Величество, предлагам да го изпратите при ардентите. Може би те ще успеят да помогнат на ума му да се възстанови.

— Какво ще правиш с Острието?

— Уверен съм, че можем да му намерим добро приложение. Всъщност, току-що ми хрумна нещо. Бордин, ти може да ми потрябваш.

— Каквото пожелаете, Сиятелни господарю.

— Мисля… мисля, че закъснях… този път…

Колко отдавна беше?

Колко отдавна беше?

Колко отдавна беше?

Колко отдавна беше?

Колко отдавна беше?

Колко отдавна беше?

Колко отдавна беше?

Твърде отдавна.

I-8   Форма на силата

Чакаха Ешонаи, когато тя се върна.

Хилядна тълпа изпълваше края на платото току извън Нарак. Работници, сръчни, войници, дори някои съпрузи, отвлекли се от удоволствията си заради възможността за нещо ново. Нова форма, форма на силата?

Ешонаи вървеше към тях и се удивляваше от енергията. Стиснеше ли бързо юмрук, от ръката ѝ изскачаха малки, почти невидими чертици червена мълния. Шарената ѝ кожа — повечето черна, с малко червени ивици — не се промени, но тя загуби тежката черупка на бойната форма. Наместо това, кожата на ръцете ѝ се изопна на някои места и под нея се надигнаха малки ръбове. Тя изпита новата броня с камъни и я намери много здрава.

Отново имаше коса. От колко време не я беше усещала? Още по-чудно, усещаше се съсредоточена. Никакви притеснения за съдбата на нейния народ. Тя знаеше какво да прави.

Венли излезе пред тълпата, когато Ешонаи достигна ръба на пропастта. Двете се гледаха през празнотата и Ешонаи можеше да види въпроса върху устните на сестра си. Подейства ли?

Ешонаи прескочи пропастта. Не ѝ трябваше засилката, използвана от бойната форма; тя приклекна, а после скочи във въздуха. Вятърът сякаш се гърчеше около нея. Тя прелетя над пропастта и се приземи сред останалите. Когато приклекна, по краката ѝ се понесоха червени черти от сила и омекотиха удара от приземяването.

Другите се отдръпнаха. Толкова ясно. Всичко бе толкова ясно.

— Аз се завърнах от бурята — изрече тя в Ритъма на Похвалата, който можеше да се използва и за истинско задоволство. — Със себе си донесох бъдещето на два народа. Времето на нашите загуби свърши.

— Ешонаи?

Беше Туде, облякъл дългата си горна дреха.

— Ешонаи, очите ти.

— Да?

— Червени са.

— Те показват какво съм станала.

— Но в песните…

— Сестро! — изрече Ешонаи в Ритъма на Решителността. — Ела и виж какво си направила!

Венли се приближи, в началото плахо.

— Буреносна форма — със страхопочитание прошепна тя. — Значи действа? Можеш да се придвижваш в бурите без опасност?

— Повече от това — обясни Ешонаи. — Ветровете ми се подчиняват. И, Венли, аз мога да усетя как нещо… нещо се подготвя. Буря.

— Ти усещаш буря сега? В ритмите?

— Отвъд ритмите — отвърна Ешонаи.

Как можеше да го обясни? Как да опишеш вкуса на някой без уста или вида на някой, който никога не е виждал?

— Аз усещам как се подготвя буря извън това, което ни е познато. Мощна, яростна буря. Страховита буря. Ако достатъчно много от нас понесат тази форма, можем да я предизвикаме. Можем да подчиняваме бурите на волята си и можем да ги стоварим върху враговете си.

Сред гледащите се понесе напев в Ритъма на Страхопочитанието. Понеже бяха слушачи, те можеха да усетят Ритъма и да го чуят. Всички бяха настроени и всички бяха в един ритъм. Съвършенство.

Ешонаи разпери ръце и заговори с висок глас:

— Оставете отчаянието и запейте в Ритъма на Радостта! Аз погледнах Отеца на Бурята в очите и видях измяната му. Познавам ума му и видях намерението му да помогне на хората срещу нас. Но сестра ми откри спасението! С тази форма ние можем да бъдем самостоятелни, независими и можем да пометем враговете си от тази земя като понесени от бурята листа!

Напевът на Страхопочитанието се извиси и някои запяха. Ешонаи се обливаше в слава.

Тя подчертано пренебрегна гласа дълбоко вътре в нея, който пищеше от ужас.

ЧАСТ ТРЕТА

СМЪРТОНОСНИ

ШАЛАН * КАЛАДИН * АДОЛИН * НАВАНИ

35 .  Умноженото натоварване от едновременния дренаж на енергията

„Също тъй, след като установили правилата си за естеството на разположението на всяка връзка, те я нарекли връзката Наел, имайки предвид нейното отражение върху душите на ония, що са обхванати от нея. В това описание всяка връзка се отнася към силите, които движат самия Рошар — десет стихии, наречени една през друга, и по две за всеки орден. В светлината на това може да се види, че всеки орден по необходимост ще споделя една Стихия с всеки от разположените до него.“

Из „Сияйни слова“, глава 8, страница 6

Адолин хвърли Меча си.

Владеенето на оръжията беше повече от упражняването на позициите и привикването на твърде лековатата фехтовка. Майсторът на Меча се учеше да върши повече неща с връзката си. Той научаваше да нарежда на Острието да остане на място след като е било пуснато, а и да го призовава от ръцете на онези, които може да са го взели. Мечоносецът узнаваше, че човекът и оръжието в някои отношения са едно. Мечът ставаше част от душата на човека.

Адолин се бе научил да владее Острието си по този начин. Като правило. Днес оръжието изчезваше почти незабавно, след като напуснеше пръстите му.

Дългото сребристо Острие се превръщаше в бяла па̀ра, запазваше очертанията си съвсем за кратко, като пръстенче дим — преди да избухне във вид на усукани бели ивици. Адолин ядосано ръмжеше и крачеше напред-назад на платото с протегната настрана ръка, докато призоваваше отново оръжието си. Десет удара на сърцето. Понякога приличаше на вечност.

Носеше Бронята без шлема — поставен на върха на една скала наблизо — и косата му се вееше свободно на ранния сутрешен вятър. Бронята му трябваше — лявото му рамо и страна представляваха огромно пурпурно натъртване. Главата продължаваше да го боли от удара в земята при нападението на убиеца миналата нощ. Без Бронята днес изобщо нямаше да е толкова ловък.

Освен това той имаше нужда от силата ѝ. Продължаваше да гледа през рамо и очакваше убиецът да се намира там. Изкара цялата минала нощ буден — седнал на пода пред стаята на баща си, облечен в Броня, опрял ръце на колене, докато дъвчеше щърбокор, за да не заспи.

Веднъж го бяха спипали без Бронята му. Повече не.

И какво ще правиш?, запита той себе си, когато Острието му се появи отново. Ще я носиш непрекъснато?

Такива въпроси задаваше разумната му част. Точно сега не желаеше да бъде разумен.

Той отръска водните капчици от Меча, после го завъртя и замахна с него, като предаваше мислените заповеди, които щяха да му наредят да остане цял. Още веднъж оръжието се изпари мигновено след отделянето от ръката му. Не измина дори и половината разстояние до скалното образувание, в което се беше прицелил.

Какво му ставаше? Бе овладял командите на Меча преди години. Наистина, не беше упражнявал често хвърлянето на Острието — такива работи не се допускаха на дуелите, а и през ум не му бе минавало, че ще трябва да използва хватката. Това беше преди да го притиснат на тавана на някакъв коридор, неспособен да се изправи като хората срещу убиеца.

Адолин отиде до края на платото и погледна към неравните простори на Пустите равнини. Наблизо го наблюдаваха трима телохранители. Смехотворно. Какво щяха да направят трима мостови, ако Убиецът в бяло се завърнеше?

Каладин се представи прилично при нападението, рече си Адолин. По-прилично от теб. Човекът се оказа подозрително добър.

Според Ренарин Адолин беше несправедлив към капитана на мостовите, но около този човек имаше нещо необичайно. Повече от отношението му — от това как сякаш ти оказва благодеяние, когато заговори с теб. Повече от това, дето изглеждаше мрачен по отношение на всичко, ядосан на самия свят. Беше откровено неприятен, ала Адолин познаваше много неприятни хора.

Каладин беше и странен. По начин, който Адолин не можеше да обясни.

Е, затова пък хората на Каладин просто си изпълняваха задълженията. Нямаше нужда да ги дразни, затова им се усмихна.

Мечът на Адолин отново падна в ръката му — твърде лек за големината си. Винаги бе изпитвал някаква сила, когато го държеше. Досега Адолин не се беше чувствал немощен с надяната Броня и с Меч. Дори и обкръжен от паршендите, дори и уверен, че ще умре, той все още усещаше мощ.

А къде бе това усещане сега?

Той се обърна и хвърли оръжието, съсредоточен, както го беше учил Захел преди години; изпрати пряка заповед на Меча, като си представи какво иска да направи той. Оръжието се задържа цяло, завъртя се и проблесна във въздуха. Заби се до дръжката в камъка на скалата. Адолин изпусна дълбока въздишка. Най-после. Той го освободи и Острието изсвистя до мъгла, която изтече като ручейче от разреза.

— Да вървим — обърна се той към телохранителите си, хвана шлема от скалата и се запъти към близкия лагер. Както и можеше да се очаква, ръбът на образувалия стана кратер беше най-изронен тук, на изток. Военният лагер се беше разлял като счупено яйце от костенурка, а с течение на времето бе започнал и да пропълзява върху околните плата.

От този източник на цивилизацията излизаше видимо странно шествие. Множеството арденти в дълги одеяния пееха в хармония, наобиколили паршите, които носеха високо вдигнати като копия големи пръти. Между прътите проблясваше копринен плат, четиридесет стъпки широк; той се бръчкаше на вятъра и прикриваше нещо в средата.

Превръщатели? Обикновено не ги вадеха през деня.

— Чакайте тук — нареди той на охраната си и се затича към ардентите.

Тримата мостови се подчиниха. Ако Каладин беше с тях, щеше да настоява да го последва. Може би държането му бе последица от неговото особено положение. Защо баща му постави един тъмноок войник извън веригата на началство и подчинение? Адолин държеше хората да бъдат уважавани и с тях да се отнасят почтено независимо от цвета на очите, но Всемогъщият бе поставил някои начело, а други — под тях. Просто естественият порядък беше такъв.

Понеслите прътите парши го погледнаха как идва, после сведоха очи към земята. Близките арденти го пропуснаха да мине, при все че им беше неудобно. Адолин можеше да вижда Превръщателите, но не и докато действат.

Във временната копринена стая Адолин намери Кадаш — един от най-старшите арденти на Далинар. Високият мъж някога е бил войник, както показваха белезите по главата му. Той говореше на арденти в кървавочервени одежди.

Превръщатели. Думата означаваше извършващите действието хора и използваните от тях фабриали. Кадаш не бе Превръщател; носеше обикновената сива роба наместо червена, главата му беше обръсната, а лицето — подчертано от квадратната брада. Той видя Адолин, поколеба се, после почтително склони глава. Като всички арденти, и Кадаш бе формално роб.

Такива бяха и петимата Превръщатели. Всеки стоеше прав, с опряна на гърдите дясна ръка, с искрящ фабриал на опакото на дланта. Единият от ардентите изгледа Адолин.

Отче на Бурите — този поглед не бе напълно човешки, вече не. Продължителната употреба на Превръщателя беше променила очите, тъй че те блестяха като скъпоценни камъни. Кожата на жената се беше втвърдила в нещо като камък — гладка, с тънки пукнатини. Все едно беше живо изваяние.

Кадаш се насочи към Адолин.

— Сиятелни господарю — започна той. — Нямах представа, че идвате да надзиравате.

— Не съм дошъл да надзиравам — отвърна Адолин и неловко изгледа Превръщателите. — Просто съм изненадан. Не го ли вършите обикновено нощем?

— Повече не можем да си го позволим, Сиятелни — обясни Кадаш. — Към Превръщателите има отправени твърде много поръчки. Сгради, храна, отстраняване на отпадъци… За да сме в състояние да направим всичко, ще ни се наложи да обучим множество арденти на всеки фабриал, а после да работим с тях на смени. Баща Ви даде одобрението си по-рано тази седмица.

Това привлече погледите на ардентите в червени дрехи. Какво ли си мислеха за това, че някой друг ще се обучава на техните фабриали? Почти изцяло отчуждените им изражения бяха непроницаеми.

— Разбирам — рече Адолин. В името на Бурите, ние зависим изключително много от тези неща. Всички приказваха за Мечовете и Броните, за преимуществата от тях във войната. В действителност обаче, странните фабриали — и създаваното от тях зърно — позволиха войната да протече по досегашния начин.

— Можем ли да продължим, Сиятелни? — попита го Кадаш.

Адолин кимна, Кадаш се върна при петимата и отдаде няколко кратки нареждания. Говореше бързо и напрегнато. Беше странно човек да наблюдава това при него — обикновено Кадаш бе спокоен и невъзмутим. Превръщателите се отразяваха така на всички.

Петимата запяха тихо — в съзвучие с пеещите отвън арденти. После пристъпиха напред, вдигнаха ръце в една линия и Адолин усети как лицето му се изпотява; потта изстина от вятъра, успял да се промъкне покрай копринените стени.

Най-напред нямаше нищо. После камък.

На Адолин му се стори, че забеляза как за кратко се събира мъглица — както при появата на Острие — когато се появи дебелата стена. Вятърът задуха навътре, сякаш издърпан от създаващата се скала; той накара дрехите да заплющят силно, да се изопват и да се въртят във въздуха. Защо вятърът духаше навътре? Не трябваше ли да бъде издухван навън от камъка, който го измества?

Грамадната преграда повдигна плата и от двете страни; копринените платове се издуха навън и се надигнаха високо във въздуха.

— Ще ни трябват по-дълги пръти — промърмори сам на себе си Кадаш.

Каменната стена изглеждаше обикновено като казармите, но формата ѝ беше нова. Гладка откъм лагерите, от обратната страна тя бе скосена като клин. Адолин позна — баща му от месеци обмисляше да построи нещо такова.

— Ветролом! — възкликна той. — Това е чудесно, Кадаш.

— Е, да, баща Ви явно хареса предложението. Няколко десетки такива стени тук, и строителните работилници ще могат да се разпрострат върху цялото плато без страх от бурите.

Това не беше изцяло вярно. Човек винаги трябваше да се притеснява от бурите, понеже можеха да подхвърлят канари и да духат достатъчно силно, за да извадят сгради от основите им. Добрият здрав ветролом щеше да е истинска благословия от Всемогъщия тук, на равнината на бурите.

Превръщателите се оттеглиха, без да разговарят с останалите арденти. Паршите се завтекоха, за да не изостанат — застаналите от другата страна на преградата се затичаха покрай нея, откриха заграждението и новата постройка излезе от него. Подминаха Адолин и Кадаш и ги оставиха на платото, в сянката на голямото ново каменно съоръжение.

Копринената стена се събра отново и закри гледката към Превръщателите. Точно преди това Адолин забеляза ръката на един от Превръщателите. Блясъкът на фабриала бе изчезнал. Вероятно един или повече от скъпоценните камъни в него се беше счупил.

— Все още ми се струва невероятно — поде Кадаш и вдигна поглед към каменната преграда. — Дори и след толкова години. Ако ни трябва доказателство за присъствието на Всемогъщия в нашия живот, то това е то.

Около него се завъртяха златни духчета на славата.

— Сияйните са можели да Превръщат, нали? — попита Адолин.

— Записано е, че са можели — внимателно отвърна Кадаш. Измяната — думата за изоставянето на човешкия род от Сияйните — често биваше възприемана като белег за провала на воринизма като религия. Начинът, по който църквата е опитвала да вземе властта през последвалите векове, беше още по-притеснителен.

— Какво още са можели да правят Сияйните? — продължи Адолин. — Притежавали са особени сили, нали така?

— Не съм чел подробно за това, Сиятелни — отвърна Кадаш. — Може би е трябвало да прекарам повече време в изучаването им, та поне да не забравя за злото на гордостта. Непременно ще го направя, Сиятелни, за да остана верен и да помня къде е мястото на ардентите.

— Кадаш — продължи Адолин, докато гледаше как блестящото шествие се отдалечава, — нуждая се незабавно от сведения, а не от смирение. Убиецът в бяло се завърна.

Кадаш зина.

— Бъркотията в двореца миналата вечер? Слуховете са верни?

— Да.

Нямаше смисъл да го крие. Баща му и кралят бяха съобщили на Върховните принцове и обмисляха как да го направят достояние на всички останали.

Адолин посрещна погледа на ардента.

— Този убиец вървеше по стените, като че земното притегляне не бе нищо за него. Падна от сто стъпки и не се удари. Приличаше на Пустоносен, на въплътена смърт. Питам те отново. Какво са можели да вършат Сияйните? Приписват ли им се такива умения?

— Такива, че и по-големи, Сиятелни — прошепна Кадаш с пребледняло лице. — Говорил съм с някои от войниците, оцелели при онази първа ужасна нощ, когато старият крал бе убит. Смятах, че това, което твърдяха да са видели, е следствие от раняването…

— Трябва да знам — отсече Адолин. — Проучи го. Чети. Кажи ми какво може да стори тая твар. Трябва да знаем как да се сражаваме с него. Той ще се завърне.

— Да — съгласи се Кадаш, видимо разтърсен. — Но… Адолин? Ако думите ти са верни… В името на Бурите! Това би могло да означава, че Сияйните не са мъртви.

— Знам.

— Всемогъщият да ни опази — прошепна Кадаш.

* * *

Навани Колин обичаше военните лагери. В обикновените градове всичко беше толкова оплетено. Магазините се намираха не където трябва, улиците не се движеха по права линия.

Мъжете и жените от войската обаче ценяха порядъка и разума — поне по-добрите от тях. Становете им го показваха. Казармите в спретнати редици, магазините съсредоточени на пазарите, а не изникнали на всеки ъгъл. От мястото си, на върха на кулата за наблюдения, тя можеше да види голяма част от лагера на Далинар. Толкова подреден, толкова изчислен.

Това отличаваше хората — вземаш дивия, неподреден свят и правиш от него нещо логично. Човек можеше да свърши толкова повече неща, когато всичко си е на мястото, когато лесно може да намери нужната му вещ или човек. Творчеството го изискваше.

И наистина, внимателната подготовка бе водата, която подхранва нововъведенията.

Тя вдиша дълбоко и се обърна към инженерната площадка, покрила източната половина от военния лагер на Далинар.

— Слушайте всички! — провикна се тя. — Да опитаме!

Изпитанието бе подготвено дълго преди нападението на убиеца и тя реши да действа. Какво друго да прави? Да си седи и да се притеснява?

Постранството долу закипя от работа. Нейното място за наблюдение се издигаше на двадесет и пет стъпки и ѝ даваше добра видимост към площадката. Около нея стояха дузина арденти и учени — даже и Матаин и още няколко бурегадатели. Все още не бе сигурна какво смята за тях — прекарваха твърде много време в нумерология и тълкуване на ветровете. Наричаха го наука — като опит да заобиколят воринските забрани за предсказване на бъдещето.

От време на време предлагаха по нещо полезно. Тя ги беше поканила по тази причина — а и защото искаше да ги държи под око.

Предметът на нейното внимание и на днешното изпитание беше голяма кръгла платформа в средата на инженерната площадка. Дървената постройка приличаше на връх на обсадна кула, отрязан и поставен на земята. Увенчаваха я зъбери с поставени на тях кукли — от тези, с които войниците си служеха при упражняване на стрелба с лък. Близо до платформата се намираше висока, оплетена в скеле дървена кула. По скелето сновяха работниците и проверяваха дали нещата действат.

— Наистина трябва да прочетете това, Навани — продума Рушу и огледа някакъв доклад. Младата жена бе ардент и нямаше никакво право да показва такива разкошни мигли или изискани черти. Рушу бе станала ардент, за да избяга от ухажванията на мъжете. Глупав избор — предвид това, че ардентите-мъже винаги искаха да работят с нея. За щастие, тя беше и умна. Навани винаги можеше да използва някой умен човек.

— Ще го чета по-късно — отвърна тя с леко укорителен глас. — Сега имаме работа за вършене, Рушу.

— … променял се е, дори когато е бил в съседната стая — замънка Рушу и прелисти на друга страница. — Повторяемо и измеримо. Засега само духчета на пламъка, но и толкова много други възможни приложения…

— Рушу — прекъсна я Навани, този път малко по-твърдо. — Изпитанието?

— О! Простете, Сиятелна — жената натъпка сгънатите страници в някакъв джоб на дрехата си, после прокара ръка по бръснатата си глава и се намръщи.

— Навани, не сте ли се запитвали защо Всемогъщият е дал бради на мъжете, но не и на жените? И в тази връзка, защо се смята за женствено една жена да носи дълга коса? Не би ли трябвало по-дългата коса да е мъжка черта? Мнозина от тях имат доста коса, нали така.

— Съсредоточи се, дете — рече ѝ Навани. — Искам да гледаш, докато се провежда изпитанието.

Тя се обърна към останалите.

— Това се отнася и за всички вас. Ако това нещо отново се разбие в земята, не искам да губя още една седмица в опити да разбера какво не е било наред!

Хората кимнаха и Навани усети как я изпълва въодушевление, как част от напрежението от снощното нападение най-накрая я напуска. Тя мислено прегледа протокола за изпитанието. Хората са далеч от опасност… Ардентите са на различни платформи наблизо и напрегнато наблюдават с писалки и хартия, за да записват… Камъните са заредени…

Всичко бе направено и проверено три пъти. Тя пристъпи към предната част на платформата, стисна здраво парапета със свободната и със скритата в ръкавица ръка — и благослови Всемогъщия за туй, че добрият проект с фабриали разсейва. Най-напред тя използваше точно този, за да се освободи от притесненията за Ясна, макар най-накрая да разбра, че дъщеря ѝ ще е наред. Наистина, според последните съобщения, корабът бил изчезнал заедно с целия екипаж; не за пръв път обаче се говореше за сполетяло Ясна бедствие. Тя си играеше с опасността като дете с уловен кремлинг и винаги се измъкваше.

Но завръщането на убиеца… О, Отче на Бурите. Ако отнесеше Далинар, както направи с Гавилар…

— Дайте знак — обърна се тя към ардентите. — Проверили сме всичко повече пъти, отколкото има полза.

Ардентите кимнаха и писаха по далекосъобщителя на работниците долу. Навани ядосано отбеляза, че на инженерната площадка се е донесла фигура в синя Броня, с шлем под мишница и рошава копа руси, изпъстрени с черно коси. Стражата трябваше да не допуска хора, но забраната не бе в сила за наследника на Върховния принц. Е, Адолин щеше да се усети да се държи на разстояние. Надяваше се да се усети.

Обърна се към дървената кула. Ардентите на върха бяха задействали фабриалите, слизаха по страничните стълби и издърпваха резетата. Щом слязоха, работниците внимателно изтеглиха кулата на колелцата ѝ. Тази кула бе единственото нещо, което държеше платформата на мястото ѝ. Без нея тя щеше да падне.

Ала остана на мястото си — невъзможно, но висеше във въздуха. Дъхът на Навани спря. Със земята я свързваха само две макари и въжета, но те не крепяха нищо. Сега дебелата квадратна маса дърво се рееше във въздуха без нищо да я поддържа.

Ардентите около Навани замърмориха напрегнато. А сега и истинското изпитание. Навани махна, хората в ниското завъртяха ръчките на макарите и задърпаха надолу летящата дървена площадка. Площадката на стрелците наблизо се разтресе, заклати се, после започна да се издига във въздуха, като се движеше точно обратно на платформата.

— Работи! — възкликна Рушу.

— Това поклащане не ми харесва — рече Фалилар. Старият ардент и инженер почеса брадата си. — Издигането трябва да бъде по-плавно.

— Не пада — възрази Навани. — Аз го виждам така.

— Ако ветровете го позволяваха, бих отишла там горе — каза Рушу и вдигна далекоглед. — Не мога да видя дори и искрица от скъпоценните камъни. Ами ако се напукват?

— Тогава някак ще го установим — отвърна Навани, макар че в действителност не би имала нищо против лично да застане на върха на издигащата се площадка. Далинар щеше да получи сърдечен пристъп, ако научеше, че тя върши нещо такова. Беше мил мъж, но малко нещо твърде грижовен. Донякъде както бурите са малко нещо ветровити.

Площадката се заклатушка нагоре. Правеше го, все едно я дърпаха, при все че изобщо нямаше опора. Най-накрая се издигна. Дървеният квадрат, който висеше във въздуха, вече беше опрял земята и го бяха привързали. Кръглата площадка пък висеше във въздуха, леко килната.

И не падна.

Адолин изтропа по стълбите до наблюдателната площадка — цялото построение загърмя и се раздруса от Бронята му. Когато стигна до нея, останалите учени си говореха и ожесточено дращеха по бележките си. Около тях се бяха надигнали мънички духчета на логиката във вид на буреносни облачета.

Беше подействало. Най-накрая.

— Ей — поздрави Адолин, — тази платформа лети ли?

— А ти едва сега ли го забелязваш, скъпи? — попита го Навани.

Той се почеса по главата.

— Бях разсеян, лельо. Хм. Това… Това наистина е необичайно.

Изглеждаше разтревожен.

— Какво? — попита го Навани.

— То е, искам да кажа, като…

Той. Убиецът, който — според Адолин и Далинар — някак си беше заповядвал на духчетата на притеглянето.

Навани погледна към учените.

— Защо не слезете долу и не ги накарате да свалят платформата? Можете да прегледате скъпоценните камъни и да видите дали няма някой счупен.

Останалите го възприеха като нареждане да се отдалечат и оживено слязоха по стълбите, но Рушу — милата Рушу — остана.

— О! — възкликна тя. — Ще бъде по-добре да наблюдавам оттук, в случай че…

— Аз желая да говоря с племенника си. Насаме, ако обичаш.

Понякога при работата с учените човек трябваше да бъде малко рязък.

Рушу се изчерви, поклони се и забързано се отдалечи. Адолин пристъпи към парапета. Трудно беше да не се усещаш незначителна до мъж в Броня, и когато той се опря, на нея ѝ се стори, че може да чуе как дървото простенва от силата на хватката му. Можеше да счупи парапета, без да се замисля.

Аз ще измисля как да постигна повече с това, рече си тя. Не беше воин, ала може би бе в състояние да стори нещо в защита на семейството си. Колкото повече разбираше тайните на технологията и силата на затворените в скъпоценни камъни духчета, толкова се доближаваше до намирането на търсеното от нея.

Адолин гледаше ръката ѝ. О, той най-накрая го забеляза, нали?

— Лельо? — напрегнато я запита той. — Ръкавица?

— Много по-практично — отвърна тя, вдигна скритата си ръка и пошавна с пръсти. — О, не гледай така. Тъмнооките жени го правят постоянно.

— Ти не си тъмноока.

— Аз съм вдовстващата кралица — възрази Навани. — Никого не го е грижа какво върша аз, в името на Преизподнята. Мога да се разхождам съвсем гола, а те просто ще клатят глави и ще приказват колко съм ексцентрична.

Адолин въздъхна, но остави въпроса и вместо това кимна към площадката.

— Как го направи?

— Свързани фабриали — започна Навани. — Мъчнотията беше да открием начин да превъзмогнем структурните слабости на скъпоценните камъни, които лесно се повреждат от умноженото натоварване от едновременния дренаж на енергията и от физическото износване. Ние…

Тя спря, щом долови как погледът на Адолин се изцъкли. За повечето свързани с доброто общество работи той бе умен млад мъж, но нямаше никаква склонност към науките. Навани се усмихна и премина на обикновен език.

— Ако срежеш един скъпоценен камък за фабриали по определен начин — поде тя — можеш да свържеш двете части така, че да подражават на движенията си. Като далекосъобщител.

— Аха — отвърна Адолин.

— Е — продължи Навани, — ние също така можем да създадем две части, които се движат в противоположни посоки. Заредихме пода на площадката с такива камъни и поставихме половинките им в дървения квадрат. Щом ги задействаме всичките — тъй че да подражават наобратно едни на други — можем да свалим едната платформа долу, а другата да издигнем.

— Ха — изрече Адолин. — Можеш ли да го задействаш на бойното поле?

Разбира се, Далинар я бе запитал точно същото, когато тя му показа чертежите.

— Точно сега близостта е проблем — продължи тя. — Колкото повече се раздалечават двете части, толкова по-слабо е взаимодействието им, от което по-лесно се повреждат. Това не се наблюдава при нещо като далекосъобщителя, но при работата с големи маси… Е, вероятно ще могат да работят на Пустите равнини. Сега нашата цел е това. Можете да затътрите една там, после да я задействате и да ни пишете по далекосъобщителя. Ние ще свалим платформата тук, а стрелците ви ще се издигнат на петдесет стъпки, за да имат съвършена позиция за стрелба.

Това най-накрая явно въодушеви Адолин.

— Неприятелят няма да може да го събори или да се изкачи на него! Отче на Бурите. Тактическото предимство!

— Точно така.

— Не звучиш въодушевена.

— Въодушевена съм, скъпи — отвърна Навани. — Но това не е най-дръзката идея, която имахме за тази техника. Въобще не.

Той се намръщи.

— Точно сега всичко е много техническо и теоретично — усмихнато обясни Навани. — Но почакай. Когато видиш какво мислят ардентите…

— Не ти? — попита Адолин.

— Аз съм техен покровител, скъпи — отговори му тя и го потупа по ръката. — Нямам време да чертая всички диаграми и фигури, дори и да бях на висотата на задачата.

Тя погледна събралите се долу арденти и жени-учени — те оглеждаха пода на площадката.

— Просто те ме търпят.

— Определено има нещо повече от това.

Може би в някакъв друг живот. Сигурна бе, че някои от тях я възприемат като колега. За мнозина обаче бе жената, която ги подкрепя парично, за да има нови фабриали, та да се хвали по приемите. Може би беше точно това. Една високопоставена светлоока дама трябваше да има някакви увлечения, нали така?

— Предполагам, че си дошъл да ме придружиш до срещата?

Върховните принцове, размърдали се покрай нападението на убиеца, поискаха Елокар да се срещне с тях днес.

Адолин кимна, трепна и погледна през рамо — чу шум и по инстинкт пристъпи, за да застане между Навани и каквото и да е. Шумът обаче бе предизвикан просто от работници — те отстраняваха една от страничните подпори на грамадните механични мостове на Далинар. Това всъщност беше главното предназначение на инженерната площадка — Навани просто я бе обсебила за изпитанието.

Тя протегна ръка към него.

— Лош си като баща си.

— Може би съм — отговори той и пое ръката ѝ. Бронираната му ръка може би притесняваше някои жени, но леля му бе в близост до Брони много, много по-често от повечето.

Заслизаха заедно по широките стъпала.

— Лельо — започна той. — Ти, хм, правила ли си нещо, за да насърчиш ухажването от страна на баща ми? Между двама ви, искам да кажа.

За момче, изкарало половината си живот в задявки с всичко в рокля, той определено се изчерви силно при тези думи.

— Дали съм го насърчила? — обърна се Навани. — Сторих повече от това, дете мое. Всъщност трябваше да го прелъстя. Баща ти определено е упорит.

— Не съм го забелязал — сухо отвърна Адолин. — Разбираш ли колко по-трудно си направила положението му? Той опитва да застави останалите Върховни принцове да следват Кодекса, като си служи с юздата на честта, ала показно пренебрегва нещо подобно.

— Досаден обичай.

— Изглежда си щастлива да пренебрегваш само досадните за теб обичаи, а очакваш от нас да следваме всички останали.

— Разбира се — усмихнато отговори Навани. — Не си ли го установил досега?

Изражението на Адолин помръкна.

— Не се муси — рече му Навани. — Засега си свободен от годежното писмо, понеже Ясна очевидно е решила да се запилее нанякъде. Все още няма да имам възможността да те оженя, поне не и докато не се появи.

Доколкото я познаваше, това можеше да стане утре — или след месеци.

— Не се муся — отрече Адолин.

— Разбира се, че не — съгласи се леля му и го потупа по ръката, щом стигнаха края на стълбите. — Да вървим в двореца. Не знам дали баща ти ще може да отложи срещата заради закъснението ни.

36. Нова жена

„А когато простолюдието заговори за тях, Освободителите възразиха, че били несправедливо оценени заради страховитата природа на силата им; когато пък си имаха работа с други, те винаги твърдо настояваха, че останалите определения, особено «Прахоносни» — често дочувано в разговорната реч — били неприемливи заместители, особено заради близостта си до думата «Пустоносни». Те също тъй твърде се гневяха на тази дума, при все че за мнозина люде разликата между тия две сборища бе малка.“

Из „Сияйни слова“, глава 17, страница 11

Шалан се събуди като нова жена.

Все още не бе напълно уверена коя е тази жена, но знаеше коя не е. Не беше наплашеното момиче, страдало от бурите на разбития си дом. Не беше лековерната жена, опитала да открадне нещо от Ясна Колин. Не беше и жената, измамена от Кабсал, а после от Тин.

Това не означаваше, че все още не е наплашена или наивна — тя бе и двете. Беше обаче и уморена. Уморена да я разкарват насам-натам, уморена да я подвеждат, уморена да ѝ заповядват. По време на пътуването с Твлкав се преструваше, че може да ръководи и да стои начело. Повече не изпитваше нуждата да се преструва.

Коленичи до един от сандъците на Тин. Беше против това хората да го разбият искаше няколко сандъка за дрехи — но при претърсването на палатката не намери нужния ключ.

— Шарка — започна тя. — Можеш ли да погледнеш вътре? Да се промушиш през ключалката?

— Ммм… — Шарка полази по страната на сандъка, после се сви колкото нокътя на палеца ѝ. Лесно влезе вътре. Тя чу гласа му оттам.

— Тъмно.

— Проклятие — изрече тя, измъкна една сфера и я доближи до ключалката. — Това помага ли?

— Виждам шарка — каза той.

— Шарка? Каква…

Щрак.

Шалан се сепна, после протегна ръка да вдигне капака на сандъка. Шарка забръмча щастливо в него.

— Ти го отключи.

— Шарка — доволно продължи той.

— Можеш да местиш предмети?

— Буташ малко тук и там — отвърна той. — Много малко сила от тази страна. Ммм…

Сандъкът беше пълен с дрехи и съдържаше кесия със сфери в чанта от черен плат. И двете можеха да бъдат много полезни.

Шалан прерови всичко и намери рокля с фина бродерия и модерна кройка. Тин явно се е нуждаела от нея, когато се е преструвала, че е с по-високо положение. Шалан я облече и установи, че ѝ е широка на гърдите, ала иначе приемлива; после оправи лицето си на огледалото с грима и четчиците на мъртвата жена.

Когато излезе от палатката същата сутрин, тя се усещаше — за пръв път сякаш след векове — като истинска светлоока жена. Това бе добре, понеже днес най-после щеше да стигне Пустите равнини. И — надяваше се — съдбата си.

Тя тръгна под утринната светлина. Хората ѝ, заедно с паршите, разтуряха стана. След като охраната на Тин бе избита, единствената въоръжена сила в лагера принадлежеше на Шалан.

Вата закрачи край нея.

— През нощта изгорихме телата, както Вие наредихте, Сиятелна. Докато се приготвяхте тази сутрин, при нас спря друг караул. Очевидно искаха да знаем, че възнамеряват да поддържат реда. Ако някой станува тук и намери костите на Тин и войниците ѝ в пепелта, може да има въпроси. Не знам дали работниците от кервана ще опазят тайната Ви, ако ги разпитват.

— Благодаря ти — отвърна му Шалан. — Нека един от тях събере костите в торбичка. Аз ще се оправя с тях.

Тя наистина ли каза това?

Вата кимна отсечено, сякаш беше очаквал този отговор.

— Някои от хората са притеснени, понеже сме твърде близо до военните лагери.

— Все още ли смяташ, че не мога да удържа обещанието, което им дадох?

Той даже се усмихна.

— Не. Мисля, че ме убедихте, Сиятелна.

— Тогава?

— Ще ги уверя — рече той.

— Отлично.

Разделиха се и Шалан тръгна за Макоб. Когато го откри, брадатият стар керванджия ѝ се поклони с много повече уважение, отколкото бе показвал по-рано. Вече беше чул за Меча.

— Ще ми трябва един от хората ти, за да изтърчи до военните лагери и да ми намери паланкин — рече Шалан. — Понастоящем е невъзможно да изпратя някого от войниците си.

Не искаше да рискува те да бъдат разпознати и арестувани.

— Разбира се — с неестествен глас ѝ отвърна Макоб. — Цената ще бъде…

Тя го изгледа остро.

— … заплатена от собствената ми кесия, като благодарност към Вас за безопасното пристигане.

Макоб особено натърти думата безопасно, все едно стойността ѝ в изречението бе съмнителна.

— А цената на мълчанието ти? — попита Шалан.

— Мълчанието ми винаги може да бъде обезпечено, Сиятелна — отвърна той. — И не моите устни трябва да Ви притесняват.

Достатъчно вярно.

Той се покатери във фургона си.

— Един от моите хора ще отърчи напред и ще изпратим паланкина за Вас. С това си вземам сбогом с Вас. Надявам се, Сиятелна, не ще е обидно да кажа, дето се надявам да не се виждаме повече.

— В това отношение възгледите ни съвпадат.

Той ѝ кимна и потупа чула си. Фургонът се затъркаля нататък.

— Слушах ги миналата нощ — оживено забръмча Шарка от гърба на роклята ѝ. — Несъществуването наистина ли е толкова вълнуваща човеците идея?

— Говореха си за смъртта, нали? — попита Шалан.

— Не спряха да се питат дали няма „да дойдеш за тях“. Разбирам, че несъществуването не е нещо, което да бъде очаквано с радост, но те не престанаха да говорят за него. Наистина омайващо.

— Е, Шарка, дръж си ушите отворени. Подозирам, че този ден тепърва ще става по-интересен.

Тя се върна към шатрата.

— Ала аз нямам уши — отвърна той. — Ах, да. Метафора? Толкова превъзходни лъжи. Ще запомня този израз.

* * *

Алетските военни лагери бяха толкова повече от очакваното от Шалан. Десет подредени в редичка стегнати града; всеки изпущаше дима от хиляди огньове. През стените им — ръбовете на кратерите — влизаха и излизаха потоци от кервани. Във всеки лагер стотици развяти знамена прогласяваха присъствието на високопоставени светлооки.

Докато паланкинът я сваляше по склона, тя беше наистина смаяна от броя на населението. Отче на Бурите! Някога бе смятала провинциалния панаир върху бащините си земи за голямо сборище. Колко усти за хранене имаше там долу? Колко вода им трябваше от всяка буря?

Паланкинът ѝ се наклони. Бе изоставила фургона — чулите бяха собственост на Макоб. Щеше да опита да продаде возилото, ако по-късно хората ѝ го откриеха на мястото му, щом ги изпратеше. Засега се возеше на паланкина, носен от парши под бдителния поглед на светлоокия — негов собственик, който го даде под наем. Той се носеше пред тях. На Шалан не ѝ убягна иронията да бъде превозвана от Пустоносни при влизането си в становете.

Зад носилката вървяха Вата, нейните осемнадесет стражи и петимата роби, които мъкнеха сандъците. Беше ги облякла в обуща и дрехи от търговците, но месеците робство не могат да бъдат скрити с нови одежди — а и войниците не бяха много по-добре. Техните дрехи са били изпирани само при някоя буря, а това бе повече плацикане, отколкото пране. Именно заради полъха откъм тях Шалан ги остави да вървят зад паланкина ѝ.

Надяваше се тя да не е толкова зле. Имаше парфюма на Тин, но знатните алети предпочитаха честата баня и свежото ухание — част от мъдростта на Вестителите. Нека и слугата, и Сияйният господар се мият с бурята, та да отблъсват духчетата на разложението и да пречистват тялото.

Тя стори възможното с няколко ведра вода, но не разполагаше с разкоша да спре и да се приготви по-подобаващо. Трябваше ѝ покровителството на Върховния принц и то бързо. Щом пристигна, трудността на задачата ѝ отново я порази — открий какво е търсила Ясна в Пустите равнини; използвай сведенията, за да убедиш знатните алети да вземат мерки срещу паршите; проследи хората, с които се е срещала Тин, и… да направи какво? Да ги измами някак? Да разбере какво знаят за Уритиру, да отвлече вниманието им от братята ѝ, а може би и да намери начин да им върне за това, което са сторили на Ясна?

Толкова много неща за вършене. Щяха да ѝ трябват средства. Далинар Колин бе най-голямата ѝ надежда за това.

— Но ще ме приеме ли той? — прошепна тя.

— Ммм? — обади се Шарка от задната седалка.

— Ще ми е необходим като покровител. Ако източниците на Тин знаят, че Ясна е мъртва, то тогава вероятно и Далинар го знае. Как ще се отнесе той към неочакваната ми поява? Дали ще вземе книгите на Ясна, ще ме потупа по рамото и ще ме отпрати обратно в Я Кевед? Домът Колин няма нужда от нископоставен веден като мен. А и аз… аз просто приказвам твърде високо, нали?

— Ммм — отвърна Шарка. Звучеше унесено, при все че тя не знаеше дали духчетата могат да се уморяват.

Притеснението ѝ нарасна с приближаването на тяхното шествие към военните лагери. Тин яростно настояваше Шалан да не търси покровителството на Далинар, понеже то ще я направи зависима от него. Шалан я бе убила, но продължаваше да зачита мнението ѝ. Имаше ли стойност казаното от нея за Далинар?

По прозорчето на паланкина ѝ се почука.

— Паршите ще трябва да Ви оставят за малко — обясни Вата. — Трябва да поразпитаме и да видим къде е Върховният принц.

— Чудесно.

Тя чакаше нетърпеливо. Трябва да са изпратили собственика на паланкина — Вата беше притеснен колкото нея от мисълта да прати някого от хората си самичък във военните лагери. Най-накрая дочу приглушения разговор навън и Вата се върна — ботушите му стържеха по камъните. Тя дръпна завеската и вдигна поглед към него.

— Далинар Колин е с краля — обясни Вата. — Всичките Върховни принцове са там.

Изглеждаше обезпокоен, когато се обърна към становете.

— Нещо се носи по вятъра, Сиятелна.

Той примижа.

— Твърде много караули. Много войници са навън. Собственикът на паланкина не иска да каже, но както гледам, нещо е станало напоследък. Нещо смъртоносно.

— Тогава заведи ме при краля — рече Шалан.

Вата вдигна вежда към нея. Кралят на Алеткар бе най-могъщият човек на света.

— Няма да го убивате, нали? — тихо попита Вата и се наведе.

— Какво?

— Струва ми се, че това е една от причините жена да притежава… знаете какво.

Той избягваше погледа ѝ.

— Доближавате го, призовавате нещото, после го забивате в гърдите му, преди някой да е разбрал какво става.

— Няма да убивам вашия крал — развеселено отвърна тя.

— Все ми е едно, ако го направите — тихо продължи Вата. — Почти се надявам да го сторите. Този е дете, което носи дрехите на баща си. Всичко върви на зле за Алеткар, откакто зае престола. Извършите ли го обаче, на моите хора ще им бъде трудно да се измъкнат. Наистина ще им бъде трудно.

— Аз ще удържа обещанието си.

Той кимна, а тя отново пусна завеските на прозорчето на паланкина. Отче на Бурите. Дай на някоя жена Острие, нека тя да го доближи… Някой беше ли го опитвал? Трябва да са опитвали, макар от мисълта за това да ѝ се повдигна.

Паланкинът свърна на север. Минаването през военните лагери отне дълго време — бяха грамадни. Най-накрая тя се подаде и отдясно видя висок хълм със сграда, изваяна от и върху скалата на върха. Дворец?

Ами ако убедеше Сиятелния господар Далинар да я вземе и да ѝ повери проучванията на Ясна? Каква щеше да бъде в дома на Далинар? Избутван настрана и пренебрегван младши писар? Така бе прекарала повечето от живота си. Изведнъж се усети твърдо решена да не допусне това да стане отново. Имаше нужда от свободата и от средствата, за да проучи Уритиру и убийството на Ясна. Шалан нямаше да приеме нищо друго. Не можеше да приеме нищо друго.

Ами направи го тогава, рече си тя.

Де да беше толкова лесно, колкото да го пожелаеш. Докато паланкинът се движеше по неравния път нагоре към двореца, новата ѝ чанта — от вещите на Тин — се поклащаше и я удряше по крака. Шалан я взе, разлисти страниците отвътре и намери намачканата рисунка на Блут, както си го беше представила. Герой, а не роботърговец.

— Мммм… — обади се Шарка от седалката до нея.

— Тази рисунка е лъжа — обясни Шалан.

— Да.

— И едновременно с това не е. Накрая той стана това. В някаква малка степен.

— Да.

— Тъй че кое е лъжа и кое е истина?

Шарка тихичко си мърмореше, като доволен брадвохрът пред огнището. Шалан докосна хартията с пръсти и я оглади. После извади скицник и молив и се зае да рисува. В люлеещия се паланкин задачата бе трудна — това нямаше да бъде най-добрата ѝ работа. И все пак пръстите ѝ се движеха по скицата с оживление, което не бе изпитвала от седмици.

Най-напред широки черти, за да закрепи образа в паметта си. Този път не възпроизвеждаше Спомен. Търсеше нещо неясно — лъжа, която да може да стане истинска, ако просто успее да си я представи точно.

Дращеше яростно по хартията, наведе се и скоро спря да усеща ритъма от стъпките на носачите. Съзираше само рисунката и изпитваше единствено изливащите се на страницата чувства. Решителността на Ясна. Увереността на Тин. Усещане за правота, което не можеше да опише, но което извличаше от брат си Хеларан — най-добрият човек, когото познаваше.

Всичко това се изливаше от нея в молива и върху страницата. Резките и чертите ставаха сенки, а шарките се превръщаха във фигури и лица. Бърза, нахвърляна скица, но жива. Изобразяваше Шалан като уверена млада жена, застанала пред Далинар Колин, както тя си го представяше. Беше го облякла в Броня, докато той и другите наоколо му оглеждаха Шалан проницателно и смаяно. Тя стоеше силна, издигнала ръка към тях, докато говореше уверено и властно. Тук нямаше треперене. Нямаше страх от сблъсък.

Това бих била, заключи Шалан, ако не бях отгледана в изпълнен от страх дом. Значи днес ще бъда това.

Не беше лъжа. Беше различен вид истина.

На вратата на паланкина се почука. Возилото бе спряло да се движи — а тя не бе забелязала това. Шалан кимна на себе си, сгъна рисунката и я плъзна в джоба на ръкава за скритата ръка. После излезе от носилката и стъпи на студения камък. Чувстваше се жизнена и схвана, че неволно е вдишала мъничко Светлина на Бурята.

Дворецът бе едновременно по-хубав и по-обикновен от очакванията ѝ. Това определено бе военен лагер, тъй че кралското жилище нямаше да достига величието на владетелския дворец в Карбрант. Едновременно с това бе смайващо, че такава постройка е издигната тук, далеч от културата и възможностите на Алеткар. Извисяващата се на няколко ката крепост от изваян камък стърчеше на върха на хълма.

— Вата, Газ — нареди тя. — Идвайте с мен. Останалите да останат тук. Аз ще пратя съобщение.

Отдадоха ѝ чест — тя не бе уверена дали е подобаващо или не. Потегли напред и развеселено отбеляза, че е избрала за придружители един от най-високите и един от най-ниските. Щом застанаха от двете ѝ страни, се получи съвършен наклон — Вата, тя и Газ. Тя наистина ли беше избрала охраната си на основата на естетическата привлекателност?

Предната порта на двореца гледаше на запад. Шалан видя множество стражи, застанали пред отворени врати — те водеха към прокопан дълбоко в хълма коридор. Шестнадесет стражи на портата? Чела беше, че крал Елокар е подозрителен, но това изглеждаше прекалено.

— Трябва да ме представиш, Вата — тихо му каза тя, докато приближаваха.

— Как?

— Сиятелната Шалан Давар, повереница на Ясна Колин и годеница на Адолин Колин. Чакай, докато ти дам знак.

Прошареният мъж кимна с ръка на бойната си брадва. Шалан не бе притеснена като него. Ако изобщо изпитваше нещо, то бе вълнение. Тя подмина войниците с високо вдигната глава — държеше се като вътрешен човек.

Оставиха я да мине.

Шалан за малко да се препъне. Повече от дузина стражи на портата — и не я спряха. Неколцина вдигнаха ръце, сякаш да го сторят — тя забеляза с ъгълчето на окото си — но мълчаливо се отказаха. Вата тихо изпуфтя зад нея, когато влязоха в тунелоподобния коридор-проход зад вратите.

Сводът улавяше отзвуци от разговорката на войниците при портите. Най-накрая един от тях се провикна зад нея.

— … Сиятелна?

Тя спря, обърна се към тях и вирна вежда.

— Съжалявам, Сиятелна — продължи войникът. — Но Вие сте…?

Тя кимна към Вата.

— Не познавате Сиятелната Давар? — ревна той. — Годеницата на Сиятелния господар Адолин Колин?

Гвардейците се смълчаха, а Шалан се обърна и продължи по пътя си. Разговорът зад нея се възобнови почти незабавно, този път достатъчно високо, та тя можа да долови няколко думи:

— … човек никога не може да хване дирите на жените му…

Достигнаха пресечка. Шалан погледна на едната, после на другата страна.

— Нагоре, бих казала — рече тя.

— Кралете обичат да бъдат на върха на всичко — отбеляза Вата. — Сиятелна, държането можа да Ви преведе през външната порта, ала няма да Ви вкара вътре, та да видите Колин.

— Вие наистина ли сте негова годеница? — притеснено попита Газ и потърка превръзката на окото си.

— Когато последно проверих, да — отвърна Шалан и ги поведе. — Което все пак бе преди потъването на кораба ми.

Не се притесняваше да влезе и да види Колин. Поне щеше да има публика.

Продължиха нагоре и питаха слугите за посоката. Прислугата се движеше на дружинки и подскачаше, когато я заговориш. Шалан познаваше тази плахост. Дали кралят бе господар, ужасен като баща ѝ?

Докато се изкачваха нагоре, сградата заприличваше по-малко на крепост и повече на дворец. По стените имаше релефи, по пода — мозайки; резбовани капаци на прозорците, които ставаха все повече. Към кралската съвещателна зала близо до върха каменните стени бяха хванати в дървени первази с вложена в резбата им сребърна и златна украса. Светилниците държаха грамадни сапфири, по-големи от обикновените стойности — те сияеха с яркосиня светлина. Поне нямаше да ѝ липсва Светлина на Бурята при нужда.

Проходът към съвещателната зала на краля бе задръстен с хора. Войници в дузина различни униформи.

— Проклятие — обади се Газ. — Това там са цветовете на Садеас.

— И Танадал, и Аладар, и Рутар… — продължи Вата. — Както казах, среща се с всички Върховни принцове.

Шалан лесно различаваше съюзяванията и извличаше от прочетеното от книгата на Ясна имената и гербовете на всичките десетима Върховни принцове. Войниците на Садеас си бъбреха с хората на Върховния принц Рутар и Върховния принц Аладар. Мъжете на Далинар стояха сами и Шалан можеше да усети враждебността между тях и останалите в коридора.

Гвардията на Далинар имаше твърде малко светлооки. Това бе необичайно. А не изглеждаше ли мъжът на вратата познат? Високият тъмноок човек със синя куртка до коленете? С чупливата коса до раменете… Говореше си тихо с друг войник — един от стражата при портите долу.

— Май тук ни надвиха — ниско произнесе Вата.

Оня се обърна, погледна я право в очите, после хвърли поглед към краката ѝ.

О, не.

Мъжът — според униформата си офицер — се насочи право към нея. Докато вървеше, не обърна внимание на враждебните погледи откъм войниците на останалите Върховни принцове.

— Принц Адолин — започна направо той — е сгоден за рогоядка?

Тя почти бе забравила за срещата извън военните лагери два дни по-рано. Ще удуша тая… Тя се спря и внезапно се потисна. Беше убила Тин.

— Очевидно не — отговори Шалан, вирна брадичка и остави рогоядското произношение. — Пътувах сама през пустошта. Не изглеждаше благоразумно да разкривам истинската си самоличност.

Мъжът изръмжа.

— Къде са ми ботушите?

— Така ли се обръщаш към високопоставена светлоока дама?

— Така се обръщам към една крадла — уточни мъжът. — Току-що бях получил ботушите.

— Ще ти пратя дузина нови чифтове — продължи Шалан. — След като говоря с Върховния принц Далинар.

— Мислиш, че ще те оставя да го видиш?

— Мислиш, че имаш избор?

— Аз съм капитан на неговата гвардия, жено.

Проклятие, рече си тя. Това щеше да бъде неудобно. Поне не трепереше от сблъсъка. Наистина го бе преодоляла. Най-после.

— Добре, капитане — продължи тя. — Как се казваш?

— Каладин.

Странно. Звучеше като името на светлоок.

— Отлично. Сега разполагам с име, за да кажа на Върховния принц за теб. На него няма да му хареса, че се отнасят така с годеницата на сина му.

Каладин махна на няколко от хората си. Войниците в синьо наобиколиха нея и Вата и…

Къде беше изчезнал Газ?

Тя се обърна и го видя как се измъква по коридора. Каладин го забеляза и видимо се сепна.

— Газ? — попита той. — Какво означава това?

— Ъъ… — едноокият заекна. — Лордч… Ъъ, Каладин. Ти си, какво, офицер? Значи работите са потръгнали добре за теб…

— Ти познаваш този човек? — обърна се Шалан към Каладин.

— Опита да ме убие — обясни ѝ Каладин с безизразен глас. — Множество пъти. И е един от най-противните дребни плъхове, които съм виждал изобщо.

Чудесно.

— Ти не си годеницата на Адолин — заяви Каладин и я погледна в очите, докато неколцина от хората му ухилено хванаха Газ. Той се беше натъкнал на идващи отдолу гвардейци. — Годеницата на Адолин се е удавила. Ти си мошеничка с много лоша преценка за времето. Съмнявам се, че на Далинар Колин ще му бъде приятно, дето някаква измамница опитва да се възползва от смъртта на неговата племенница.

Най-накрая тя започна да изпитва притеснение. Вата я гледаше, очевидно уплашен, че предположенията на Каладин са верни. Шалан се стегна, бръкна в кесията на ръкава и извади парче хартия, намерено сред бележките на Ясна.

— Върховната господарка Навани в тази зала ли е?

Каладин не отговори.

— Покажи ѝ това, ако обичаш — помоли Шалан.

Каладин се поколеба, после взе листа. Огледа го, но очевидно не можеше да разбере, че го държи наопаки. Беше едно от писмените съобщения между Ясна и майка ѝ с уреждането на годежа. Изпратено по далекосъобщителя, от него щеше да има две копия — написаното от страна на Ясна и записаното при Сиятелната Навани.

— Ще проверим — заяви Каладин.

— Ще…

Шалан се усети как пелтечи. Ако не можеше да влезе и да види Далинар, тогава… Тогава… Бурята да го отнесе, дано! Тя го хвана за ръката със свободната си ръка, когато той се обърна да издаде заповед на хората си.

— Нима всичко това е понеже те излъгах? — попита го по-меко тя.

Той я изгледа.

— Това е, понеже си върша работата.

— Твоята работа е да се държиш нахално и инатливо?

— Не, държа се нахално и инатливо и в свободното си време. Моята работа е да държа такива като теб далеч от Далинар Колин.

— Гарантирам, че ще настоява да ме види.

— Е, ще ми простиш, задето не вярвам на думата на една рогоядска принцеса. Искаш ли да похапнеш малко черупки, докато хората ми те водят към тъмницата?

Добре, достатъчно.

— Тъмницата звучи чудесно! — отвърна тя. — Там поне ще бъда далеч от теб, малоумнико!

— Само за малко. Ще намина да те разпитам.

— Моля? Не мога ли да получа нещо по-приятно? Екзекуция например?

— Мислиш ли, че мога да намеря палач, дето да изтрае дрънканиците ти достатъчно дълго, та да нагласи въжето?

— Е, ако искаш да ме убиеш, и дъхът ти може да свърши тая работа.

Той почервеня, а неколцина от гвардейците наблизо се закискаха. Опитаха да потиснат смеха си, когато капитан Каладин ги изгледа.

— Не ти завиждам — обърна се той към нея. — Трябва да съм наблизо, за да може дъхът ми да убива, докато твоето лице може да убие всеки мъж от разстояние.

— Всеки мъж? — попита тя. — Е, при теб не действа. Май това доказва, че не си кой знае какъв мъж.

— Грешка на езика. Нямах предвид всеки мъж, а само мъжките от твоя вид — но не се притеснявай, ще се погрижа чулите ни да не се доближават твърде много.

— О, значи родителите ти са наблизо?

Очите му се ококориха и май за пръв път тя наистина успя да влезе под кожата му.

— Родителите ми нямат нищо общо с това.

— Да, звучи разумно. Предполагам, че не искат да имат нищо общо с теб.

— Поне предците ми са имали достатъчно разсъдък да не се сродят с някой сюнгер — изстреля той, вероятно намеквайки за червената ѝ коса.

— Аз пък поне зная кои са родителите ми! — върна му тя.

И двамата се гледаха яростно. Някаква част от Шалан изпитваше задоволство, че го застави да се ядоса, при все че от горещината по лицето си усещаше, че и тя се е разярила. Ясна щеше да бъде разочарована. Колко често бе опитвала да накара Шалан да владее езика си? Истинското остроумие беше овладяното остроумие. Не биваше да бъде оставяно да се носи на воля, както и стрелата не трябваше да се пуска напосоки.

За пръв път Шалан осъзна, че големият коридор е притихнал. Множеството войници и прислужници зяпаха нея и офицера.

— Ба!

Каладин се освободи от ръката ѝ — тя не го бе пуснала, след като прикова вниманието му.

— Променям мнението си за теб. Очевидно си високородна светлоока. Само те са в състояние да се държат така влудяващо.

И той се отдалечи към стаята на краля.

До нея Вата видимо се отпусна.

— Да се надвиквате с началника на гвардията на Върховния принц Далинар? — прошепна ѝ той. — Това разумно ли беше?

— Ние предизвикахме произшествие — отвърна тя, докато се успокояваше. — Сега Далинар Колин ще чуе за това. Гвардеецът няма да може да удържи идването ми в тайна от него.

Вата се поколеба.

— Значи е било част от план?

— Не — отвърна Шалан. — Не съм толкова умна. Но ще подейства.

Тя погледна Газ, когото гвардейците на Каладин освободиха. Той дойде при тях двамата, но продължаваха да ги наблюдават внимателно.

— Дори и за дезертьор си страхливец, Газ — прошепна Вата под мустак.

— Как така го познаваш? — запита го Шалан.

— Той беше роб — обясни Газ — в дърводелския двор, където работех и аз. Проклет човек. Той е опасен, Сиятелна. Буен, създава неприятности. Нямам представа как се е издигнал до толкова високо положение за толкова кратко време.

Каладин не бе влязъл в залата за съвещания. Миг по-късно обаче вратите ѝ проскърцаха. Явно срещата бе приключила или имаше прекъсване. Неколцина адютанти влязоха, за да проверят дали техните Върховни принцове не се нуждаят от нещо, а стражите се разприказваха. Капитан Каладин я изгледа, после неохотно влезе, понесъл листа хартия в ръка.

Шалан се застави да стои със скръстени отпред ръце — едната закрита, а другата не — за да не изглежда притеснена. Най-накрая Каладин се показа, ядосан, ала покорен. Той я посочи с пръст, а после врътна палец през рамо и ѝ направи знак да влезе. Гвардейците му я пуснаха да мине, но спряха Вата, когато той опита да я последва.

Шалан му махна да стои, пое дълбоко дъх, после премина през тълпата от войници и адютанти и влезе в съвещателната зала на краля.

37. Въпрос на гледна точка

„Сега, когато всеки от ордените е свързан с естеството и нрава на онзи от Вестителите, когото има за свой покровител, няма по-архетипен от този на Пазителите на Камъка, следващи Таленелат’ Елин, още Каменната Жила или Вестителя на Войната. За тях е добродетел да въплъщават решителност, сила и вярност. Уви, те малко се погрижиха за неблагоразумното си упорство, дори и когато им се доказваше, че грешат.“

Из „Сияйни слова“, глава 13, страница 1

Срещата най-сетне прекъсна за почивка. Не бяха готови — Отче на Бурята, не изглеждаше възможно въобще да приключат. Ала поне временно споровете секнаха. Адолин се изправи. Ранените му крак и страна възнегодуваха. Остави баща си и леля си да приказват тихо, а просторната зала се изпълни с жуженето на други разговори.

Как ли баща му понасяше това? Минали бяха цели два часа според стенния часовник с фабриал, направен от Навани. Два часа Върховните принцове и съпругите им се оплакваха от Убиеца в бяло. Нямаше никакво съгласие какво трябва да се прави.

Никой не обръщаше внимание на истината, която ги бодеше в очите. Нищо не можеше да се направи. Нищо освен това Адолин да бди и да се упражнява, за да се изправи срещу това чудовище, щом то се върне.

И мислиш, че можеш да го победиш? Него, който ходи по стените и кара самите духчета на природата да му се подчиняват?

Смущаващ въпрос. По предложение на баща си, днес Адолин беше заменил Бронята с по-подходящи одежди. На тази среща ние трябва да излъчваме увереност, а не страх, каза Далинар.

Генерал Хал носеше Бронята вместо Адолин. Беше се скрил в една странична стая заедно с ударен отряд. Май за Далинар беше невероятно убиецът да се появи по време на срещата. Ако имаше желание да погуби Върховните принцове, много по-лесно щеше да е да ги убива един по един в тъмнината на нощта. Беше неразумно да ги нападне всички заедно, пазени от десетки Броненосци. И наистина, много бяха Броните на тази среща. Трима от Върховните принцове носеха своите Брони, а останалите бяха довели Броненосци. Абробадар, Якамав, лично Релис Рутар… Адолин рядко бе виждал толкова много на едно място.

А би ли имало значение? В продължение на седмици от целия свят се стичаха сведения. Убити крале. Из цял Рошар обезглавени владетели. Имаше свидетелства, че в Я Кевед убиецът е погубил десетки войници с подобните на Бронята щитове, които биха могли да възпрат Меча му, както и трима Броненосци, сред тях — самия крал. Бедствието обхващаше целия свят, а зад него стоеше само един човек. Ако въобще беше човек.

Адолин отиде в ъгъла и получи чаша вино от един чевръст слуга в синьо и златно. Оранжево вино, всъщност просто сок. Въпреки това, Адолин изпи цялата чаша и тръгна да търси Релис. Имаше потребност да прави нещо различно от това само да седи и да слуша как хората се оплакват.

За щастие, докато седеше, успя да измъдри нещо.

Релис, син на Рутар и прочут Броненосец, имаше широко и плоско като лопата лице и сплескан нос. Одеждите му бяха в жълто и зелено, целите в набори и волани. Даже не бяха интересни. Човекът можеше да избира какво да облече и се беше спрял на това?

Беше пълен Броненосец, един от малкото в лагерите. Освен това беше настоящият първенец в дуелите — това, наред с обстоятелството, че е син на Рутар, го правеше особено интересен за Адолин. Релис разговаряше с братовчед си Елит и три дами от свитата на Садеас. Те бяха облечени в традиционната воринска хава, а косите им бяха вдигнати в сложни плитки и прикрепени с игли. Една от дамите, Мелали, подчертано изгледа Адолин. Както винаги, беше красива. Черните ѝ коси бяха вдигнати високо. С какво ли я бе раздразнил отново? Мина цяла вечност, откакто се ухажваха.

— Релис — подхвана той и вдигна чашата си в наздравица, — исках само да ти кажа, че намирам за много смело предложението ти от преди малко да се сражаваш сам с убиеца. Готовността ти да загинеш за короната е вдъхновяваща.

Релис се начумери. Как може човек да има такава плоска физиономия? Да не е падал като малък?

— Смяташ, че ще загубя.

— Разбира се — ухили се Адолин. — Нека сме честни, Релис. Почиваш на славата си вече близо половин година. Откакто разби Епинар, не си побеждавал във важен дуел.

— И това го казва човек, който с години отхвърля всички предизвикателства — обади се Мелали и огледа Адолин от главата до петите. — Изненадвам се, че татенцето ти те пусна да дойдеш да си поприказваме. Не се ли бои, че ще се нараниш?

— И аз се радвам да те видя, Мелали — отвърна Адолин. — Как е сестра ти?

— Недостъпна за теб.

Ох, наистина. Тъкмо това беше направил. Грешка.

— Релис, твърдиш, че можеш да се изправиш срещу убиеца, ала се боиш от дуел с мен?

Релис разпери ръце. В едната държеше бокал червено вино.

— Такъв е протоколът, Адолин! Ще се дуелирам с теб след година-две, когато се изкачиш в класирането. Не мога просто така да изляза срещу някой стар дуелист, не и когато са заложени Броните ни!

— Стар дуелист? Релис, аз съм един от най-добрите.

— Нима? — подсмихна се Релис. — След представлението с Еранив?

— Така си е, Адолин — обади се и Елит, ниският плешив братовчед. — Напоследък си победил само в няколко важни дуела. В единия практически си послужи с измама, а в другия победи от чист късмет!

Релис кимна.

— Ако наруша правилата и приема предизвикателството ти, все едно ще срутя ветролом. Десетки незначителни дуелисти ще напъплят да се бият с мен.

— Няма да стане. Понеже няма да си вече Броненосец. Ще те победя.

— Каква самоувереност — усмихна се Релис и се обърна към Елит и дамите. — Слушайте го. В продължение на месеци пренебрегва класирането, после се хвърля обратно в него и си въобразява, че може да ме бие.

— Залагам моите Броня и Меч — отвърна Адолин. — И Бронята и Меча на брат ми, освен тях — Меча, който спечелих от Еранив. Пет срещу твоите две.

Елит зяпна. Притежаваше само Броня, при това подарена от братовчед му. Той алчно се взря в Релис.

Релис понечи да отговори. После затвори уста, лениво вирна глава и погледна Адолин в очите.

— Какъв глупак си, Колин.

— Отправям предложението пред свидетели. Победиш ли, получаваш всяка Броня и Меч на моето семейство. Кое е по-силно, страхът или алчността ти?

— Моята гордост — отговори Релис. — Няма да се бия с теб.

Адолин скръцна със зъби. Надяваше се заради дуела с Еранив другите да го подценят и по-лесно да се съгласяват да се бият с него. Не се получи. Релис се изсмя, подаде ръка на Мелали и я отведе. Другите го последваха.

Елит се позабави.

Е, по-добре ще е от нищо, рече си Адолин, докато в ума му се въртеше план.

— А ти?

Елит го огледа отгоре до долу. Адолин не го познаваше добре. Говореше се, че човекът е приемлив дуелист, ала често остава в сянката на братовчеда си.

А каква алчност — Елит копнееше да е пълен Броненосец.

— Елит? — обади се Релис.

— Същото предложение? — попита Елит и погледна Адолин в очите. — Твоите пет срещу моята?

Ужасна сделка.

— Същото предложение.

— Съгласен.

Рутаровият син изпъшка зад него. Улови го за рамото и с ръмжене го задърпа настрани.

— Каза ми да се изкача в класацията — обясни му Адолин. — Тъкмо това правя.

— Не и срещу братовчед ми.

— Твърде късно. Ти го чу. Дамите го чуха. Кога е дуелът, Елит?

— След седем дни. На Нанел.

Седем дни — дълго изчакване за подобно предизвикателство. Значи Елит искаше време да се поупражнява, нали?

— Какво ще кажеш за утре?

Релис изръмжа по твърде неалетски начин и изтика братовчеда по-далечко.

— Не разбирам защо си толкова нетърпелив, Адолин. Не трябва ли да се съсредоточиш върху това да пазиш стария си баща? Тъжно е, когато един войник доживява да загуби ума си. Почна ли да се подмокря пред хора?

Спокойно, каза си Адолин. Релис се мъчеше да го подведе, да го накара да действа прибързано. Така щеше да си даде възможност да поиска от краля промяна и анулиране на всички договори с неговия дом — включително споразумението за дуела с Елит. Ала обидата беше прекалена. Спътниците на Релис поеха дъх и се отдръпнаха при тази непривична за алетите грубост.

Адолин не поддаде на отчаяния ход. Беше получил каквото искаше. Не знаеше какво може да направи във връзка с убиеца, ала това тук беше начин да помогне. Елит не беше първенец сред дуелистите, но служеше на Рутар. А Рутар все повече се превръщаше в дясната ръка на Садеас. Победата над него щеше да приближи Адолин с още една стъпка до истинската цел. Дуел със самия Садеас.

Обърна се да си върви и се закова на място. Някой стоеше зад него — набит мъж с подпухнало лице и черна къдрава коса. Лицето му руменееше, носът му беше възчервен, а по страните му се виждаха тънки венички. Имаше ръце на войник, ала одеждите му изглеждаха лекомислено. Адолин обаче се принуди неохотно да признае, че са твърде модни. Черни панталони, поръбени с наситенозелена коприна, къса отворена горна дреха, подходяща риза. Шалче на врата.

Торол Садеас, Върховен принц, Броненосец, тъкмо човекът, за когото Адолин мислеше. И човекът, когото мразеше най-много на света.

— Още един дуел, млади Адолин — подзе той и отпи от виното. — Наистина си си наумил да се изложиш. Още се чудя защо баща ти вдигна забраната да се дуелираш. Наистина вярвах, че това е въпрос на чест за Далинар.

Адолин тръгна да минава край него. Нямаше си вяра — дори и да каже една дума на тази змиорка. При вида му го връхлетя споменът за внезапния ужас, който изпита, когато Садеас се изтегли от бойното поле и остави него и баща му сами и обкръжени.

Хавар, Перетом, Иламар — добри войници и добри приятели — загинаха тогава. Те и още шест хиляди човека.

Садеас стисна рамото му.

— Мисли каквото щеш, синко — прошепна той, — но онова, което сторих, беше заради привързаността ми към баща ти. Вдигане на меча в чест на стар приятел.

— Пусни. Ме.

— Ако с напредването на възрастта почнеш да губиш разсъдък, моли се на Всемогъщия да има хора като мен, готови да ти дарят достойна смърт. Хора, които държат на теб достатъчно, щото да не се подсмиват, а да стиснат здраво меча, та да се нанижеш на него.

— Ще хвана врата ти с две ръце, Садеас — изсъска Адолин. — Ще стискам и ще стискам. После ще забия камата в корема ти и ще я завъртя. Бързата смърт е милост за тебе.

— Тц. Внимавай. Залата е пълна. Ами ако някой те чуе да заплашваш Върховен принц? — усмихна се Садеас.

По алетски. Можеш да изоставиш съюзника си на бойното поле и всички да узнаят. Ала личната обида не минава. Доброто общество ще се възмути. В името на налановата ръка! Баща му беше прав за всички тук.

Адолин бързо се обърна и се измъкна от хватката на Садеас. После несъзнателно сви пръсти в юмрук и се приготви да го стовари в това ухилено самодоволно лице.

На рамото му легна нечия ръка и го накара да спре.

— Не мисля, че това би било мъдро, Сиятелни господарю Адолин — продума тих, ала строг глас. Напомни на Адолин за баща му, макар тембърът да бе различен. Погледна пристъпилия зад него Амарам.

Висок, с лице като очукан камък, Сиятелният господар Меридас Амарам беше един от малцината светлооки, които бяха облечени в прилична униформа. Колкото и сам да искаше да се облича по-модно, Адолин постепенно осъзна символичното значение на униформата.

Пое дълбоко дъх и отпусна юмрука си. Амарам кимна на Садеас, хвана Адолин за рамото, обърна го и го отведе по-далече от Върховния принц.

— Не бива да позволявате да Ви предизвиква, Ваше Височество — тихо каза той. — Ще Ви използва, за да злепостави баща Ви, стига да му се удаде.

Минаха през залата, пълна с бъбрещи адютанти. Сервираха се напитки и закуски. Почивката се беше превърнала в увеселение. Не беше чудно. В присъствието на толкова важни светлооки, на хората им се щеше да пообщуват и да сплетничат.

— Защо оставаш с него, Амарам?

— Той е мой сюзерен.

— Ти си достатъчно високопоставен да избереш нов сюзерен. Отче на Бурята! Та ти вече си Броненосец. Никой няма и да те пита. Ела в нашия лагер. Присъедини се към татко.

— С това бих създал разделение. А докато съм със Садеас, мога да помогна за преодоляването на различията. Той ми вярва. Баща Ви също ми вярва. Моето приятелство с двама им е стъпка към опазването на единството на кралството.

— Садеас ще те предаде.

— Няма. Ние с Върховния принц Садеас имаме споразумение.

— И ние мислехме, че имаме. После той ни предаде.

Амарам като че охладня. Дори походката му беше изпълнена с достойнство — изправен гръб, почтително кимване на мнозина от присъстващите, край които минаваха. Съвършеният светлоок генерал: с блестящи качества, но не и високомерен. Оръжие в ръцете на своя Върховен принц. Прекара по-голямата част от войната в усърдна подготовка на новобранци и пращането на най-добрите от тях при Садеас, като в същото време пазеше и част от Алеткар. На Амарам се дължеше половината от успеха на Садеас на Пустите равнини.

— Баща Ви не може да отстъпва. Аз и не искам да го прави, Адолин. Но това означава, че се е превърнал в човек, който не може да работи с Върховния принц Садеас.

— А ти си различен?

— Да.

Адолин изсумтя. Амарам беше един от най-добрите мъже в цялото кралство, с безупречно име.

— Съмнявам се.

— Двамата със Садеас сме съгласни, че е допустимо да се ползват презрени средства за постигането на почтена цел. Двамата с баща Ви сме съгласни относно целта — по-добър Алеткар, без всички тези разправии. Въпрос на гледна точка…

Продължи да говори, но адолиновият ум блуждаеше. Беше се наслушал на тези приказки от баща си. Ако Амарам вземеше да цитира Пътят на кралете, Адолин щеше да се развика. Поне…

Това пък какво беше?

Разкошни червени коси. Нямаше и един черен кичур. Тънка фигура, толкова различна от заоблените алетски дами. Синя копринена рокля, проста, но елегантна. Бледа кожа, почти шинска, и светлосини очи. Няколко нежни лунички под очите, колкото да изглежда екзотична.

Младата жена сякаш се плъзгаше през залата. Адолин се завъртя да погледне след нея. Беше толкова различна.

— Кълна се в очите на Аш! — възкликна Амарам с усмивка. — Все още го правите, нали?

Адолин откъсна поглед от момичето.

— Какво правя?

— Позволявате всяко нещо, което прелита наоколо, да привлече погледа Ви. Трябва да се установите, синко. Да изберете една. Майка Ви би се ужасила, че още не сте женен.

— И Ясна не е омъжена. Тя е с десет години по-стара от мен.

Ако още беше жива, както вярваше леля Навани.

— В това отношение Вашата братовчедка надали е пример за подражание. — Тонът на Амарам загатваше нещо повече: или в кое да е друго отношение.

— Погледни я, Амарам — настоя Адолин и проточи врат, наблюдавайки как младата жена приближава към баща му. — Какви коси. Виждал ли си някога подобен оттенък на тъмночервеното?

— Веденски, гарантирам Ви. Рогоядска кръв. Някои родове се гордеят с това.

Веден. Надали… Възможно ли бе?

— Извини ме — рече Адолин, отдели се от Амарам и вежливо си проби път към младата жена. Тя разговаряше с баща му и леля му.

— Боя се, че Сиятелната господарка Ясна потъна с кораба — казваше тя. — Съжалявам за загубата ви…

38. Тиха буря

„А когато Бягащите по Вятъра бяха въвлечени по този начин, възникна събитието, което беше споменато: а именно, откриването на някакво зло нещо или присъствие. Но Авена не загатва дали това е някакво непокорство на последователите на Сияйните, или има външен произход.“

Из „Сияйни слова“, глава 38, страница 6

— Съжалявам за загубата ви — каза Шалан. — Донесох онези вещи на Ясна, които съумях да спася. Хората ми отвън ги пазят.

Установи, че е изненадващо трудно да говори равно. Скърбеше за Ясна със седмици, докато пътуваше, ала когато заговори за смъртта ѝ — когато си припомни онази ужасна нощ — чувствата я връхлетяха като вълни и заплашиха отново да я погълнат.

Спаси я образът, който бе нарисувала за себе си. Днес Шалан можеше да е тази жена — и тя, макар и не безчувствена, бе способна да се справи със загубата. Съсредоточи се върху мига и върху задачата си — особено върху хората, които стояха пред нея. Далинар и Навани Колин.

Върховният принц беше досущ както тя очакваше: мъж с открити черти, с къса черна коса, посребряла по слепоочията. Заради колосаната си униформа изглеждаше като единственият човек в залата, който знае какво е битка. Питаше се дали драскотините по лицето му се дължат на кампанията срещу паршендите. Навани изглеждаше като Ясна след двадесет години, все още красива, но с майчинско излъчване. Шалан никога не би могла да си представи Ясна като майка.

Докато Шалан приближаваше, Навани се усмихваше, ала сега ведростта изчезна. Хранела е надежда за дъщеря си, помисли Шалан, когато Навани приседна на съседното кресло. А аз току-що я смазах.

— Признателен съм, че ни донесохте тези новини — отговори Сиятелният господар Далинар. — По-… добре е да имаме потвърждение.

Ужасно беше. Не просто да си припомняш смъртта, а и да смазваш други с нея.

— Разполагам със сведения за вас — додаде Шалан, като се стараеше да е ненатрапчива. — За нещата, върху които Ясна работеше.

— Още нещо за паршите ли? — сопна се Навани. — Гръм да го удари, тази жена беше твърде запленена от тях. Откакто си науми, че тя е виновна за смъртта на Гавилар.

Това пък какво беше? Шалан никога не бе и чувала за тази страна на нещата.

— Проучванията ѝ могат да почакат — продължи Навани. Очите ѝ гледаха сурово. — Искам да знам точно какво се е случило, когато смятате, че сте я видели да умира. Точно както го помните, момиче. Без да пропускате и една подробност.

— Може би след срещата… — обади се Далинар и положи длан на рамото ѝ. Докосването беше изненадващо нежно. Та нали това беше братовата му жена? И този поглед — семейна привързаност ли показваше или нещо повече?

— Не, Далинар. Сега. Ще го чуя сега.

Шалан пое дълбоко дъх и се подготви да започне. Постара се да прояви твърдост и да не се поддава на чувствата. С учудване установи, че се владее. Докато събираше ума си, забеляза как един рус младеж я наблюдава. Навярно беше Адолин. Хубавец, както се говореше. Носеше синя униформа като баща си. Ала неговата беше някак… стилна? Това ли беше правилната дума? Хареса ѝ как малко рошавата му коса не приляга на изрядното облекло. Така той изглеждаше по-истински, не като картина.

Отново се обърна към Навани.

— Събудих се посред нощ от викове и мирис на дим. Отворих вратата и видях непознати мъже, струпани пред каютата на Ясна, която се намираше срещу моята. Тялото ѝ лежеше на пода и… Сиятелна, аз видях как я пронизаха в сърцето. Съжалявам.

Навани се напрегна и отметна глава, като че някой я беше зашлевил.

Шалан продължи да говори. Стараеше се да каже на Навани възможно най-много верни неща. Ала очевидно не можеше да сподели за Тъкането на Светлина и за Превръщането на кораба, поне не засега. Обясни, че се е затворила в каютата си — предварително подготвена лъжа.

— Чух викове горе, на палубата. Като че хората биваха екзекутирани един по един. Осъзнах, че единствената надежда, която мога да им дам, е някаква криза за нападателите. Бях взела една факла, затова подпалих кораба.

— Подпалихте кораба? — ужаси се Навани. — Докато дъщеря ми лежеше в несвяст?

— Навани — продума Далинар и я стисна за рамото.

— Обрекли сте я — каза тя и се втренчи в Шалан. — Ясна не би могла да се спаси с плуване като другите. Тя…

— Навани — повтори Далинар, този път по-твърдо. — Детето е постъпило правилно. Надали очакваш сама да влезе в бой с група мъже. А и каквото е видяла… Ясна не е била в несвяст, Навани. Вече е било твърде късно да се направи нещо за нея.

Навани пое дълбоко дъх. Видимо се бореше да овладее чувствата си.

— Извинете ме… Не съм на себе си в момента, не разсъждавам разумно. Благодаря… благодаря Ви, че ни донесохте вест. — Тя се изправи. — А сега ме извинете.

Далинар кимна и я остави да излезе с известно достойнство. Шалан отстъпи и сключи ръце пред себе си. Докато гледаше как Навани си отива, се чувстваше някак безсилна и странно засрамена. Не беше очаквала да мине особено добре. Така и стана.

Използва момента да провери Шарка, който стоеше върху полите ѝ, невидим. Дори и някой да го забележеше, щеше да го вземе за мотив в тъканта на роклята — стига той да се подчиняваше и да стоеше без да мърда или да говори.

— Предполагам, че пътуването Ви е било същинско изпитание. Корабокрушение в Мразовитата земя?

— Да. За щастие, натъкнах се на един керван и пътувах с него дотук. За жалост трябва да кажа, че срещнахме и разбойници, но бяхме спасени от навременната поява на неколцина войници.

— Войници ли? — учуди се Далинар. — Под чие знаме?

— Не казаха. Приемам, че по-рано са били на Пустите равнини.

— Дезертьори?

— Не ги разпитвах за подробности, Сиятелни господарю. Но им обещах помилване за минали престъпления заради благородните им действия. Те спасиха десетки хора. Всички в кервана могат да свидетелстват за тяхната храброст. Подозирам, че са търсели изкупление и възможност да започнат отначало.

— Ще се погрижа кралят да подпечата помилването им. Подгответе ми списък. Когато бесят войници, винаги имам усещането за похабяване.

Шалан си отдъхна. Справила се бе с една от задачите.

— Има и още един деликатен въпрос, който трябва да обсъдим, Сиятелни господарю — продължи Шалан. Двамата се обърнаха към Адолин, който небрежно се помайваше недалеч. Той се усмихна.

Много хубава усмивка, наистина.

Когато Ясна за пръв път ѝ обясни за условния годеж, интересът на Шалан беше напълно отвлечен. Брак в могъщ алетски дом? Съюзници на братята ѝ? Узаконяване на положението им и начин да продължи да работи с Ясна за спасяването на света? Всичко това ѝ се струваше прекрасно.

Докато гледаше усмивката на Адолин обаче, тя не мислеше за нито едно от тези преимущества. Болката от това, че говори за Ясна, не избледня напълно, ала ѝ беше лесно да не ѝ обръща внимание в присъствието на Адолин. Усети как се изчервява.

Това може и да е опасно, отсъди тя.

Адолин приближи. Жуженето на разговорите им предоставяше уединение сред тълпата. Той беше намерил някъде чаша оранжево вино за нея, та ѝ я поднесе.

— Шалан Давар?

— Хъмм. — Тя ли беше? Добре де. Взе чашата. — Да?

— Адолин Колин — представи се той. — Със съжаление научавам за сполетелите Ви беди. Ще трябва да говорим с краля за сестра му. Мога да Ви го спестя, ако позволите да го кажа вместо Вас.

— Благодаря, но предпочитам да се срещна с него лично.

— Разбира се — откликна Адолин. — Що се отнася до нашия… ангажимент. Имаше много повече смисъл, докато бяхте повереница на Ясна, нали?

— Навярно.

— Но след като сте тук, може би трябва да излезем на разходка и просто да видим как върви.

— Обичам разходките — отвърна Шалан. Глупачка. Бързо кажи нещо остроумно. — Хмм. Хубава коса имате.

Част от нея — обучената от Тин част — изстена.

— Коса? — учуди се Адолин и се попипа по главата.

— Да — отвърна Шалан, докато се мъчеше да накара ленивия си ум да заработи. — В Я Кевед не виждаме често руса коса.

— Някои я смятат за белег за нечиста кръв.

— Забавно. Казват същото и за мен заради косите ми — каза Шалан и се усмихна. Стори ѝ се правилно, понеже и Адолин се усмихна в отговор. Думите ѝ не бяха най-духовитите, ала сигурно не беше толкова зле, щом той се усмихваше.

Далинар се прокашля. Шалан премигна. Напълно бе забравила за присъствието на Върховния принц.

— Адолин — рече той, — донеси ми вино.

— Татко? О. Е, добре тогава.

И се оттегли. В името на очите на Аш, хубав беше. Шалан се обърна към Далинар, който, хмм, не беше хубав. Вярно, открояваше се, обаче носът му беше счупен по някое време, а и самото му лице не беше извадило голям късмет. И драскотините не го правеха по-красив.

Всъщност, беше си направо заплашителен.

— Ще разбера повече за Вас — тихо подзе Далинар. — Какво точно е положението на Вашето семейство и защо нямате търпение да се обвържете със сина ми.

— Семейството ми бедства — отговори Шалан. Струваше ѝ се, че с този мъж е най-добре да бъде честна. — Баща ми е мъртъв, но хората, на които дължим пари, още не знаят. Не съм се замисляла за обвързване с Адолин, докато Ясна не го предложи. Ала ако получа възможността, ще я грабна с готовност. Ако се омъжа във Вашия дом, моето семейство ще получи закрила.

Все още не знаеше какво да прави с Превръщателя, който братята ѝ трябваше да върнат. Едно по едно.

Далинар изръмжа. Не очакваше тя да е толкова пряма.

— Значи не можете да предложите нищо.

— От нещата, които Ясна ми е казвала за Вашите възгледи, не останах с впечатлението, че паричните или политическите изгоди, които бих могла да Ви предложа, са от първостепенно значение за Вас. Ако целяхте подобен съюз, отдавна да сте оженили принц Адолин. — Шалан сама потръпна от откровеността си. — При цялото ми уважение, господарю.

— Не се докачам. Харесва ми хората да са прями. Това, че просто искам синът ми да има думата, не означава, че съм против една изгодна женитба. За жена от незначителна чуждестранна фамилия, която признава, че семейството ѝ е в отчаяно положение и не носи нищо в този брак?

— Не казах, че не мога да предложа нищо. Сиятелни господарю, колко повереници е имала Ясна Колин през последните десет години?

— Нито една, доколкото ми е известно — призна Далинар.

— А известно ли Ви е на колко е отказала?

— Имам някаква представа.

— А мен взе. Възможно ли е това да не е доказателство какво предлагам?

Далинар кимна бавно.

— Засега ще запазим условния годеж. Причината, поради която поначало се съгласих, си остава — искам Адолин да бъде недостъпен за онези, които биха го използвали с политическа цел. Ако някак можете да убедите мен, Сиятелната Навани, и — разбира се — самия младеж, можем да го превърнем в официален годеж. Междувременно, ще Ви дам служба сред по-дребните ми чиновници. Можете да се докажете там.

Макар и щедро, това предложение беше като въже, което се омотава около нея. Издръжката на подобен дребен пост щеше да ѝ стига да преживява, но не беше нещо, с което човек може да се похвали. Пък и несъмнено Далинар щеше да я държи под око. Погледът му беше плашещо проницателен. Шалан нямаше и да мръдне, без да му докладват за това.

Добрината на Далинар щеше да се превърне в затвор.

— Щедър сте, Сиятелни господарю, но аз всъщност имам…

— Далинар! — провикна се някой от присъстващите. — Ще подновим ли срещата по някое време днес, или ще ми се наложи да поръчам подобаваща вечеря?

Далинар се обърна към някакъв пълничък брадат мъж в традиционно облекло — роба с отворена предница, свободна риза и военна пола такама. Върховният принц Себариал, прецени Шалан. Ясна го описваше като противен и непотребен човек. Намерила беше по-добри думи дори за Върховния принц Садеас, макар да отбелязваше, че не заслужава доверие.

— Добре, добре, Себариал — отговори Далинар, остави Шалан и се упъти към местата за сядане в центъра на залата. Седна на стола до писалището. Горд на вид мъж с голям нос се настани до него. Трябва да беше Елокар, кралят. Оказа се по-млад от представата на Шалан. Защо Себариал поиска подновяването на срещата от Далинар, а не от краля?

В следващите мигове подготовката на Шалан беше подложена на изпитание — високопоставени мъже и жени се настаняваха в разкошните столове. До всеки имаше малка масичка, а зад масичката — старши слуга за важните задачи. Множество паршенди имаха грижата масите да са отрупани с вино, ядки, пресни и сушени плодове. Шалан потреперваше всеки път, когато някой парш минеше край нея.

Отброяваше Върховните принцове на ум. Садеас лесно се разпознаваше — поруменял от веничките под кожата, като баща ѝ, след като пийнеше. Останалите му кимнаха и го оставиха да седне пръв. Явно извикваше толкова уважение, колкото и Далинар. Съпругата му Иалаи имаше тънка шия, широка уста с плътни устни и щедър бюст. Ясна беше написала, че е проницателна като мъжа си.

Двама Върховни принцове се настаниха от двете им страни. Единият беше Аладар, прочутият дуелист. В бележките на Ясна нисичкият мъж се споменаваше като могъщ принц, почитател на риска и известен с любовта си към залагането в онези игри, които светилищата забраняваха. Аладар и Садеас бяха във видимо приятелски отношения. А не бяха ли врагове? Чела беше, че често се карат за земи. Е, това явно бе минало. Сега изглеждаха единни пред Далинар.

С тях бяха Върховният принц Рутар и съпругата му. Ясна ги смяташе едва ли не за джебчии, но предупреждаваше, че са опасни опортюнисти.

Като че залата беше разположена, щото всички да гледат тези две групировки. Кралят и Далинар срещу Садеас, Рутар и Аладар. Явно откакто Ясна беше водила бележки, политическите съюзи се бяха изменили.

Залата притихна. Явно никой не се интересуваше, че Шалан гледа. Адолин се разположи до баща си заедно с някакъв младеж с очила. Празното място навярно беше на Навани. Шалан внимателно заобиколи стаята — беше пълно със стражи, адютанти и дори неколцина Броненосци. Така тя излезе от погледа на Далинар, та да не би той да я забележи и да я отпрати.

Сиятелната господарка Яйла Рутар сключи ръце, приведе се напред и заговори първа.

— Ваше Величество, опасявам се, че днешният ни разговор се върти в кръг и не постигаме нищо. Разбира се, Вашата безопасност е основната ни грижа.

От другата страна на насядалите в кръг Върховни принцове Себариал изсумтя шумно, докато дъвчеше парчета пъпеш. Всички подчертано не обръщаха внимание на безочливия брадат мъж.

— Да — рече Аладар. — Убиецът в бяло. Трябва да направим нещо. Няма да седя в двореца си и да чакам да ме убие.

— Той изтребва принцове и крале в целия свят! — додаде Рутар. Със свитите рамене и плешивата глава, той приличаше на Шалан на костенурка. Какво беше написала Ясна за него?

Че е страхливец, рече си Шалан. Винаги избира безопасността.

— Трябва да представляваме единен Алеткар — заяви Хатам. Тя веднага го разпозна заради дългия му врат и изтънчения говор. — Не бива да допускаме да ни напада един по един и не бива да се караме.

— Тъкмо затова трябва да следвате моите заповеди — отвърна кралят и се навъси.

— Не — възрази Рутар. — Тъкмо затова трябва да изоставим налудничавите ограничения, които ни наложихте, Ваше Величество! Не е сега времето да изглеждаме като глупаци в очите на света.

— Послушайте Рутар — вметна Себариал. — Той отлично знае как да изглежда като глупак.

Споровете продължиха и Шалан успя да усети по-добре настроенията в залата. Всъщност групировките бяха три. Далинар и кралят, привържениците на Садеас, и онези, които тя нарече помирители. Водена от Хатам — от чиято реч личеше, че е единственият роден за политик тук — тази група искаше да посредничи.

Значи за това става въпрос, разсъди Шалан, докато слушаше как Рутар спори с краля и Адолин Колин. И двете страни се мъчат да убедят неутралните принцове да ги подкрепят.

Далинар говореше малко. Малко каза и Садеас, който явно беше доволен да остави Върховния принц Рутар и съпругата му да говорят от негово име. Двамата се гледаха — Далинар безучастно, а Садеас с тънка усмивка. Съвсем невинно, докато човек не забележеше очите им — втренчени един в друг и почти немигащи.

В залата цареше буря. Тиха буря.

Изглежда всички бяха в някоя от трите фракции, с изключение на Себариал, който час по час въртеше очи и подхвърляше забележки на ръба на приличието. Той явно караше високомерните алети да се чувстват неудобно.

Шалан постепенно разбираше подтекста на разговорите. Например забраните и правилата, наложени от краля… не самите правила бяха важни, а властта зад тях. Доколко принцовете да се подчиняват на краля и колко автономия да изискват. Беше очарователно.

И така — до мига, когато някой я забеляза.

— Чакайте — обади се Вама, един от неутралните принцове. — Кое е това момиче ей там? Да не би някой да има ведени в свитата?

— Разговаряше с Далинар — обади се Роион. — Да не би да криеш от нас някакви вести от Я Кевед, Далинар?

— Вие, момиче — заговори я Иалаи Садеас. — Какво можете да ни кажете за войната за престола във Вашата родина? Разполагате ли със сведения за убиеца? Защо някой на паршендска служба би искал да подкопае вашия престол?

Погледите на всички в залата се отправиха към Шалан. В миг тя изпита откровен ужас. Най-влиятелните хора в света я разпитваха, погледите им се впиваха в нея…

После си спомни рисунката. Тя беше такава.

— Уви, няма да съм ви в услуга, Сиятелни господари и господарки. Бях далеч от родината, когато стана това трагично убийство, и не съм наясно с причините му.

— И какво правите тук? — попита Хатам вежливо, ала настойчиво.

— Очевидно гледа зверилника — подхвърли Себариал. — Гледа как всички вие се показвате пълни глупаци в най-доброто безплатно зрелище из тази мразовита пустош.

Определено беше разумно да не обръща внимание на тази забележка. Погледна Хатам в очите и отговори:

— Аз съм повереницата на Ясна Колин. Целта на пребиваването ми тук е лична.

— А, тайнственият годеж, за който чух слухове — намеси се Аладар.

— Точно така — заключи Рутар. Определено имаше мазен вид с тъмните лъскави коси, яките ръце и малките мустаци и брадичка. По-тревожна обаче бе прекалено хищната му усмивка. — Кажете, дете мое, бихте ли посетили лагера ми, за да разговаряте с моите чиновници? Необходимо ми е да знам какво се случва в Я Кевед.

— Аз бих предложил нещо по-добро — подхвърли Роион. — Къде сте отседнали, момиче? Каня Ви в моя дворец. Аз също бих желал да науча повече за родината Ви.

Та тя току-що каза, че не знае нищо…

Шалан извика в паметта си наученото от Ясна. Не ги беше грижа за Я Кевед. Искаха да измъкнат сведения за годежа — подозираха, че зад него се крие нещо.

Принцовете, които я поканиха, бяха определени от Ясна като едни от политически най-нечистоплътните. Други, като Аладар или Хатам, биха почакали да я поканят насаме, за да не разкриват любопитството си пред всички.

— Загрижеността ти е ненужна, Роион — рече Далинар. — Тя, разбира се, остава в моя лагер и получава пост сред писарите ми.

— Всъщност — вметна Шалан, — аз така и не можах да отговоря на предложението Ви, Сиятелни господарю Колин. Бих се радвала на възможността да съм Ви от полза, ала за жалост вече приех място в друг лагер.

Последва втрещено мълчание.

Шалан знаеше какво иска да каже. Поемаше огромен риск, какъвто Ясна никога не би одобрила. Ала се довери на чувствата си и заговори. Все пак, това вършеше работа в изкуството.

— Сиятелният господар Себариал — рече тя и погледна към дълбоко презирания от Ясна мъж — първи ми предложи място и ме покани да отседна при него.

Себариал едва не се задави с виното. Присви очи и я погледна над ръба на чашата.

Тя сви рамене — надяваше се, невинно — и се усмихна. Моля те…

— Ъх, така е — каза Себариал и се облегна. — Далечни роднини сме. Не бих могъл да се търпя, ако не ѝ бях дал подслон.

— Предложението му бе много щедро — додаде Шалан. — Седмична издръжка от три пълни броама.

Себариал се облещи.

— Това не ми беше известно — каза Далинар, като местеше поглед от Шалан на Себариал.

— Простете, господарю. Трябваше да Ви кажа. Намирах, че не е пристойно да отседна в дома на мъжа, който ме ухажва. Сигурна съм, че разбирате.

Далинар се намръщи.

— Това, което не разбирам, е защо някой би искал да е по-близо от необходимото до Себариал.

— О, чичо Себариал е съвсем поносим, свикнете ли веднъж с него. Като дразнещ шум, на който най-накрая се научавате да не обръщате внимание.

Повечето май се ужасиха от забележката, макар Аладар да се поусмихна. Както тя се надяваше, Себариал се разсмя гръмко.

— Значи, това е уредено — разочарова се Рутар. — Надявам се поне да дойдете да ме осведомите накратко.

— Откажи се, Рутар — сопна се Себариал. — Твърде млада е за тебе. От друга страна, сигурен съм, че с твое участие наистина ще е накратко.

Рутар взе да заеква.

— Не намеквах… Ти, мухлясал стар… Ба!

После, за радост на Шалан, разговорът се измести от нейните телесни части към належащите въпроси, понеже последната забележка я накара да се изчерви. Себариал наистина се държеше неприлично. Все пак, явно се стараеше да стои настрани от политическите разпри, и домът му навярно щеше да допадне на Шалан. Мястото, което ѝ предлагаше най-голяма свобода. Щеше да работи с Далинар и Навани по записките на Ясна, но нямаше да им бъде задължена.

А кой би могъл да каже дали ще е по-различно да е задължена на Себариал? Шалан заобиколи залата, за да отиде при него. Нямаше съпруга или членове на семейството, които да му помагат. Себариал не беше женен.

— За малко да те хвана за ухото и да те изхвърля, малката — рече той, докато сърбаше вино без да я поглежда. — Глупаво беше да се оставиш в мои ръце. Всеки знае, че обичам да подпалвам пожари и да ги гледам.

— Обаче не ме изхвърлихте. Значи ходът ми не беше глупав. Просто риск, който ми се отплати.

— И все пак може да те изхвърля. Определено няма да ти плащам по три броама. Почти толкова ми струва наложницата ми, а от нея поне получавам нещо в замяна.

— Ще платите — отговори Шалан. — Вече е известно в обществото. Но не се притеснявайте. Ще си заработя издръжката.

— Имаш ли някакви сведения за Колин? — попита Себариал, докато разучаваше виното си.

Значи всъщност се интересуваше.

— Сведения, да. По-малко за Колин и повече за света. Повярвайте ми, Себариал. Току-що влязохте в много изгоден съюз.

А на нея ѝ се налагаше да измисли защо е така.

Останалите продължиха да спорят за Убиеца в бяло и Шалан разбра, че той е ударил и тук, но е бил отблъснат. Докато Аладар насочваше разговора към оплакването, че короната отнема неговите скъпоценни камъни — Шалан не знаеше по каква причина — Далинар Колин бавно се надигна. Беше като търкалящ се камък. Неизбежен и неумолим.

Аладар млъкна.

— По пътя си минах край причудлива камара камъни — подзе Далинар. — Забележителни според мен. Напуканите шисти бяха износени от бурите и струпани връз някакъв по-държелив камък. И тази купчина от тънки шисти лежеше като струпана от ръката на смъртен.

Другите гледаха Далинар като да се беше умопобъркал. Нещо в думите му човъркаше паметта на Шалан. Цитираше някоя книга, която тя бе чела навремето.

Далинар тръгна към отворения прозорец на подветрената стена на залата.

— Ала не човек бе струпал камъните. Ако и да изглеждаха крехки, те всъщност бяха твърде здрави — част от някога заровен слой, който сега бе отново изложен на открито. Питах се как е възможно да стоят тъй спретнато, когато гневът на бурите се стоварва върху им. Скоро узнах истинската им природа. От едната страна някаква сила ги притискаше един в друг и в камъка зад тях. И никакъв мой натиск не можеше да ги помръдне. Ала когато измъкнах един от дъното — измъкнах го, наместо да го бутам — цялата камара рухна като лавина.

Всички в залата го зяпаха, докато Себариал най-сетне изтърси:

— В единадесетото име на Преизподнята, Далинар, какви ги дрънкаш?

— Нашите методи не действат — отговори Далинар и ги изгледа. — След години война сме в същото положение като преди. Днес не можем да се справим с убиеца по-добре, отколкото в нощта, когато погуби брат ми. Кралят на Я Кевед изправи трима Броненосци и половин армия срещу това създание, за да умре пронизан с Меч в гърдите. А Броните му бяха оставени на разграбване. Щом не можем да победим убиеца, трябва да отстраним причината за действията му. Ако съумеем да пленим или да отстраним работодателите му, навярно договорът, който го обвързва, ще загуби стойност. Доколкото ни е известно, за последно е бил нает от паршендите.

— Прекрасно — сухо рече Рутар. — Трябва само да спечелим войната, която се мъчим да спечелим в последните пет години.

— Не се мъчим. Не и достатъчно упорито. Намерението ми е да сключа мир с паршендите. А ако те не приемат нашите условия, тогава ще изляза на Пустите равнини с моята армия и с всеки съюзник, който е готов да ме последва. Без повече игрички на платата. Без повече сражения за скъпоценните ядра. Нападам лагера на паршендите, където и да се намира, и ги разбивам веднъж завинаги.

Кралят въздъхна тихо и се облегна зад писалището си. Шалан предполагаше, че е очаквал това.

— На Пустите равнини — продума Садеас. — Струва ми се чудесно да опиташ нещо подобно.

— Далинар — видимо угрижен подзе Хатам, — не виждам как положението ни се е променило. По-голямата част от Пустите равнини все така си остава неизследвана, а лагерът на паршендите може да е буквално навсякъде, скрит в места, до които нашата армия може да се добере единствено с големи затруднения. Съгласихме се, че — доколкото те са готови да дойдат при нас — е неразумно да нападаме лагера им.

— Готовността им да дойдат при нас — отговори Далинар — се оказа проблем, понеже така битката се води според техните условия. Не, положението ни не се е променило. Просто нашата решимост се е променила. Войната вече се проточи твърде дълго. Аз ще я завърша по един или друг начин.

— Прекрасно — повтори Садеас. — Утре ли тръгваш, или ще почакаш още един ден?

Далинар го изгледа презрително.

— Само опитвам да пресметна кога ще се освободи лагерът — невинно додаде Садеас. — Аз вече почти не се побирам в моя и не бих имал нищо против да се разширя в още един, когато паршендите затрият тебе и хората ти. Да се чуди човек защо пак си тръгнал да го правиш след целия онзи труд, който си даде, за да те обкръжат там.

Адолин се изправи зад баща си с пламнало лице. В краката му като локви кръв се появиха духчета на гнева. Брат му го дръпна да седне. Явно тук имаше нещо, което убягваше на Шалан.

Въвлякох се във всичко това почти без предварителни познания, каза си тя. Бурята да го отнесе, извадих късмет, че още не са ме сдъвкали. Внезапно престана да се гордее с постигнатото през този ден.

— Преди снощната буря — рече Далинар — пристигна пратеник на паршендите. Първият, който е готов да говори с нас от цяла вечност насам. Каза, че водачите им искали да обсъдят възможността за мир.

Върховните принцове изглеждаха изумени. Мир, помисли Шалан и сърцето ѝ подскочи. Така със сигурност щеше да е по-лесно да се отправи в търсене на Уритиру.

— И в същата нощ убиецът нападна — тихо продължи Далинар. — Отново. Последния път, когато дойде, току-що бяхме подписали мирен договор с паршендите. Сега се появява в деня на новото предложение за мир.

— Гадове — обади се Аладар. — Да не би това да е някакъв извратен обред?

— Може да е само съвпадение — отговори Далинар. — Убиецът действа по целия свят. Със сигурност паршендите не общуват с всички тези народи. Събитията обаче ме тревожат. Направо се питам дали паршендите не са използвани, дали някой не праща убиеца, за да е сигурен, че Алеткар няма да получи мир. От друга страна, паршендите признаха, че са го наели да убие брат ми.

— Може да са отчаяни — допусна Роион и се сви в стола си. — Една фракция сред тях иска мир, а друга прави всичко по силите си да ни разгроми.

— Както и да е — отговори Далинар и хвърли поглед към Садеас, — аз възнамерявам да се готвя за най-лошото. Ще се отправя към центъра на Пустите равнини — или за да разбия паршендите завинаги, или за да се предадат и да сложат оръжие. Но подготовката на подобен поход изисква време. Ще трябва да обуча хората си за продължителни действия и да пратя съгледвачи да картографират по-надълбоко в средата на Пустите равнини. Освен това, трябва да избера няколко нови Броненосци.

— … нови Броненосци ли? — попита Роион и костенуркоподобната му глава се надигна любопитно.

— Скоро ще притежавам още Брони — обясни Далинар.

— А позволено ли ни е да узнаем източника на това удивително богатство? — попита Аладар.

— Просто Адолин ще ги спечели от всички вас — каза Далинар.

Някои се разсмяха, все едно бяха чули някаква шега. Ала не личеше Далинар да се шегува. Той седна и присъстващите приеха това като знак, че срещата е приключила. Отново пролича, че Далинар, а не кралят, я ръководи.

Тук се измести равновесието на силите, разсъди Шалан. Както и естеството на войната. Бележките на Ясна за двора определено бяха остарели.

— Добре. Предполагам, че сега ще ме придружиш до лагера ми — каза ѝ Себариал и се надигна. — Значи днешната среща не беше обичайната загуба на време в слушане как тези самохвалковци си отправят завоалирани заплахи. Струва ми пари.

— Можеше и по-зле да е — отговори Шалан, докато помагаше на стареца да се изправи. Той се държеше малко нестабилно на краката си, но това отмина, когато стъпи, така че си дръпна ръката.

— По-зле? Как именно?

— Бих могла не само да струвам скъпо, но и да съм скучна.

Себариал я изгледа и се засмя.

— Май е така. Хайде да тръгваме.

— Един момент. Вие вървете, а аз ще Ви настигна при каретата.

Шалан тръгна да търси краля. Лично го извести за смъртта на Ясна. Кралят прие новината добре, с достойнство. Навярно Далинар вече му бе казал.

Щом изпълни тази задача, тя откри кралските писари. Не след дълго излезе от съвещателната зала и завари притеснено чакащите я Вата и Газ. Подаде на Вата лист хартия.

— Какво е това? — попита той и взе да го върти из ръцете си.

— Заповед за помилване. Подпечатана от краля. За теб и за хората ти. Скоро ще получим отделни документи на името на всеки, а дотогава тази заповед няма да позволи да бъдете арестувани.

— Наистина го направихте? — възкликна Вата и прегледа документа, макар да не разбираше и една дума от написаното. — Бурята да го отнесе, наистина удържахте думата си?

— Разбира се. Забележи, че заповедта се отнася само до минали престъпления, затова кажи на хората да се държат безупречно. Сега да вървим. Уредих място, където да отседнем.

39. Хетерохроматичен

ЧЕТИРИ ГОДИНИ ПО-РАНО

Татко даваше угощения, за да покаже, че всичко е наред. Канеше местни Сиятелни господари от съседните селища, хранеше ги и ги поеше, показваше дъщеря си.

А на другия ден, когато всички си бяха тръгнали, татко сядаше на масата и слушаше как писарите му съобщават колко е обеднял. Понякога Шалан виждаше как след това той подпира челото си и се взира невиждащо напред.

Вечерта обаче всички се гощаваха и се преструваха.

— Разбира се, познавате дъщеря ми — каза татко и посочи Шалан, когато гостите се настаниха. — Съкровището на дома Давар, нашата най-голяма гордост.

Гостите — светлооки, които живееха през две долини — кимаха вежливо, а паршите носеха вино. И питието, и робите бяха начин да се покажат богатства, които татко всъщност не притежаваше. Шалан беше почнала да помага със сметките, каквото беше задължението ѝ като дъщеря. Знаеше истината за паричното им положение.

Вечерният хлад се прекършваше от пращящата камина; някъде другаде тази стая би могла и да е уютна. Но не тук.

Слугите ѝ наляха вино. Жълто, меко упойващо. Татко пиеше виолетово, подготвено силно. Седеше на високата маса, която вървеше по ширината на стаята. В същата тази стая година и половина по-рано Хеларан заплаши, че ще го убие. Преди шест месеца бяха получили от него кратко писмо и книга от прочутата Ясна Колин за Шалан.

Шалан бе прочела писмото на баща си с треперлив шепот. Не казваше много. Главно смътни заплахи. Същата вечер татко преби една слугиня почти до смърт. Исан още куцаше. Слугите спряха да шушукат, че татко е убил жена си.

Никой не прави съвсем нищо да му противостои, помисли Шалан и го погледна. Всички сме твърде уплашени.

Другите ѝ трима братя се купчеха на отделна маса. Избягваха да поглеждат към татко и да общуват с гостите. По масите имаше няколко малки купи със сфери, ала стаята се нуждаеше от още светлина. Нито сферите, нито огънят успяваха да пропъдят мрака. Шалан мислеше, че на татко така му харесва.

Гостът — Сиятелният господар Тавинар — беше тънък и добре облечен мъж. Дрехата му беше от тъмночервена коприна. Двамата със съпругата му седяха близо един до друг на високата маса, а дъщеря им беше между тях. Шалан не разбра името на девойката.

С напредването на вечерта татко опита на няколко пъти да ги заговори, ала те отвръщаха кратко. Макар да се предполагаше, че това е увеселение, никой не се забавляваше. Гостите се споглеждаха, като че им се щеше да не бяха приемали поканата. Но татко беше по-важен в политиката от тях и добрите връзки с него можеха да са полезни.

Шалан побутваше храната си и слушаше как татко се хвали с новия си развъдник за брадвохръти. Говореше за богатствата на семейството. Лъжи.

Шалан не искаше да му противоречи. Той беше добър с нея. Винаги. Ала не трябваше ли някой да направи нещо?

Хеларан можеше. Но той ги напусна.

Става все по-зле. Някой трябва да направи нещо, да каже нещо, да промени татко. Той не бива да прави такива неща — да се напива, да бие тъмнооките…

Първото блюдо мина. Тогава Шалан забеляза нещо. Балат — когото татко почна да нарича Нан Балат, все едно е най-големият син — току поглеждаше към гостите. Изненадващо. Той обикновено не им обръщаше внимание.

Дъщерята на Тавинар срещна погледа му, усмихна се и отново сведе очи към храната. Шалан замига. Балат… и момиче? Колко странно.

Татко явно не забеляза. Накрая се изправи и вдигна чашата си в наздравица.

— Тази вечер ние празнуваме. Добри съседи. Силно вино.

Тавинар и съпругата му неохотно вдигнаха чаши. Шалан беше почнала да изучава добрите обноски едва напоследък — трудно беше, понеже учителките непрестанно напускаха — но и тя знаеше, че от един добър ворински господар не се очаква да възхвалява пиянството. Не че не бива да се напиват, ала не беше по ворински да се говори за това. Подобни любезности не бяха силната страна на баща ѝ.

— Вечерта е важна — подзе той, след като отпи. — Току-що получих вест от Сиятелния господар Гевелмар. Вярвам, че го познаваш, Тавинар. От отдавна нямам съпруга. Сиятелният господар Гевелмар провожда най-младата си дъщеря с брачните споразумения. Моите арденти ще извършат обреда в края на месеца и така ще се сдобия със съпруга.

Шалан изстина. Уви се по-плътно с шала си. Споменатите арденти седяха на отделна маса и кротко вечеряха. Тримата бяха еднакво посивели и служеха достатъчно отдавна, та да помнят дядото на Шалан като младеж. Отнасяха се нежно с нея и обучението при тях ѝ доставяше удоволствие, когато всичко останало се рушеше.

— Защо никой не говори? — попита татко и огледа стаята. — Току-що се сгодих! Приличате на проклетите алети. Ние сме ведени! Вдигнете малко шум, глупаци!

Гостите любезно изръкопляскаха, но им стана още по-неловко. Балат и близнаците се спогледаха и тихо затропаха по масата.

— Вървете в Преизподнята всички — заключи татко и се стовари в стола си. Паршите му приближиха ниската маса, понесли по една кутия. — Подаръци за децата ми в чест на годежа — съобщи той и махна с ръка. — Не знам защо си направих труда. Ба!

И допи виното.

Момчетата получиха ками, изящни оръжия, гравирани като Мечове. Подаръкът на Шалан беше верижка с тежки сребърни брънки. Тя я взе мълчаливо. Татко не обичаше Шалан да говори много на празненства, макар винаги да разполагаше нейната маса близо до трапезата за гости.

Никога не ѝ крещеше. Не и направо. Понякога ѝ се щеше да ѝ вика. Може би тогава Юшу нямаше да я презира толкова. Така…

Вратата се отвори със замах. В слабата светлина на прага застана висок мъж с тъмни одежди.

— Какво става? — поиска да узнае татко, стана и стовари длани върху масата. — Кой прекъсва моето празненство?

Мъжът влезе. Лицето му беше толкова дълго и тънко, че изглеждаше като прещипано. Ръкавели на волани се подаваха от меката му кафява дреха. Новодошлият свиваше устни, все едно вижда как нужникът е прелял заради дъжда.

Едното му око беше наситено синьо. Другото — тъмнокафяво. Човекът беше едновременно светлоок и тъмноок. Шалан изтръпна.

Един от даваровите слуги отърча към трапезата и зашепна на татко. Шалан не чу какво казва, ала каквото и да беше, изразът на татко вече не бе така буреносен. Остана изправен, но зяпна.

Неколцина слуги в кафеникави ливреи наобиколиха новодошлия. Той внимателно пристъпи напред, като че се пазеше да не настъпи нещо.

— Пратен съм от Негово Височество, Върховния принц Валам, господар на тези земи. До неговото знание стигна, че из тези краища упорито се носи мрачна мълва. Слухове за смъртта на една светлоока дама.

Той погледна татко в очите.

— Съпругата ми беше убита от любовника си. Който после се самоуби.

— Други разказват нещо различно, Сиятелни господарю Лин Давар. Подобни слухове са… обезпокоителни. Предизвикват недоволството на Негово Височество. Ако някой от подвластните му Сиятелни господари е убил високопоставена светлоока дама, той не може да пренебрегне случая.

Татко не отговори с гневен изблик, както Шалан очакваше. Почна да ръкомаха по посока на Шалан и гостите.

— Вън. Дайте ми място. Ти там, пратеникът. Да поговорим насаме. Няма нужда да влачим кал в коридора.

Семейството на Тавинар станаха, видимо нетърпеливи да си тръгнат. Все пак на излизане момичето хвърли поглед на Балат и прошепна нещо.

Татко погледна Шалан и тя осъзна, че при споменаването на майка ѝ е застинала на място. Продължаваше да седи на масата си.

— Дете мое — тихо каза баща ѝ, — върви да седнеш при братята си.

Тя се оттегли, разминавайки се с пратеника, който пристъпи към високата маса. Какви очи… Това беше Редин, незаконният син на Върховния принц. Говореше се, че баща му го използва за екзекутор и убиец.

Тъй като братята ѝ не бяха изгонени от стаята, те седнаха край камината, достатъчно далеч, та да предоставят на баща си усамотение. Бяха оставили място за Шалан и тя седна сред шумоленето на фината копринена рокля. Дрехата я обгръщаше пищно и я караше да чувства, че тя самата не е от значение и само роклята е важна.

Синът на Върховния принц седна на масата при татко. Поне някой му се противопоставяше. А какво щеше да се случи, ако той реши, че татко е виновен? Какво тогава? Следствие? Шалан не искаше татко да рухне; тя искаше да спре тъмнината, която душеше всички тях. Като че светлината им угасна със смъртта на мама.

Когато мама…

— Шалан? — обади се Балат. — Добре ли си?

Тя се отърси.

— Може ли да видя камите? Докато седях на моята маса, ми се сториха много хубави.

Виким само зяпаше огъня, но Балат ѝ подхвърли своята кама. Шалан я улови неумело, извади я от канията и се възхити как металните гънки отразяваха светлината на огъня.

Момчетата гледаха как огнените духчета танцуват над пламъците. Тримата братя вече не говореха.

Балат погледна през рамо към високата маса.

— Ще ми се да чуя какво обсъждат — прошепна той. — Може би ще го отведат. Подходящо ще е за деянието му.

— Той не уби мама — тихо каза Шалан.

— О? — изсумтя Балат. — И какво стана?

— Аз…

Не знаеше. Не можеше да мисли. Не и за онова време и за онзи ден. Наистина ли татко го направи? Отново ѝ стана студено, въпреки топлината на огъня.

Мълчанието се върна.

Някой… някой трябваше да направи нещо.

— Говорят за растения — каза тя.

Балат и Юшу я погледнаха. Виким зяпаше огъня.

— За растения — безизразно повтори Балат.

— Да. Чувам ги смътно.

— Аз нищичко не чувам.

Шалан сви рамене в пищната рокля.

— Ушите ми са по-добри от твоите. Да, за растения. Татко се оплаква, че дърветата в градините му никога не го слушат, когато ги кара да му се подчиняват. „Листата им опадаха заради някаква болест“, казва той. „Отказват да пуснат нови.“

„Опита ли да ги набиеш за неподчинението?“, пита пратеникът.

„През цялото време“, отговаря татко. „Даже им чупя клоните, а те все така не се подчиняват! Какъв безпорядък. Поне би трябвало да чистят след себе си.“

„Проблем“, казва пратеникът, „понеже не си струва да се пазят дървета без листа. За щастие, знам решението. Един мой братовчед навремето имаше дървета, които се държаха така, и установи, че само трябва да им попее и листата им начаса се появяват отново.“

„Ах, разбира се. Незабавно ще опитам.“

„Надявам се да ти свърши работа.“

„Е, ако стане, наистина ще съм облекчен!“

Братята я зяпаха изумено.

Най-сетне Юшу вирна глава. Той беше най-млад, малко по-голям от Шалан.

— Об… лек… чен…

Балат избухна в смях — достатъчно гръмък, та баща им да ги изгледа.

— Ох, това е ужасно — каза Балат. — Това е чиста ужасия, Шалан. Би трябвало да се засрамиш.

Тя се сгуши в роклята и се усмихна. Дори Виким, по-големият от близнаците, пусна усмивка. Тя не го беше виждала да се смее от… колко време?

Балат изтри очи.

— За миг наистина помислих, че можеш да ги чуеш. Ти, малка Пустоносна. — Той въздъхна дълбоко. — Гръм да го удари, хубаво е.

— Трябва повече да се смеем — каза Шалан.

— Този дом не е място за смях — отвърна Юшу и отпи от виното.

— Заради татко ли? — попита Шалан. — Той е един, а ние сме четирима. Просто трябва да сме по-големи оптимисти.

— Оптимизмът не променя фактите — възрази Балат. — Ще ми се Хеларан да не беше заминавал.

Той удари с юмрук страната на стола.

— Не му завиждай за пътешествията, Тет Балат — меко рече Шалан. — Има толкова много места за виждане, места, които навярно никога няма да посетим. Нека един от нас иде. Помисли за историите, които ще ни донесе. За цветовете.

Балат огледа мрачната стая със стени от черен камък и приглушените червено-оранжеви светлини.

— Цветове. Не бих имал нищо против да има малко повече цвят наоколо.

— Всичко би било приятна промяна след лицето на татко — усмихна се Юшу.

— Хайде сега, не обиждай лицето на татко — отвърна Шалан. — Доста го бива в това да си изпълнява задачата.

— Която е?

— Да ни напомня, че има и по-лоши неща от миризмата му. Наистина твърде благородно Призвание.

— Шалан! — възкликна Виким. Той подчертано не приличаше на Юшу. Мършав и с хлътнали очи, Виким подстригваше косата си толкова ниско, че приличаше на ардент. — Не говори така, където татко може да те чуе.

— Той е погълнат от разговора. Но ти имаш право. Навярно не бива да подигравам нашето семейство. Домът Давар е виден и държелив.

Юшу вдигна чаша. Виким кимна отсечено.

— Разбира се — додаде тя, — същото може да се каже и за някоя брадавица.

Юшу за малко да изплюе виното. Балат отново изрева от смях.

— Прекратете шумотевицата! — кресна татко.

— Празник е! — извика Балат в отговор. — Не поиска ли да се държим по-веденски?

Татко го изгледа сурово и се върна към разговора си с пратеника. Седяха близо един до друг. Стойката на татко беше умоляваща, докато незаконният син на принца се беше пооблегнал, извил вежди и с безизразно лице.

— Бурята да го отнесе, Шалан — продължи Балат. — Кога стана толкова умна?

Умна ли? Та тя не се чувстваше умна. Изведнъж откровеността на думите ѝ я накара да потъне в стола. Те просто се бяха изплъзнали от устните ѝ.

— Това са само неща… само неща, които прочетох в една книга.

— Е, трябва да четеш повечко такива книги, малката — отсъди Балат. — Заради тях тук стана по-светло.

Татко стовари ръка върху масата. Чашите затрепериха и чиниите затракаха. Шалан го погледна притеснено. Той сочеше пратеника с пръст и говореше нещо. Приказваше тихо, а и беше твърде далеч, та тя да разбере, но познаваше този поглед. Виждала го беше неведнъж, преди той да хване пръчката — а веднъж даже и ръжена — и да замахне към някой слуга.

Пратеникът плавно се надигна. Неговата изисканост беше като щит, който отблъскваше гнева на татко.

Шалан му завидя.

— Изглежда, този разговор няма да ме доведе до никъде — високо рече той. Гледаше татко, но тонът му подсказваше, че думите се отнасят до всички. — Дойдох подготвен за подобна неизбежност. Върховният принц ме е овластил и аз много бих искал да узная истината за случилото се в това домакинство. Всеки светлоок по рождение, който може да свидетелства, е добре дошъл.

— Трябва им свидетелството на светлоок — обясни тихо Юшу. — Татко е достатъчно важен, та да не могат просто да го отстранят.

— Имаше един — високо продължи пратеникът, — който беше готов да ни каже истината. Оттогава обаче не е на разположение. Има ли някой от вас неговата смелост? Ще дойдете ли с мен да свидетелствате пред Върховния принц за престъпленията, извършени в тези земи?

Погледна четиримата. Шалан се гушеше в стола си и се мъчеше да изглежда малка. Виким не отместваше очи от пламъците. Юшу сякаш щеше да стане, ала се върна към виното си, изруга и лицето му пламна.

Балат. Балат стисна облегалките на стола, за да се надигне, но срещна погледа на татко. Настойчивостта в очите му оставаше. Когато гневът му гореше, той викаше и хвърляше вещи по слугите.

Сега обаче, когато гневът му се беше поохладил, той беше истински опасен. Тогава татко се смълчаваше. Тогава виковете секваха.

Неговите викове поне.

— Той ще ме убие — прошепна Балат. — Ако кажа и една дума, ще ме убие.

Перченето му се бе стопило. Вече не приличаше на мъж, а на младеж — на уплашено момче.

— Ти можеш да го направиш, Шалан — прошепна Виким. — Татко няма да посмее да те нарани. А и ти наистина видя какво стана.

— Не видях — отвърна тихо тя.

— Ти беше там!

— Не знам какво стана. Не помня.

Това не се случи. Не се случи.

В камината един пън се помести. Балат се вторачи в пода и не стана. Никой от четиримата нямаше да стане. Около тях се завихриха прозрачни цветя, замъглиха се и станаха видими. Духчета на срама.

— Разбирам — рече пратеникът. — Ако някой от вас си… припомни истината в някакъв момент в бъдеще, във Веденар ще има кой да го изслуша с готовност.

— Ти няма да разкъсаш този дом, копеле — каза татко и се надигна. — Ние стоим един до друг.

— С изключение на онези, които вече не могат да стоят, доколкото разбирам.

— Напусни дома ми!

Пратеникът го изгледа с погнуса и се усмихна презрително. Усмивката му говореше: може и да съм копеле, но дори и аз не съм толкова низък като тебе. После със замах излезе от стаята, подбра хората си отвън и от отсечените му нареждания стана ясно, че иска да се върне на път въпреки късния час, та да свърши някаква работа вън от татковите земи.

Когато си отиде, татко положи длани на масата и издиша дълбоко.

— Вън — рече той на четиримата и наведе глава.

Те се поколебаха.

— Вън! — изрева татко.

Избягаха от стаята. Шалан се препъваше подир братята си. Видя как татко потъва в стола и се държи за главата. Подаръкът за нея, красивата огърлица, лежеше забравена в отворената кутия на масата точно пред него.

40. Палона

„Не може да се отрече, че те откликнаха веднага и с голямо смайване, понеже бяха първи сред онези, които щяха да се отметнат от клетвите си. Тогава не се ползваше думата Измяна, ала по-късно това название се разпространи за събитието.“

Из „Сияйни слова“, глава 38, страница 6

Себариал сподели каретата си с Шалан. Напуснаха кралския дворец и се отправиха към военния лагер. Шалан се принуди да смълчи Шарка, който продължаваше да жужи тихо в гънките на полите ѝ.

Върховният принц седеше срещу нея, облегнал глава на тапицираната стена, и тихо хъркаше, докато каретата трополеше по пътя. Земята тук беше прочистена от скалните пъпки и по средата имаше редица камъни, които да разделят движението.

Войниците ѝ бяха в безопасност и щяха да я настигнат по-късно. Тя разполагаше с база за действията си и с доход. Покрай напрежението на срещата и оттеглянето на Навани, семейство Колин още не бяха поискали Шалан да им предаде вещите на Ясна. Оставаше ѝ да разговаря с Навани за проучването, но засега денят вървеше наистина доста добре.

Трябваше само да спаси света.

Себариал изхърка и се пробуди от кратката дрямка. Намести се и изтри бузата си.

— Променила си се.

— Моля?

— Изглеждаш по-млада. Докато бяхме вътре, бих предположил, че си на двадесет или двадесет и пет. А сега виждам, че няма как да си на повече от четиринадесет.

— На седемнадесет години съм — сухо отвърна Шалан.

— Все тая — изръмжа Себариал. — Мога да се закълна, че роклята ти беше по-ярка, чертите ти — по-остри и по-красиви… Трябва да е било от светлината.

— Обичайно ли е за Вас да обиждате външността на младите дами? Или го правите само след като лигата Ви е протекла в тяхно присъствие?

Себариал се усмихна.

— Очевидно не си възпитана в двора. Това ми харесва. Но внимавай — ако обидиш неподходящ човек тук, възмездието ще дойде незабавно.

През прозореца на каляската Шалан видя, че най-сетне се доближават до лагер, над който се вее знамето на Себариал. На него бяха изписани глифите себес и лиаил, стилизирани като небесна змиорка в тъмнозлатисто на черен фон.

Войниците при портите отдадоха чест и Себариал разпореди един от тях да доведе войниците на Шалан в имението му, щом пристигнат. Каретата продължи по пътя си, а принцът се облегна и загледа Шалан, като че очакваше нещо.

Тя не се досещаше какво. Навярно го разбираше неправилно. Насочи вниманието си към гледката през прозореца и скоро установи, че това място е военен лагер само по име. Улиците бяха по-прави отколкото щяха да са в един естествено разраснал се град, но по тях цивилните бяха много повече от войниците.

Подминаха пивници, открити пазари, продавници и високи постройки, където сигурно можеха да живеят по десетина отделни семейства. По повечето улици се тълпеше народ. Мястото не беше разнообразно и ярко като Карбрант, ала сградите бяха от здрав камък и дърво и бяха издигнати плътно една до друга, за да се поддържат.

— Куполообразни покриви — установи тя.

— Инженерите ми казват, че така отблъскват ветровете по-добре — гордо отвърна Себариал. — Имаме и сгради със заоблени ъгли и страни.

— И колко много хора!

— Почти всички са постоянни жители. Имам повече шивачи, занаятчии и готвачи от всеки друг лагер. Вече създадох дванадесет манифактури — платове, обуща, керамика, няколко мелници. Освен това държа и стъклодухачите.

Шалан го погледна. Гордостта в гласа му никак не прилягаше на написаното от Ясна. Разбира се, повечето от бележките и сведенията ѝ за Върховните принцове идваха от редките посещения на Пустите равнини, всички те — отдавнашни.

— Доколкото чух, Вашата армия е една от най-неуспелите във войната срещу паршендите.

Очите на Себариал блеснаха.

— Другите преследват лесна печалба от скъпоценните ядра, а за какво ще си харчат парите? Моите тъкачници скоро ще произвеждат униформи, които ще са много по-евтини от вносните, а земеделците ми ще дадат храна, която ще е много по-разнообразна от Превърнатата. Отглеждам и лавис, и талев, да не споменаваме свинефермите ми.

— Лукава змиорка. Докато другите воюват, Вие строите стопанство.

— Налагаше се да внимавам — довери ѝ Себариал и се приведе напред. — В началото не исках те да забележат какво правя.

— Умно. А защо ми казвате?

— Без друго ще разбереш, ако работиш с моите писари. Пък и потайността вече не е важна. Манифактурите работят, а армиите ми излизат на платата по-малко от веднъж месечно. Плащам си на Далинар глоба, задето избягвам изпращането на войска и го принуждавам да търси друг, обаче си струва парите. Все пак, по-умните Върховни принцове разбраха с какво съм се захванал. А другите просто си мислят, че съм ленив глупак.

— Значи не сте ленив глупак?

— Ами! Точно такъв съм си! — възкликна той. — Войната е тежка работа. Войниците мрат, та се налага да плащам на семействата им. Цялата история е безполезна от край до край. — Той погледна през прозореца. — Преди три години разбрах тайната. Всичко живо идваше тук, обаче никой не приемаше това място като нещо постоянно. Въпреки стойността на скъпоценните ядра, които обезпечаваха присъствието на Алеткар тук завинаги…

Себариал се усмихна.

Каретата най-сетне спря пред скромна по размери господарска къща между по-високите жилищни сгради. Къщата имаше градини с декоративен шистокор, павирана алея и даже няколко дървета. Внушителна, макар и не по размер, постройката беше в изискан класически стил, с колонада отпред. Редицата по-високи сгради зад къщата представляваше отличен ветролом.

— Май ще имаме стая за тебе. В избата. Като че никога не ми стига мястото за всичките работи, дето се очаква да притежавам. Три пълни набора мебелировка за вечери. Ба! Все едно съм се засилил да каня гости.

— Наистина нямате високо мнение за другите, нали? — попита Шалан.

— Мразя ги. Обаче се старая да мразя всички. Така няма опасност да пропусна някой, който особено си заслужава. Както и да е, пристигнахме. Не очаквай да ти подам ръка да слезеш.

Шалан нямаше нужда от него — един лакей доприпка и ѝ помогна да слезе на каменните стъпала край алеята. Друг отиде при Себариал, който го наруга, но прие помощта.

Дребна жена в хубава рокля стоеше с ръце на кръста на стълбището на къщата. Имаше къдрави тъмни коси. Значи от северен Алеткар?

— Ах — въздъхна Себариал, докато двамата с Шалан крачеха към жената. — Проклятието на моето съществувание. Постарай се да сдържаш смеха си, докато се разделим. Крехката ми и стара суетна особа вече не се справя с подигравките.

Шалан го погледна объркано.

А после жената заговори.

— Моля те кажи ми, че не си я отвлякъл, Тури.

Не, въобще не е от алетите, прецени Шалан и опита да определи акцента на жената. Хердазийка. Особените грапави като камък нокти го доказваха. Беше тъмноока, но хубавите дрехи показваха, че не е слугиня.

Разбира се. Наложницата.

— Тя настоя да дойде с мен, Палона — заобяснява Себариал, докато се качваше по стълбите. — Не успях да я разубедя. Ще трябва да ѝ дадем стая или нещо подобно.

— И коя е тя?

— Чужденка някаква. Когато каза, че иска да дойде при мен, това явно подразни стария Далинар, та ѝ разреших. — Той позамълча, а после попита Шалан — Как ти беше името?

— Шалан Давар — отвърна тя и се поклони на Палона. Може и да беше тъмноока, ала личеше, че тя е главата на това домакинство.

Хердазийката шавна с вежда.

— Е, възпитана е, значи сигурно няма да ѝ пасне тук. Честно ти казвам, не мога да повярвам, че си прибрал у дома една случайна жена, само защото си помислил, че това ще ядоса някой от останалите Върховни принцове.

— Ба! Жено, ти ме държиш под чехъл повече от всеки друг мъж в цял Алеткар…

— Не сме в Алеткар.

— … а аз дори не съм женен, Бурята да го отнесе!

— Няма да се омъжа за теб, така че престани да се натискаш — отвърна Палона, скръсти ръце и почна преценяващо да оглежда Шалан от глава до пети. — Твърде млада е за тебе.

Себариал се ухили.

— Вече използвах това. За Рутар. Приятно беше — така взе да плюе, че за малко да го помисля за буря.

Палона се усмихна, после му махна да влиза.

— В кабинета ти има греяно вино с подправки.

Себариал се потътри към вратата.

— Храна?

— Изгони готвача, не помниш ли?

— Ох, така беше. А ти можеше да сготвиш.

— И ти можеше.

— Ба. Няма полза от тебе, жено! Само ми харчиш парите. Я ми напомни защо те търпя.

— Защото ме обичаш.

— Не може да е това — възрази Себариал и поспря пред предните врати. — Аз не съм способен да обичам. Голям темерут съм. Добре де. Направи нещо с това момиче.

После влезе вътре.

Палона кимна на Шалан да иде при нея.

— Какво всъщност стана, дете?

— Той не каза нищо невярно — отговори Шалан и усети, че се изчервява. — Обаче пропусна някои подробности. Дойдох тук заради уговорения ми брак с Адолин Колин. Прецених, че ако отседна в дома на Колин, ще бъда прекалено ограничена, затова потърсих други възможности.

— Ха. От това излиза, че всъщност Тури…

— Не ме наричай така! — долетя глас отвътре.

— … старият глупак е направил нещо политически умно.

— Е, аз наистина леко го принудих да ме вземе. И намекнах публично, че ще ми дава много щедра издръжка.

— Прекалено щедра! — обади се Себариал от къщата.

— Да не би той… да стои вътре и да подслушва? — попита Шалан.

— Много го бива да се прокрадва — обясни Палона. — Хайде, ела. Да те настаним. Гледай да кажеш на мен каква издръжка ти е обещал — дори като намек. Ще се погрижа да бъде изпълнено.

Няколко слуги разтовариха сандъците на Шалан от каретата. Войниците ѝ още не бяха дошли. Тя се надяваше да не са се забъркали в неприятности. Последва Палона в къщата, която беше обзаведена в подобаващ на екстериора класически стил. Много мрамор и кристал. Статуи със златни елементи. Широко извито стълбище към балкон на втория етаж, над вестибюла. Шалан не забеляза Върховния принц да се прокрадва или да прави нещо друго наоколо.

Палона я отведе в хубаво жилище в източното крило. Стаите бяха бели и богато обзаведени. Яките каменни стени и подове се омекотяваха от копринени драперии и дебели килими. Надали заслужаваше подобен разкош.

Май не трябва да се чувствам така, каза си Шалан, докато Палона проверяваше дали в шкафа има хавлии и спално бельо. Сгодена съм за принц.

Ала разкошната обстановка ѝ напомни за баща ѝ. Дантелите, скъпоценностите, коприната, които той ѝ подаряваше в опит да я накара да забрави за… отминалите времена…

Шалан примигна и се обърна към Палона, която ѝ говореше нещо.

— Извинете?

— Слугите — обясни Палона. — Имаш ли прислужница?

— Не, но имам осемнадесет войника и петима роби.

— Които ще ти помагат да се преобличаш?

Шалан се изчерви.

— Имам предвид, че бих искала те да бъдат настанени, ако можете да уредите това.

— Мога — ведро отговори Палона. — Даже мога да намеря за тях нещо смислено за вършене. Приемам, че ще искаш да им се плаща от твоята издръжка. Както и на прислужницата, която ще ти предоставя. Храната се сервира на втората камбана, по пладне и на десетата камбана. Ако искаш нещо в друг час, попитай в кухните. Готвачът може и да те наругае — стига да успея да го придумам да се върне. Имаме дъждовна цистерна, затова обикновено има течаща вода. Ако искаш топла вода за баня, на момчетата ще им трябва около час да подгреят.

— Течаща вода? — нетърпеливо попита Шалан. За пръв път беше видяла такова нещо в Карбрант.

— Дъждовна цистерна — уточни Палона и посочи нагоре. — При всяка буря се пълни, а формата ѝ е такава, че задържа крема. Не я ползвай до пладне в деня след бурята, защото тогава водата още е кафява. А ти изглеждаш доста развълнувана от всичко това.

— Прощавайте. Нямахме такива неща в Я Кевед.

— Добре дошла в цивилизацията. Вярвам, че си оставила тоягата и набедрената препаска пред портите. А сега нека ти потърся прислужница.

Дребничката жена тръгна да излиза.

— Палона? — обади се Шалан.

— Кажи, дете?

— Благодаря Ви.

Палона се усмихна.

— Ветровете са свидетел, че не си първата, която той води вкъщи. Някои даже останахме.

Палона излезе.

Шалан приседна на бялото плюшено легло и потъна почти до шията. От какво беше направено? Въздух и пожелания? Струваше ѝ се разкошно.

Потропвания известиха пристигането на слугите със сандъците в нейната дневна — нейната дневна. Излязоха след миг и затвориха вратата. За пръв път от много време насам Шалан установи, че не се налага да се бори за оцеляване или да се тревожи, че някой от спътниците ѝ може да я убие.

Затова заспа.

41. Белези

„Тази голяма злина надмина безочието, което дотогава бе приписвано на ордените; тъй като по онова време борбата беше особено ожесточена, мнозина отдадоха това действие на усещането за вътрешно присъщо предателство; а щом те се оттеглиха, около две хиляди ги нападнаха и погубиха мнозина от членовете им; ала това стана само с девет от десетте, понеже от единия орден рекоха, че няма да изоставят оръжията си и да избягат, и наместо това съхраниха голяма ловкост за сметка на останалите.“

Из „Сияйни слова“, глава 38, страница 20

Каладин опря пръсти в стената на пропастта. Зад него се строяваха мъжете от Мост Седемнадесет.

Помнеше колко се страхуваше от пропастите при първото слизане. Боеше се да не би проливните дъждове да предизвикат наводнение, докато хората му прибират имуществото от мъртвите. Малко се изненада, че Газ не намери как да прати Мост Четири на работа в пропастите „случайно“ в някой ден с буря.

Мост Четири понесе наказанието и прие пропастите като свои. Каладин с изумление осъзна, че слизайки долу се почувства повече у дома си, отколкото ако се бе върнал в Огнекамък при своите родители. Пропастите му принадлежаха.

— Момчетата са готови, сър — съобщи Тефт и застана до него.

— Къде беше миналата вечер? — попита Каладин и вдигна поглед към тясната ивица небе.

— Не бях на смяна, сър. Отидох да поразгледам пазара. Трябва ли да докладвам за всяка дреболия?

— Беше на пазар в бурята?

— Може за малко да съм загубил представа за времето… — смотолеви Тефт и отмести поглед.

Каладин искаше да го поразпита, ала Тефт имаше право на личен живот. Те вече не са мостови. Не са длъжни да са заедно през цялото време. Ще започнат свой живот.

Щеше му се да ги насърчи. Ала беше притеснително. Ако не знае къде се намират всички, как би могъл да се погрижи за безопасността им?

Обърна се да огледа Мост Седемнадесет — пъстра сбирщина. Някои бяха роби, купени за служба на мостовете. Други бяха престъпници, макар в армията на Садеас престъпление, наказвано с пращане в мостовите отряди, да беше на практика всичко. Дългове, обида на офицер, сбиване.

— Вие сте Мост Седемнадесет — заговори Каладин, — под командата на сержант Питт. Вие не сте войници. Може и да носите униформа, ала още не ви приляга. Нещо като маскарад. Ще променим това.

Мъжете се размърдаха и взеха да се озъртат. При все че Тефт работеше с тях и с другите отряди вече от седмици, хората още не се възприемаха като войници. И докато това продължаваше, те все щяха да държат копията под причудлив ъгъл, да се кокорят лениво при повикване и да шават в строя.

— Пропастите са мои — продължи Каладин. — Позволявам ви да се упражнявате тук. Сержант Питт!

— Слушам! — откликна Питт и застана мирно.

— Имаш да работиш с мърлява камара довлечени от бурята отломки, но аз съм виждал и по-лошо.

— Трудно ми е да повярвам, сър!

— Повярвай — отвърна Каладин и огледа хората. — Аз бях в Мост Четири. Лейтенант Тефт, твои са. Накарай ги да се поизпотят.

— Тъй вярно — викна Тефт. Почна да раздава заповеди, а Каладин нарами копието и тръгна по-навътре в пропастта. Привеждането на двадесетте отряда в състояние на годност за бой щеше да е бавно, но Тефт бе успял да обучи поне сержантите. Дано Вестителите дадат това обучение да свърши работа и при редниците.

Щеше му се да може да обясни поне на себе си защо е толкова нетърпелив за обучението на хората. Чувстваше, че се надпреварва с нещо. Ала не знаеше с какво. Писанието на стената… В името на Бурята, тревожеше го. Тридесет и седем дни.

Мина край Сил, която седеше на листото на някакво къдроцветно, поникнало от стената. Растението се затвори, когато Каладин приближи. Сил не забеляза и остана да седи във въздуха.

— Какво искаш, Каладин? — попита тя.

— Да опазя живота на моите хора — веднага отвърна той.

— Не, това е, което искаше.

— Да не намекваш, че не държа на тяхната безопасност?

Сил се плъзна към рамото му, като че понесена от силен вятър. Седна със скръстени крака като дама, а полите ѝ се вееха с всяка негова крачка.

— В Мост Четири ти посвети всичко на спасяването им. Е, спасени са. Не можеш да вардиш всички като… хмм… като че ли си…

— Мъжки курл, който пази яйцата?

— Именно! А какво е курл?

— Ракообразно. На ръст колкото дребен брадвохрът. Прилича на кръстоска между краб и костенурка.

— Ооо — възкликна Сил. — Искам да видя такова животно!

— Не виреят тук.

Каладин продължи да крачи с поглед, вперен напред, та се наложи Сил да го ръчка по врата, докато ѝ обърне внимание. После пресилено завъртя очи.

— Значи признаваш, че хората ти са в относителна безопасност. И така, ти всъщност не отговори на въпроса ми. Какво искаш?

Каладин вървеше край камари кости и клони, обрасли с мъх. Над една купчина се кълбяха духчета на загниването и духчета на живота. Малките зелени точки проблясваха около ластарите, които някак неуместно бяха покарали от мъртвите.

— Искам да победя убиеца — отговори Каладин и сам се изненада на силата на чувствата си.

— Защо?

— Защото работата ми е да защитавам Далинар.

Сил поклати глава.

— Не е това.

— Какво? Да не мислиш, че си станала толкова добра в разгадаването на човешките помисли?

— Не на всички хора. Само на твоите.

Каладин изсумтя и внимателно заобиколи някаква тъмна локва. Нямаше да е хубаво да прекара остатъка от деня с мокри ботуши. Новият чифт не беше достатъчно непромокаем.

— Може би искам да победя убиеца, защото той е виновен за всичко това. Ако не беше убил Гавилар, Тиен нямаше да постъпи в армията и аз нямаше да го последвам. Тиен нямаше да умре.

— Да не мислиш, че Рошоне нямаше да намери друг начин да отмъсти на баща ти?

Рошоне беше градоначалник в родното място на Каладин, в Алеткар. Пращането на Тиен във войската беше неговото дребнаво отмъщение, задето бащата на Каладин не се показа достатъчно добър лекар и не спаси сина му.

— Сигурно щеше да направи нещо друго — призна Каладин. — И все пак, убиецът заслужава смъртта си.

Той чу другите, преди да стигне при тях; гласовете им отекваха в приличното на пещера дъно на пропастта.

— Опитвам да обясня, че никой не задава правилните въпроси — чу се гласът на Сигзил с неговия учен азирски изговор. — Наричаме паршендите диваци и всеки казва, че не са виждали хора до деня, в който се натъкнали на експедицията на алетите. Ако това е вярно, каква буря тогава им е довяла убиец шин? При това убиец шин, който е Повелител на стихиите, не по-малко.

Каладин пристъпи в светлината на техните сфери, пръснати по дъното. То беше прочистено след последното слизане на Каладин тук. Сигзил, Скалата и Лопен го очакваха, седнали на големи камъни.

— Да не би да внушаваш, че Убиецът в бяло всъщност не е работил за паршендите? — попита той. — Или че паршендите лъжат, че са били напълно откъснати от света?

— Нищо не внушавам. Моят учител ме научи да задавам въпроси и аз това правя. В цялата работа има нещо безсмислено. Народът шин ненавижда чужденците до крайност. Шин рядко напускат родината си и нито един от тях не служи като наемник. А сега този се е заловил да избива кралете? С Меч? И още ли работи за паршендите? Ако е така, защо чакаха толкова дълго, преди отново да го пратят срещу нас?

— Има ли значение за кого работи? — попита Каладин и вдъхна Светлина.

— Има, разбира се — отвърна Сигзил.

— Защо?

— Защото това е въпрос — докачи се Сигзил. — Пък и ако установим кои са истинските му господари, можем да добием представа за тяхната цел. Като знаем това, ще ни бъде по-лесно да го победим.

Каладин се усмихна, после опита да тича нагоре по стената.

Падна на гръб и въздъхна.

Над него се приведе главата на Скалата.

— Забавно за гледане. Обаче това нещо, сигурен ли си, че действа?

— Убиецът вървеше по тавана — обясни Каладин.

— Убеден ли си, че не е правил като нас? Да е залепвал предмети с помощта на Светлината? — усъмни се Сигзил. — Може да е поръсил тавана със Светлина, после да е скочил и да е залепнал там.

— Не — отговори Каладин и от устните му се отдели Светлина. — Той скочи нагоре и се приземи на тавана. После притича надолу по стената и някак запрати Адолин към тавана. Принцът не залепна, той падна нагоре. — Каладин наблюдаваше как Светлината му се издига и изчезва. — И накрая убиецът… излетя.

— Ха! — обади се Лопен от своя камък. — Знаех си. Щом разучим тая работа, кралят на цял Хердаз ще ми рече: „Лопен, ти светиш и това е впечатляващо. А при това можеш и да летиш. Ето защо давам да се ожениш за дъщеря ми.“

— Кралят на Хердаз няма дъщеря — уточни Сигзил.

— Няма ли? Значи са ме лъгали през цялото време!

— Нима не познаваш кралското семейство у вас? — попита Каладин.

— Гон, не съм стъпвал в Хердаз от пеленаче. Напоследък в Алеткар и Я Кевед има толкова хердазийци, колкото и в старата родина. Гръм да ме удари, че аз съм си алет! Само дето не съм толкова висок и толкова кисел.

Скалата подаде ръка на Каладин и му помогна да стане. Сил се бе настанила на стената.

— Знаеш ли как става това? — попита я Каладин.

Тя поклати глава.

— Но убиецът е Бягащ по вятъра.

— Така ли? — отвърна Сил. — Нещо като теб? Може би. — Тя сви рамене.

Сигзил проследи погледа на Каладин.

— Ще ми се да можех да го видя — продума той. — Това ще е… А! — Той скокна назад и посочи с пръст. — То прилича на човече!

Каладин въпросително шавна вежди.

— Харесвам го — обясни Сил. — Освен това, Сигзил, аз съм „тя“, а не „то“, много благодаря.

— Духчетата се делят на полове? — изуми се Сигзил.

— Разбира се. Макар навярно това да има нещо общо с начина, по който хората ни възприемат. Олицетворяване на природните стихии или някаква подобна безсмислица.

— Това не те ли притеснява? — попита Каладин. — Че може да си творение на човешкото възприятие?

— А ти си творение на твоите родители. Кой го е грижа как сме родени? Аз мога да мисля. И това е хубаво. — Сил се усмихна пакостливо, после литна като панделка от светлина към Сигзил, който, видимо вцепенен, бе поседнал на камъка. Спря точно пред него и си върна образа на млада жена. Сетне се приведе напред и преправи лицето си досущ като сигзиловото.

— А! — пак викна Сигзил и заотстъпва. Сил се разкикоти и прие своето лице.

Той погледна Каладин и се хвана за главата.

— Тя говори… говори като истински човек. Разправят, че Нощната Пазителка навярно била способна на това… Могъщите духчета. Огромните.

— Нима ме нарича огромна? — обади се Сил и наклони глава. — Не знам какво да мисля за това.

— Сигзил, Бягащите по вятъра можели ли са да летят? — попита Каладин.

Азишът предпазливо седна и продължи да зяпа Сил.

— Преданията и легендите не са по моята част. Аз разказвам за различни страни и така правя света по-малък и помагам на хората да се разбират едни други. Чувал съм легенди за танцуващи сред облаците хора, ала кой може да каже кое е измислица и кое е истина в толкова стари истории?

— Трябва да разберем това — рече Каладин. — Завръщането на убиеца.

— Добре — намеси се Скалата. — Подскачай по стената още малко. Няма да ти се смея толкова.

Той седна на камък и взе някакво ситно раче от земята. Огледа го, после го пъхна в уста и задъвка.

— Пфу — каза Сигзил.

— Вкусно е — обясни Скалата, дъвчейки. — Но със сол и мазнина е по-добре.

Каладин огледа стената, после затвори очи и вдиша още Светлина на Бурята. Усети как бие по стените на вените и артериите му, как се мъчи да избяга. Тласкаше го напред. Да скача, да се движи, да действа.

— И тъй — обърна се Сигзил към останалите, — приемаме ли, че Убиецът в бяло е прерязал парапета на кралския балкон?

— Ба — отсъди Скалата. — Защо му е да прави това? Можеше да го убие по-лесно.

— Аха — съгласи се Лопен. — Може парапетът да е работа на някой от другите Върховни принцове.

Каладин отвори очи и огледа ръката си — дланта опряна в хлъзгавата стена на пропастта, лакътят изправен. От кожата му се надигаше Светлина. Усукваше се и се изпаряваше във въздуха.

Скалата кимна.

— Всички Върховни принцове искат кралят да умре, ако и да не говорят за това. И един от тях е пратил саботьор.

— И как този саботьор се е добрал до балкона? — попита Сигзил. — Трябва да му е отнело известно време да среже парапета. Беше метален. Освен… колко гладък беше срезът, Каладин?

Каладин присви очи и загледа как Светлината се издига. Беше чиста сила. Не. Сила не бе подобаващо определение. Беше стихия, като онези, които управляват вселената. Които карат огъня да гори, камъните да падат, светлината да сияе. Тези клъбца Светлина бяха стихии, сведени до някаква първична форма.

Можеше да я ползва. Да я ползва за…

— Кал? — чу се гласът на Сигзил, макар и далечен. Като незначително жужене. — Колко гладко беше срязан парапетът? Възможно ли е да е ползван Меч?

Гласът избледня. За миг на Каладин му се стори, че вижда сенки от несъществуващ свят, от друго място. А там, в далечното небе, слънцето беше обгърнато от облаци като в коридор.

Там.

Той накара стената да стане долу.

Изведнъж ръката се оказа единствената му опора. Той падна с пъшкане върху стената. Усещането му за нещата наоколо се върна като взрив. Само че сега гледната му точка беше странна. Изправи се на крака и установи, че стои върху стената.

Отстъпи малко назад. За него стената беше под, а тримата мостови, които стояха на истинския под, изглеждаха като на стената…

Ще стане объркващо, помисли той.

— Охо — възкликна Лопен и се надигна развълнувано. — Ех, наистина ще бъде забавно. Потичай нагоре по стената, ганчо!

Каладин се поколеба, после се обърна и затича. Все едно беше в пещера: двете стени на пропастта бяха дъното и таванът. Те постепенно се приближаваха, докато той тичаше към небето.

Каладин се усмихна от усещането за бурята. Сил се носеше край него и се смееше. Колкото повече се изкачваха, толкова по-тясна ставаше пропастта. Каладин забави ход и сетне спря.

Сил се стрелна пред него и излезе, като че изскачаше от пещера. Завъртя се като панделка от светлина.

— Ела! — извика го тя. — Навън, на платото! На слънце!

— Има съгледвачи. Търсят скъпоценни ядра.

— Все едно. Излез. Спри да се криеш, Каладин. Бъди.

Долу Лопен и Скалата викаха от вълнение. Каладин се взираше в синьото небе навън.

— Трябва да знам — прошепна той.

— Да знаеш?

— Питаш ме защо защитавам Далинар. Трябва да знам дали той наистина е какъвто изглежда, Сил. Трябва да знам дали някой от тях заслужава доброто си име. Това ще ми каже…

— Ще ти каже? — възкликна Сил и порасна колкото истинска млада жена, застанала на стената. Беше висока почти колкото него. Роклята ѝ чезнеше в мъгла. — Какво ще ти каже?

— Дали честта е мъртва — прошепна Каладин.

— Да, мъртва е — Всемогъщият е мъртъв. Но продължава да живее в хората. И в мен.

Каладин се свъси.

— Далинар Колин е добър човек — рече Сил.

— Приятел е с Амарам. Може вътре в себе си да е като него.

— Сам не си вярваш.

— Трябва да знам, Сил — настоя Каладин и пристъпи напред. Опита да я хване за ръка, все едно беше човек, ала тя бе твърде безплътна. Дланта му мина през нея.

— Не мога просто да вярвам. Нужно ми е да знам. Попита ме какво искам. Е, това искам. Искам да знам мога ли да се доверя на Далинар. И дали мога…

Той кимна по посока на дневната светлина отвъд пропастта.

— Ако мога, ще му кажа на какво съм способен. Ще вярвам, че поне един светлоок няма да се помъчи да ми отнеме всичко. Като Рошоне. Като Амарам. Като Садеас.

— И ще ти струва това?

— Сил, казах ти, че бях пречупен.

— Не, ти се прероди. Случва се с хората.

— С другите хора — рече Каладин и попипа белезите на челото си. Защо не зараснаха от светлината? — За мен още не съм сигурен. Ала ще защитавам Далинар Колин с всички сили. Ще науча кой е той, кой е той наистина. Тогава навярно… ще му дадем неговия Сияен рицар.

— А Амарам? С него какво ще правиш?

Болка. Тиен.

— Него ще убия.

— Каладин — каза Сил и сключи ръце пред себе си, — не допускай това да те разруши.

— Не може — отвърна той и Светлината му избяга. Куртката му провисна назад, към земята; косата му също. — Амарам вече се погрижи.

Земята дойде на мястото си и Каладин падна назад. Вдъхна Светлина и когато вените му отново се оживиха и пламнаха, се завъртя във въздуха. Падна на крака сред взрив от сила и Светлина.

Докато се изправяше, тримата мостови стояха мълчаливо.

— Това — обади се Скалата — беше едно много бързо слизане. Ха! Обаче нямаше падане по лице, което щеше да е забавно. И тъй, получаваш тихи ръкопляскания.

Рогоядецът заръкопляска. Наистина тихо. Лопен обаче се развика тържествуващо, а Сигзил закима с широка усмивка.

Каладин изсумтя и грабна мях вода.

— Парапетът наистина беше прерязан с Меч, Сигзил — рече той и отпи. — И не, не го е извършил Убиецът в бяло. Това покушение срещу Елокар беше твърде нескопосно.

Сигзил кимна.

— Нещо повече — продължи Каладин. — Парапетът ще да е бил прерязан след бурята онази нощ. В противен случай вятърът щеше да го отнесе. Значи, нашият саботьор, Мечоносец, някак е излязъл на балкона след бурята.

Лопен поклати глава и улови подхвърления от Каладин мях.

— От нас се очаква да повярваме, че един от Мечоносците в лагера се е промъкнал в двореца и е излязъл на балкона ли, гон? И никой не го е забелязал?

— Може ли някой друг да прави така? — попита Скалата и посочи стената на пропастта. — Да върви нагоре?

— Съмнявам се — отговори Каладин.

— Въже — заключи Сигзил.

Всички го погледнаха.

— Ако исках да вкарам Мечоносец в двореца, щях да подкупя някой слуга да спусне въже — обясни Сигзил и сви рамене. — Лесно може да се изнесе въже на балкона, например вързано под дрехите на слугата. Саботьорът и може би неколцина негови приятели биха могли да се изкатерят по въжето, да срежат парапета, да разчовъркат мазилката и да се спуснат обратно. После съучастникът срязва въжето и се прибира.

Каладин кимна бавно.

— Значи така — обобщи Скалата. — Откриваме кой е излизал на балкона след бурята и знаем кой е съучастникът. Лесно! Ха. Може пък да не си съвсем празноглав, Сигзил. Не. Може би само мъничко.

Каладин се разстрои. На балкона във времето между бурята и мига, в който кралят едва не падна, беше Моаш.

— Ще поразпитам — каза Сигзил и се надигна.

— Не — бързо отвърна Каладин. — Аз ще проверя. Не казвайте никому и дума за това. Искам да разбера каквото мога.

— Добре — съгласи се Сигзил и кимна към стената. — Можеш ли да го направиш отново?

— Още изпитания ли? — въздъхна Каладин.

— Имаме време — обясни Сигзил. — Пък и вярвам, че на Скалата му се ще да види как падаш по лице.

— Ха!

— Добре. Но ще се наложи да ползвам някои от сферите, с които осветяваме пропастта. — Той хвърли поглед на сферите, които лежаха на купчинки върху твърде чистото дъно. — Впрочем, защо сте разчистили това място?

— Да сме разчистили? — учуди се Сигзил.

— Аха. Не беше нужно да местите останките, дори ако са скелети. Тук…

Каладин млъкна, когато Сигзил вдигна една сфера към стената и разкри нещо, което беше останало незабелязано. Дълбоки драскотини, смъкнат мъх, надрана скала.

Пропастно чудовище. Едно от грамадните същества бе минало оттук и могъщото му туловище беше отмъкнало всичко.

— Не допусках, че идват толкова близо до лагерите — каза той. — Може би не бива да обучаваме момчетата тук долу за известно време. Просто за всеки случай.

Другите кимнаха.

— Вече го няма — разсъди Скалата. — Иначе досега да сме изядени. Очевидно е. Значи, да се връщаме към обучението.

Каладин кимна, ала драскотините по стената го преследваха, докато се упражняваше.

* * *

Няколко часа по-късно те водеха група изтощени бивши мостови обратно към казармите. Колкото и да бяха уморени, мъжете от Мост Седемнадесет изглеждаха по-бодри, отколкото преди да слязат в пропастта. А още повече се опериха, когато стигнаха казармата си и завариха там един от чираците на Скалата, който им готвеше грамаден казан яхния.

Вече бе тъмно, когато Каладин и Тефт се прибраха в казармата на Мост Четири. Тук готвеше друг от чираците, а Скалата, който беше пристигнал малко по-рано, опитваше и намираше кусури. Шен вървеше подир Скалата и събираше паници.

Нещо не беше наред.

Каладин спря точно преди да навлезе в светлината от огнището и Тефт застина до него.

— Нещо не е както трябва.

— Аха — съгласи се Каладин и огледа хората. Бяха се струпали от едната страна на огнището, някои седяха, а други стояха прави в група. Смехът им беше насилен, стойките им — притеснени. Когато обучиш хора за война, те почват да заемат бойни позиции, когато не са спокойни. Нещо от другата страна на огъня ги плашеше.

Каладин пристъпи на светло и видя, че там седи някакъв младеж в хубава униформа. Ръцете му бяха отпуснати край тялото, а главата му беше наведена. Ренарин Колин. Той някак странно се поклащаше напред-назад и зяпаше в земята.

Каладин се отпусна.

— Сиятелни господарю — продума той и пристъпи към принца. — Нуждаете ли се от нещо?

Ренарин скокна на крака и отдаде чест.

— Бих искал да служа под твое командване, сър.

Каладин изстена на ум.

— Нека си поприказваме настрани от огнището, господарю. — Той улови длъгнестия момък за ръката и го отведе по-далече от ушите на другите.

— Сър — тихо подзе Ренарин. — Аз искам…

— Не бива да ме наричате „сър“ — прошепна Каладин. — Вие сте светлоок. Гръм да го удари, Вие сте син на най-могъщия човек в цял Източен Рошар.

— Искам да служа в Мост Четири — каза Ренарин.

Каладин се почеса по челото. Докато беше роб и имаше да се справя с много по-големи трудности, бе забравил главоболията, когато човек си има работа с високородни светлооки. Навремето може и да мислеше, че е чувал най-чудатите от нелепите им искания. Явно не бе така.

— Не можете да служите в Мост Четири. Ние сме телохранители на Вашето семейство. Какво ще правите? Ще охранявате себе си?

— Няма да съм в тежест, сър. Ще работя здраво.

— Не се и съмнявам, Ренарин. Кажете, защо искате да служите в Мост Четири?

— Баща ми и брат ми — заговори Ренарин със сведено лице — са воини. Бойци. Аз не съм, в случай че не си забелязал.

— Да. Нещо във връзка с…

— Телесната ми болест. Имам слабост на кръвта.

— Това е простонародно описание на множество различни заболявания. От какво страдате всъщност?

— Епилепсия. Ще рече…

— Да, да. Идиопатично ли е, или симптоматично?

Ренарин стоеше съвършено неподвижно в мрака.

— Ъ…

— От нараняване на главата ли беше предизвикано, или просто понякога се появява без причина?

— Имам го от дете.

— Колко сериозни са гърчовете?

— Не особено. Не е толкова зле, колкото всички казват. Не е като да падна на земята и да се загърча, както хората си мислят. Ръката ми се свива няколко пъти или потрепервам няколко мига, без да мога да се овладея.

— И оставате в съзнание?

— Аха.

— Вероятно е миоклонично. Давали ли са Ви горчивка за дъвчене?

— Хмм. Да. Не знам дали помага. Свиването не е цялата беда. Много често, когато то се случи, ставам наистина слаб. Особено от едната страна на тялото.

— А, би могло да е свързано с пристъпите. Случвало ли Ви се е трайно отпускане на мускулите, неспособност да се усмихвате с едната страна на лицето например?

— Не. Откъде знаеш толкова много? Не си ли войник?

— Поназнайвам малко полева медицина.

— Полева медицина… за епилепсия?

Каладин се прокашля в шепа.

— Добре. Разбирам защо не искат да влизате в сражение. Виждал съм войници с наранявания, които предизвикват подобни симптоми. Военните лекари винаги ги освобождават от служба. Не е срамно да не сте годен за бой, Сиятелни господарю. Не всеки мъж е потребен за войната.

— Да бе — горчиво рече Ренарин. — Всички така ми казват. И после до един се връщат на бойното поле. Ардентите твърдят, че всяко Призвание е важно, а какво ни учат за отвъдното? Че животът след смъртта е една голяма битка за отвоюване на Селенията на Покоя. Че най-добрите войници в този живот се прославят и в другия.

— Ако животът след смъртта е наистина една голяма битка, то аз се надявам да свърша в Преизподнята. Поне там ще мога да си подремна. Както и да е. Вие не сте войник.

— Искам да бъда.

— Сиятелни господарю…

— Няма да е нужно да ми възлагаш нещо важно — настоя Ренарин. — Дойдох при теб вместо в някой друг батальон, понеже повечето от твоите войници са патрули. Ако патрулирам, няма да съм изложен на голяма опасност и пристъпите ми няма да навредят никому. Но поне ще мога да видя, да почувствам какво е.

— Аз…

Ренарин не млъкна. Каладин никога не беше чувал толкова приказки накуп от иначе тихия момък.

— Ще се подчинявам на заповедите ти. Отнасяй се към мен като към новобранец. Когато съм тук, аз не съм син на принца, не съм светлоок. Аз съм просто войник. Моля те. Искам да участвам. Когато Адолин беше малък, баща ни го прати да служи в отряд копиеносци за два месеца.

— Наистина ли? — попита Каладин, искрено изненадан.

— Татко каза, че всеки офицер трябва да носи службата на войниците си. Сега аз имам Меч и Броня. Ще участвам във войната, а никога не съм усещал какво е да си истински войник. Мисля, че това тук ще е най-близкото, до което мога да се добера. Моля те.

Каладин скръсти ръце и огледа младежа. Ренарин изглежда гореше от желание. Наистина гореше. Беше свил ръце в юмруци, но Каладин не видя кутийката, с която момъкът си играеше, когато биваше нервен. Почнал беше да диша дълбоко, но стоеше с вдигната глава и гледаше напред.

По някаква причина идването при Каладин да го моли ужасяваше младежа. Ала го бе направил. А може ли човек да изисква нещо повече от един новобранец?

Аз наистина ли обмислям молбата му? Изглеждаше налудничаво. И все пак, една от задачите на Каладин беше да охранява Ренарин. Ако успееше да му втълпи някакви умения за самоотбрана, това щеше много да му помогне да оцелее при покушение.

— Сигурно трябва да подчертая — продължи Ренарин — колко по-лесно ще бъде да ме охраняваш, ако се обучавам заедно с твоите войници. Не разполагаш с много хора, сър. Да охраняваш един човек по-малко може да се окаже привлекателно. Ще се отклонявам само в дните, когато имам упражнения с Бронята и Меча при учителя Захел.

Каладин въздъхна.

— Наистина ли искате да станете войник?

— Тъй вярно!

— Отнесете тогава мръсните паници и ги измийте — каза Каладин и посочи. — После помогнете на Скалата да почисти казана и да прибере вещите си.

— Слушам! — откликна Ренарин с готовност, каквато Каладин никога не беше виждал у човек, който е получил заповед да мие съдовете. Ренарин отърча и почна радостно да събира паниците.

Каладин скръсти ръце и се облегна на стената на казармата. Хората не знаеха как да се държат с Ренарин. Подаваха му полупълни паници, само за да му угодят, а разговорите заглъхваха с приближаването му. Ала те се притесняваха и от Шен преди да почнат да го приемат. Можеха ли някога да приемат и един светлоок?

Моаш отказа да даде паницата и я изми сам, както правеха обикновено. Когато свърши, отиде при Каладин.

— Наистина ли ще му разрешиш?

— Ще приказвам с баща му утре. Трябва да осведомя Върховния принц.

— Не ми се нрави. Мост Четири, разговорите ни нощем… смятам, че тези неща трябва да се опазят от тях, нали?

— Аха. Обаче той е добро момче. Струва ми се, че ако има светлоок, който може да намери място тук, това е той.

Моаш се обърна и вдигна вежди.

— Да разбирам ли, че не си съгласен? — попита Каладин.

— Той не се държи като хората, Кал. Как говори. Как гледа. Странен е. Но не това е важното — той е светлоок и това би трябвало да е достатъчно. Означава, че не можем да му се доверим.

— Не е и нужно — обясни Каладин. — Само ще го държим под око и може би ще опитаме да го понаучим да се пази сам.

Моаш изсумтя и кимна. Май прие това за добро основание да разрешат на Ренарин да остане.

Моаш е тук, мислеше Каладин. Никой не може да ни чуе. Трябва да попитам…

А как да изговори думите? Моаш, участваш ли в заговор за убийството на краля?

— Мислил ли си какво ще правим? — попита Моаш. — С Амарам, искам да кажа.

— Амарам е моя грижа.

— Ти си от Мост Четири — настоя Моаш и улови Каладин за ръката. — Твоята грижа е наша грижа. Амарам е човекът, който те пороби.

— Че и по-лошо — тихо изстена Каладин, без да обръща внимание на Сил, която му даваше знак да мълчи. — Уби моите приятели, Моаш. Пред очите ми. Той е убиец.

— Значи нещо трябва да се направи.

— Трябва. Но какво? Смяташ ли, че трябва да се обърна към властите?

Моаш се разсмя.

— И те какво ще направят? Трябва ти двубой, Каладин. Да го победиш, лице в лице. Докато не го направиш, нещо дълбоко вътре в теб няма да е наред.

— Приказваш, като че познаваш това чувство.

— Аха — отвърна Моаш с половинчата усмивка. — И аз си имам своите Пустоносни. Може би затова те разбирам. И ти ме разбираш.

— Тогава какво…

— Наистина не ми се ще да говоря за това.

— Ние сме Мост Четири, сам каза. Твоите тегоби са и мои.

Какво стори кралят на семейството ти, Моаш?

— Да речем, че е така — каза Моаш и се извърна. — Просто… Не тази вечер. Тази вечер искам да си отдъхна.

— Моаш! — провикна се Тефт откъм огъня. — Идваш ли?

— Идвам. Ами ти, Лопен? Готов ли си?

Лопен се ухили, изправи се и се протегна край огнището.

— Аз съм Лопенът. Ще рече, готов съм за всичко по всяко време. Би трябвало да ти е известно досега.

Дрей изсумтя и метна парче от задушен дълъг корен по Лопен. Зеленчукът се размаза по физиономията на хердазиеца, който не спря да говори.

— Както можа да видиш, аз бях напълно подготвен за това. Пролича си по достойнството, което показвам, докато правя този решително неприличен жест.

Тефт се разсмя. Той, Пеет и Сигзил отидоха при Лопен. Моаш тръгна с тях, но се поспря.

— Идваш ли, Кал?

— Къде?

— Навън — отговори Моаш и сви рамене. — Да пообиколим кръчмите, да поиграем на пръстени, да пийнем.

Навън. В армията на Садеас мостовите рядко излизаха, поне не заедно, като приятели. В началото бяха твърде смазани и само си тикаха носовете в питиетата, без да ги е грижа за нищо. После липсата на пари и предубеденото отношение на войниците към тях ги караха да странят от другите.

Вече не беше така. Каладин установи, че отговаря със заекване.

— Аз… Май трябва да остана… ъъ, да поогледам огнищата на другите отряди…

— Хайде, Кал. Не можеш винаги да работиш.

— Ще изляза с вас друг път.

— Добре — каза Моаш и изтърча след останалите.

Сил се отдели от пламъците, където танцуваше с огнените духчета, и полетя към Каладин. Увисна във въздуха и загледа мостовите, които се отдалечаваха в нощта.

— Защо не отиде?

— Не мога пак да живея така, Сил. Няма да знам какво да правя със себе си.

— Но…

Каладин отиде да си сипе яхния.

42. Просто пара

„А що се отнася до Иши Елин, то неговата роля в началото им беше най-важна; той напълно разбираше какво означава Стихиите да се дарят на хора и се постара да им бъде наложен ред; понеже силата му беше голяма, той даде да се разбере, че ще погуби всички, ако не се съгласят да бъдат обвързани с правила и закони.“

Из „Сияйни слова“, глава 2, страница 4

Шалан се събуди от жужене. Отвори очи и установи, че е сгушена в разкошното легло в дома на Себариал. Беше заспала с дрехите.

Жуженето идеше от Шарка, който се намираше на завивката до нея. Щорите на прозореца бяха прибрани — Шалан не помнеше да го е направила тя — а навън беше тъмно. Вечерта след деня, в който тя пристигна на Пустите равнини.

— Влезе ли някой? — попита тя и отмести кичур червени коси от очите си.

— Ммм. Някои. Отидоха си.

Шалан стана и отиде в дневната. Очи на Аш, почти неохотно мина по безупречния бял килим. Ами ако остави стъпки и го развали?

Споменатите „някои“ бяха оставили храна на масата. Шалан внезапно прегладня, седна на дивана и вдигна капака на подноса. Имаше безквасен хляб, изпечен със сладко по средата, и сосове за топене.

— Напомни ми сутринта да благодаря на Палона. Тази жена е божествена.

— Ммм. Не. Мисля, че тя е… ах… преувеличение?

— Бързо схващаш — похвали го Шалан. Шарка се превърна в триизмерна маса усукани линии, като топка, увиснала до нея над дивана.

— Не. Твърде муден съм. Вие предпочитате едни храни, а други — не. Защо?

— Заради вкуса.

— Би трябвало да разбирам тази дума. Но не я разбирам. Не и истински.

Бурята да го отнесе. Как се описва вкус?

— Като цвят… който виждаш с устата си. — Шалан се смръщи. — А това беше ужасно сравнение. Съжалявам, трудно ми е да съм проницателна на празен стомах.

— Казваш „на“ стомах, а аз знам, че нямаш това предвид. Общият смисъл ми позволява да разбера какво искаш да кажеш всъщност. Някак самият израз е лъжа.

— Не е лъжа — отвърна Шалан, — ако всеки разбира и знае какво означава.

— Ммм. Такива са най-добрите лъжи.

— Шарка — рече Шалан и си отчупи от хляба, — понякога приказваш непонятно като бав, който се мъчи да рецитира древна воринска поезия.

Оставената до храната бележка гласеше, че Вата и войниците са дошли и са настанени в една от съседните сгради, а робите засега са включени в домакинството.

Докато дъвчеше хляба — много вкусен — Шалан се отправи към сандъците с намерението да извади багажа. Щом отвори първия обаче, вътре блещукаше червена светлина. Далекосъобщителят на Тин.

Шалан се втренчи в него. Трябва да беше човекът, който предаваше сведения за Тин. Шалан предполагаше, че е жена, при все че предавателната служба се намираше в Ташикк. Там може дори да не бяха воринци. Можеше и мъж да е.

Толкова малко знаеше. Трябваше да е много предпазлива… В името на Бурите, можеше да предизвика гибелта си, даже и да беше предпазлива. Ала тя се бе уморила да я разкарват.

Онези хора знаеха нещо за Уритиру. Опасно или не, това беше най-добрата следа на Шалан. Извади далекосъобщителя, подготви дъската с хартията и постави писеца. Когато завъртя копчето, за да покаже, че е готова, писецът увисна неподвижно, обаче не почна да пише. Който и да опитваше да се свърже, сега не беше там — писецът навярно светеше от часове. Трябваше да изчака връщането на събеседника.

— Неудобно — рече тя и се усмихна. Нима наистина се оплакваше, че се налага да почака няколко минути, за да се свърже с някого на половин свят от нея?

Ще трябва да намеря как да се свържа с братята ми, разсъди Шалан. Без далекосъобщител щеше да стане потискащо бавно. Дали не можеше да се възползва от предавателните служби в Ташикк, но с друг посредник?

Настани се удобно на дивана — писецът и подложката остави до подноса с храната — и прегледа предишните съобщения на Тин и онази далечна личност. Не бяха много. Навярно Тин ги бе прочиствала от време на време. Останали бяха тези за Ясна, дома Давар и Призрачната кръв.

Според Шалан тук изпъкваше една особеност. Тин говореше за тази група не като крадец за възложители на задача. Пишеше за „спогаждане“ с Призрачната кръв и „издигане“ в тяхната среда.

— Шарка — рече Шарка.

— Моля?

— Шарка. В думите. Ммм.

— На този лист ли? — попита Шалан и вдигна писмото.

— Тук и на другите. Виждаш ли първите думи?

Шалан се свъси и заразглежда листовете. На всеки от тях първите думи бяха на далечния събеседник. Просто изречение, с което се питаше за здравето или положението на Тин. Тин всеки път отговаряше просто.

— Не разбирам — призна Шалан.

— Образуват групи от по пет. Квинтети, писмата. Ммм. Всяко послание следва повторение — първите три думи започват с една от трите от квинтета. Отговорът на Тин дава останалите две.

Шалан разгледа, ала не можа да разбере какво иска да каже Шарка. Той пак обясни и ѝ се стори, че схваща. Сложно беше.

— Код — прецени тя. Разумно беше; налагаше се да е сигурно, че от другата страна на далекосъобщителя е който трябва. Пламна, когато осъзна, че почти е провалила тази възможност. Ако Шарка не беше забелязал кода, или пък далекосъобщителят бе почнал да пише веднага, Шалан щеше да се разкрие.

Не можеше да го направи. Не можеше да се внедри сред заговорниците, които бяха достатъчно умели и силни, та да погубят самата Ясна. Просто не можеше.

И все пак трябваше да го направи.

Извади скицника и почна да рисува. Остави пръстите си да се движат сами. Трябваше да изглежда по-възрастна, но не прекалено. Щеше да е тъмноока. Хората биха забелязали, ако непозната светлоока се движи из лагера. А като тъмноока щеше да е по-незабележима. На подходящите хора обаче би могла да загатне, че ползва от онези капки за очи.

Тъмни коси. Дълги, като нейните. Същият ръст, същото телосложение, но доста по-различно лице. Изнурени черти — като на Тин. С белег на брадичката и по-ъгловати. Не особено хубави, ала не и грозни. По-… прями.

Вдъхна Светлина от лампата и нейната енергия я накара да рисува по-бързо. Не беше вълнение. Беше потребност да продължи.

Завърши със замах и видя как от хартията я гледа почти живо лице. Шалан издиша Светлината и усети как тя я обгръща и се извива около нея. За миг зрението ѝ се замъгли и можеше да вижда само сиянието на чезнещата Светлина.

После и тя си отиде. Шалан не се чувстваше по-иначе. Докосна лицето си. Същото беше. Дали…

Кичурът коси на рамото ѝ беше черен. Шалан се вторачи в него, после стана — едновременно нетърпелива и покорна. Отиде в банята и пристъпи към огледалото. Видя промененото лице — лице с матова кожа и тъмни очи. Лицето от рисунката, дарено с цвят и живот.

— Действа… — прошепна тя. Това беше нещо повече от скриването на прокъсаната рокля, което беше правила и по-рано. Това беше пълно преобразяване. — Какво можем да постигнем така?

— Каквото си въобразим — отговори Шарка от стената. — Или каквото ти си способна да си въобразиш. Не ме бива с онова, което не е. Обаче ми харесва. Харесва ми… вкусът му.

Изглеждаше особено доволен от себе си заради тази забележка.

Нещо не беше на мястото си. Шалан се намуси, вдигна рисунката и видя, че е оставила едно недовършено място встрани от носа. Тъкането на Светлината не беше покрило нейния нос напълно и имаше някакво мътно празно петно. Беше дребно; навярно за друг би било само странен белег. За нея обаче биеше на очи и обиждаше умението ѝ на художничка.

Побутна носа. Направила го беше мъничко по-голям от нейния. Можеше да докосне собствения си нос през изображението. То беше безплътно. Всъщност, когато бързо прекара пръсти през връхчето на нарисувания нос, то се размаза в светлина, като дим, понесен от вятъра.

Отмести пръстите си и образът се върна на място, ала празното петно остана. Небрежно рисуване.

— Колко ще изтрае този образ? — попита тя.

— Захранва се от Светлината — отвърна Шарка.

Шалан извади сферите от кесията си. Всички бяха потъмнели — май ги беше изразходвала по време на разговора с Върховните принцове. Извади една от лампата на стената и я замени с тъмна, от същата деноминация, и я задържа в юмрук.

Върна се в дневната. Щеше да ѝ потрябва различно облекло, разбира се. Една тъмноока жена не би…

Далекосъобщителят пишеше.

Шалан се завтече към дивана и затаи дъх, докато думите се появяваха на листа. Мисля, че сведенията, които получих днес, ще са от полза. Просто въведение, но следваше кода.

— Ммм — избръмча Шарка.

Трябваше първите две думи от отговора да почват с правилните букви. Писа същото преди, отговори Шалан с надеждата да е довършила кода.

Не се тревожете, написа събеседникът. Това ще Ви хареса, обаче срокът може да е тази нощ. Те искат да се срещнете.

Добре, отговори Шалан, отдъхна си и благослови времето, което Тин отдели, за да я накара да се упражнява в подправяне. Шалан възприемаше бързо, понеже за нея това беше един вид рисуване, а примерите на Тин ѝ позволиха да подражава на небрежния ѝ почерк забележително умело.

Искат срещата да е тази вечер, Тин, изписа далекосъобщителят.

Тази вечер? Кое време беше? Стенният часовник сочеше половин час след първата вечерна камбана. Само първата луна беше изгряла, веднага след залез. Взе писеца и подхвана „Не знам дали съм готова“, ала спря. Тин не би се изразила така. Вместо това написа:

Не съм готова.

Бяха настоятелни, отговори посредникът. Затова опитах да се свържа с Вас по-рано. Явно повереницата на Ясна е пристигнала днес. Какво стана?

Не е твоя грижа, написа Шалан в привичния за предишните съобщения маниер на Тин. Човекът от другата страна беше слуга, а не равен.

Разбира се, съгласи се той. Обаче те искат да се срещнете тази вечер. Ако откажете, това може да означава и прекъсване на връзките.

Отче на Бурята! Тази вечер? Шалан прокара пръсти през косите си, докато се взираше в страницата. Способна ли беше да го направи тази вечер?

Всъщност, чакането щеше ли да промени нещо?

С разтуптяно сърце, тя написа:

Мислех, че държа, повереницата на Ясна в плен, обаче момичето ме предаде. Не съм добре. Но ще пратя моята ученичка.

Нова ученичка ли, Тин?, отвърна събеседникът. След онова, което се случи със Си? Все едно, съмнявам се, че ще им допадне да се срещат с ученичка.

Нямат избор, написа Шалан.

Навярно с Тъкане на Светлината би могла да се преправи на Тин, ала се съмняваше, че е готова за такова нещо. Достатъчно трудно бе да се преструва на някоя, измислена от нея — да се представи за истински човек? Със сигурност щяха да я разкрият.

Ще се погрижа, написа посредникът.

Шалан зачака. Може би в далечния Ташикк посредникът вземаше друг далекосъобщител, за да се свърже с Призрачната кръв. През това време Шалан провери сферата, която донесе от банята.

Светлината ѝ бе понамаляла.

Ще го направят. Можеш ли бързо да стигнеш до лагера на Себариал?

Струва ми се, че мога, отговори Шалан. Защо там?

Това е един от малкото лагери, чиито порти не се затварят през нощта. В една сграда там поръчителите ти ще се срещнат с твоята ученичка. Ще ти начертая карта. Накарай ученичката си да отиде, когато Салас е най-високо в небето. Късмет.

После се появи скица, на която бе посочено мястото на срещата. Когато Салас е в зенит? Оставаха ѝ двадесет и пет минути, а тя въобще не познаваше лагера. Шалан скокна на крака, сетне замръзна. Не можеше да отиде там облечена като светлоока дама. Завтече се към сандъка на Тин и прерови дрехите.

Подир няколко минути застана пред огледалото, облечена в свободни кафяви панталони, бяла риза и тънка ръкавица на скритата ръка. Панталоните не бяха зле — тъмнооките работнички в стопанството у дома носеха такива, макар Шалан никога да не бе виждала светлоока дама да ги носи. Но тази ръкавица…

Шалан потрепери. Забеляза, че фалшивото лице се изчервява, когато се изчервява и тя. Носът помръдна, когато тя сбърчи своя. Добре. Само дето Шалан се надяваше, че ще успее да прикрие неудобството си.

Вмъкна се в едно от светлите палта на Тин. Коравата дреха стигаше до ботушите. Шалан я препаса с широк черен колан от свинска кожа и почти я затвори отпред, както се носеше Тин. Накрая замени сферите в кесията си със заредени от лампите в стаята.

Петното край носа още я тревожеше. Трябва с нещо да засенча лицето, помисли тя и забърза към своя сандък. Изрови отвътре широкополата бяла шапка на Блут, онази със заострената отпред периферия и обримчения в черно ръб. Надяваше се на нея да ѝ приляга повече, отколкото на Блут.

Наложи я, върна се пред огледалото и остана доволна как засенчва лицето ѝ. Всъщност, изглеждаше малко глупаво. Какво пък, всичко в това облекло беше глупаво. Ръкавица? Панталони? На гърба на Тин палтото изглеждаше представително — говореше за житейски опит, за стил. А Шалан като че се преструваше. Можеше да прозре зад образа уплашеното момиче от затънтения Я Кевед.

Властта не е нещо истинско, казваше Ясна. Това е просто па̀ра — илюзия. Аз мога да създавам такава илюзия… можете и Вие.

Шалан се поизправи, намести шапката, отиде в спалнята и натъпка няколко вещи по джобовете; сред тях — и картата. После отвори прозореца. Намираше се на приземния етаж, за щастие.

— Ето ни и нас — прошепна тя на Шарка.

После тръгна в нощта.

43 .Призрачната кръв

„И така безредиците в топархията Равв бяха укротени; и когато Разбиващите Небето прекратиха с отцепничеството, Налан Елин, когото бяха определили за свой повелител, най-сетне се нагърби да ги приеме, ако и в началото да бе отблъснал техните попълзновения; и в своя изгода той отказа да насърчи онова, което намираше суета и досада; и това бе последният Вестител, който призна такова едно покровителство.“

Из „Сияйни слова“, Глава 5, страница 17

Въпреки късния час, лагерът беше оживен. Шалан не се изненада; престоят в Карбрант я бе научил, че не за всеки настъпването на нощта е причина за спиране на работа. Тук хората по улиците бяха почти толкова, колкото когато мина през деня.

И почти никой не ѝ обърна внимание.

За пръв път нямаше усещането, че се откроява. Дори в Карбрант хората я попоглеждаха — забелязваха я, замисляха се за нея. Някои крояха да я ограбят, други — да се възползват от нея. Млада светлоока дама без подобаващи придружители се открояваше и навярно предлагаше възможности. Ала с правите черни коси и тъмните очи беше като невидима. Чудесно.

Шалан се усмихна и тикна ръце в джобовете на палтото — още се свенеше от ръкавицата на скритата ръка, макар хората да не я поглеждаха.

Стигна до кръстовище. В едната посока беше осветеният от факли и маслени лампи лагер. Пазар, достатъчно оживен, та никой да не ползва лампи със сфери. Шалан тръгна натам; на по-натоварените улици щеше да е и по-безопасно. Пръстите ѝ зашумоляха по смачканата хартия в джоба и тя я извади, докато чакаше неколцина бъбрещи си минувачи да ѝ сторят път.

Стори ѝ се доста лесно да разбере картата. Трябваше само да установи къде се намира сега. Чакаше, докато внезапно не осъзна, че хората пред нея няма да помръднат. А мислеше, че ще се държат с нея почтително като със светлоока. Тръсна глава заради глупостта си и ги заобиколи.

Продължи все така; принудена беше да се тика между хората, блъскаха я, когато минаваше. Пазарът беше като две успоредни реки. От двете страни се редяха продавници, а по средата се предлагаше храна. На места пазарът даже бе покрит с тенти, опнати между срещуположните сгради.

Беше широк може би не повече от десетина крачки — теснотия, блъсканица и гълчава. И на Шалан ѝ харесваше. Искаше ѝ се да спре и да нарисува половината от хората, с които се размина. Всички изглеждаха така пълни с живот, независимо дали се пазаряха или просто се разхождаха с приятелите си и похапваха. Защо в Карбрант не излизаше повече?

Спря и се усмихна на някакъв кукловод, който показваше представлението си в сандък. По-натам един хердазиец произвеждаше кълбета пламъци във въздуха посредством огниво и някакво масло. Да можеше да поспре поне за малко и да го нарисува…

Не. Имаше работа за вършене. Явно част от нея се противеше и затова умът ѝ се мъчеше да я разсее. Все по-често осъзнаваше тази своя защита. Използваше я, нуждаеше се от нея, ала не можеше да ѝ позволи да направлява живота ѝ.

Спря обаче пред количката на една продавачка на захаросани плодове. Изглеждаха румени и сочни, набучени на клечка, преди да ги топнат в стопена захар. Шалан извади една сфера от джоба си и я подаде.

Жената застина и се втренчи в сферата. И други спряха край нея. Какво ставаше? Просто изумрудена марка. Не е като да беше извадила броам.

Видя глифите с цените. Един захаросан плод на клечка струваше един прозрачен чип. Не ѝ се беше налагало често да се замисля за деноминациите на сферите, но доколкото помнеше…

Нейната марка беше колкото цената на двеста и петдесет плода. Дори и при тежкото положение на семейството ѝ, това не бяха много пари. Но това беше на нивото на домове и имения, а не на улични търговци и тъмнооки работници.

— Ъх, не мисля, че мога да разваля — продума жената. — Хмм… гражданко.

Това беше титлата на богатите тъмнооки от първи и втори нан.

Шалан се изчерви. Още колко пъти щеше да доказва наивността си?

— Плащам за един плод и за малко помощ. Не съм тукашна. От полза ще ми е да ме упътиш.

— Скъпичко упътване, госпожице — отвърна жената, ала чевръсто прибра сферата.

— Трябва да намеря улица Нар.

— А, тръгнала си тъкмо в противната посока, госпожице. Върви нагоре, срещу хората, и завий надясно. Ще минеш шест пресечки май. Лесно се намира. Върховният принц накара всички да строят в квадрати, като в истински град. Намериш ли кръчмите, стигнала си. Ама не мисля, госпожице, че бива да ходиш на такова място, ако нямаш нищо против.

Даже и като беше тъмноока, хората я смятаха неспособна да се грижи сама за себе си.

— Благодаря — рече Шалан и измъкна един от плодовете. Забързано се отдалечи и пресече, за да се влее в хорския поток в обратната посока.

— Шарка? — прошепна тя.

— Ммм — той се крепеше върху палтото, близо до коленете ѝ.

— Поостани да видиш дали някой не ме следи — каза Шалан. — Мислиш ли, че можеш да го направиш?

— Ще има шарка, ако тръгнат — отговори той и се спусна на земята. В краткия миг, когато беше във въздуха между палтото и камъните, той изглеждаше като тъмна маса усукани линии. После изчезна като водна капка в езеро.

Шалан забърза с минувачите. Скритата ѝ ръка стискаше здраво кесията в джоба, а със свободната държеше захаросания плод. Помнеше твърде добре как веднъж в Карбрант Ясна преднамерено показа богатството си и така привлече крадците да излязат като ластари в дъждовна вода.

Шалан следваше напътствията на продавачката и усещането ѝ за свобода се замени от тревога. Като свърна от пазара, тя се озова на доста по-тиха улица. Дали пък продавачката не я беше пратила в клопка, та да я ограбят лесно? Шалан забърза със сведена глава. Не можеше да Превръща, за да се защити, както направи Ясна. Бурята да го отнесе! Та тя дори не успя да накара съчките да се запалят. Съмняваше се, че може да превръща живи тела.

Шалан имаше Тъкането на Светлината, но вече го ползваше. Можеше ли да Изтъче втори образ в същото време? Впрочем, как беше нейното прикритие? Навярно източваше Светлината от сферите ѝ. И за малко да ги извади, за да провери, ала се спря. Глупачка. Тревожеше се да не я оберат, а в същото време се канеше да извади шепа пари?

Спря след две пресечки. По улицата минаха няколко човека. Мъже в работнически дрехи на път за дома. Сградите съвсем не бяха толкова хубави, колкото онези, които останаха зад нея.

— Никой не ни следи — обади се Шарка откъм краката ѝ.

Шалан скочи едва ли не до покривите на къщите. Притисна свободната ръка до гърдите си и задиша дълбоко. Нима наистина мислеше да се внедри сред убийците? Собственото ѝ духче често я стряскаше.

Тин казваше, че само личният опит може да ме научи, рече си тя. Просто трябва да се измъкна от кашата първите няколко пъти и да се надявам, че съм свикнала, преди да причиня смъртта си.

— Да не спираме — каза Шалан. — Не ни остана време.

Тръгна напред и захапа захаросания плод. Наистина беше вкусно, ако и от притеснение да не успя да му се наслади напълно.

Улицата с кръчмите всъщност се оказа на пет пресечки, а не на шест. Все по-омачканата карта на Шалан сочеше една жилищна сграда срещу пивница, от чиито прозорци струеше синя светлина.

Захвърли клечката от захаросания плод и пристъпи към постройката. Невъзможно бе да е стара — нищо във военните лагери не беше отпреди повече от пет-шест години — ала изглеждаше направо древна. Камъните бяха очукани, капаците на прозорците висяха накриво. Шалан се чудеше как някоя буря не я е срутила.

С ясното съзнание, че влиза в бърлогата на белогръба, Шалан почука на вратата. Отвори ѝ грамаден тъмноок мъж, чиято брада беше обръсната по рогоядски. Косата му червенееше.

Устоя на подтика да запристъпя от крак на крак, докато онзи я гледаше от глава до пети. Най-сетне отвори вратата докрай и пошавна дебелите си пръсти, за да я подкани да влезе. В светлината на самотната мижава лампа, която май имаше една сфера вътре, Шалан не пропусна да забележи грамадната брадва, опряна в стената до него.

Пое дълбоко дъх и влезе.

Вътре миришеше на мухъл. Шалан чуваше капенето на вода някъде по-нататък в коридора — дъждовна вода, която неотклонно си проправяше път от течащия покрив надолу и надолу чак до приземния етаж. Пазачът мълчеше, докато я водеше навътре. Подът беше дървен. Като стъпваше върху него, нещо ѝ създаваше усещането, че ще пропадне. Подът сякаш стенеше под всяка стъпка. Свестният камък никога не се държеше така.

Пазачът кимна по посока на някакъв отвор в стената и Шалан се вторачи в чернотата от другата страна. Стъпала. Надолу.

В името на Бурята, какви ги върша?

Не се държеше боязливо. Това вършеше. Шалан хвърли поглед към грамадния пазач и въпросително вдигна вежди. Постара се да звучи спокойно, когато заговори.

— Наистина сте надминали себе си в украсата. Колко време ви отне да намерите из Пустите равнини такава бърлога с такова зловещо стълбище?

А пазачът всъщност се усмихна. От това видът му не стана по-малко заплашителен.

— Стълбите няма да пропаднат под мен, нали?

— Са добри. — Гласът на пазача беше изненадващо висок. — Не паднаха под мене, а аз закусих два пъти днеска. — Той се потупа по търбуха. — Върви. Чакат те.

Шалан извади сфера, за да си свети, и заслиза по стълбите. Стените тук бяха изсечени в камъка. Кой би си направил труда да копае мазе за някаква си прогнила жилищна сграда? Отговори си, когато забеляза стекъл се крем на няколко места по стената. Подобно на восък по страната на свещ, те отдавна бяха станали твърди като камък.

Тази дупка е отпреди идването на алетите, прецени Шалан. Настанявайки се в лагера, Себариал бе издигнал сградата върху вече съществуващо подземие. Определено в кратерите, където бяха военните лагери, някога бяха живели хора. Нямаше друго обяснение. А кои са били тези хора? Древният народ натан?

Стъпалата водеха към малка празна стая. Странно беше подобна паянтова сграда да има подземие; такива имаше обикновено в богатите къщи и там предпазните мерки срещу наводнения бяха твърде сложни. Шалан объркано скръсти ръце, докато най-сетне ъгълът на пода се отвори и стаята се обля в светлина. Шалан отстъпи и затаи дъх. Част от каменния под беше фалшива и представляваше врата.

Подземието имаше подземие. Тя пристъпи към ръба на отвора и видя стълба, която свършваше върху червен килим. Светлината долу бе почти ослепителна след сумрака. Тук трябва да ставаха страховити наводнения след буря.

Шалан се обърна и се заспуска по стълбата. Вратата горе се затвори, навярно с някакъв механизъм.

Скочи на килима и се озова в неуместно разкошна стая. В средата имаше дълга трапеза с наредени бляскави стъклени бокали с инкрустирани скъпоценни камъни; сиянието им потапяше цялата стая в светлина. По стените уютно се нижеха лавици с книги и дребни украшения. Доста от тях бяха затворени в стъкло. Някакви трофеи?

Присъстваха пет-шест човека, един от които първи прикова вниманието на Шалан. Пред пращящия огън в камината стоеше мъж с изправени рамене, черна коса и бели дрехи. Напомняше ѝ на някого, на човек, когото бе срещала в детството си. Тайнственият пратеник с усмихнатите очи, който знаеше толкова много. Двама слепци в края на една епоха стояха и съзерцаваха красотата…

Мъжът се обърна, та се видяха светловиолетовите му очи и белезите от стари рани. Единият минаваше през страната му и изкривяваше горната му устна. Макар да изглеждаше изискан с чашата вино в лявата ръка и с отличното облекло, лицето и ръцете му говореха друго. За битки, убийства и борба.

Това не беше пратеникът от детските години на Шалан. Мъжът вдигна дясната ръка, в която държеше някаква дълга тръстика. Допря я до устните си. Държеше я като оръжие, насочено право в Шалан.

Тя замръзна — не можеше да помръдне и само зяпаше оръжието в другия край на стаята. Най-сетне погледна през рамо. На стената висеше мишена — гоблен с изображения на разни твари. Шалан хлъцна и отскочи встрани точно преди мъжът да духне и да изпрати във въздуха малка стреличка. Тя прелетя на няколко пръста от Шалан и се заби в една от тварите на гоблена.

Шалан положи скритата ръка на гърдите си и пое дълбоко дъх. Спокойно, рече си, спокойно.

— Тин не се чувства добре? — поинтересува се мъжът и свали духалото. Шалан потрепери от тихия му глас. Не успя да определи откъде е изговорът му.

— Да — продума тя най-сетне.

Мъжът остави чашата на полицата на камината и извади още една стреличка от джоба на дрехата си. Втъкна я внимателно в духалото.

— Тя не е жена, която би позволила подобна дреболия да възпрепятства важна среща.

Вдигна поглед към Шалан. Духалото беше заредено. Виолетовите му очи приличаха на стъкло, белязаното му лице бе безизразно. Като че цялата стая затаи дъх.

Беше прозрял лъжата. Шалан усети как я облива студена пот.

— Прав сте. Тин е добре. Планът обаче не потръгна според нейните обещания. Ясна Колин е мъртва, но убийството бе извършено небрежно. Тин прецени, че е разумно засега да действа чрез посредник.

Мъжът присви очи и най-после вдигна тръстиката и духна остро. Шалан подскочи, ала стреличката не я улучи и отново попадна в гоблена.

— Показва се като страхливка — рече мъжът. — Ти дойде тук по своя воля, със съзнанието, че мога просто да те убия заради нейните грешки, така ли?

— Всяка жена започва отнякъде, Сиятелни господарю — отвърна Шалан, а гласът ѝ потрепери издайнически. — Не мога да си проправя път нагоре, без да поема един или друг риск. Стига да не ме убиете, имам сгодата да се запозная с хора, на които Тин навярно никога не би ме представила.

— Дръзко — отсъди мъжът. Шавна с два пръста и един от насядалите край камината мъже — мършав светлоок с възголеми зъби, като че някой от прадедите му беше плъх, се стрелна напред и тупна нещо на дългата маса близо до Шалан.

Кесия със сфери. Вътре трябва да имаше броами — макар и кафява, кесията светеше ярко.

— Кажи ми къде е тя и можеш да вземеш парите — съобщи белязаният и зареди нова стреличка. — Искаш да се издигнеш. Това ми се нрави. Не само ще ти платя, задето ми разкриваш местоположението ѝ, а и ще опитам да ти намеря работа в моята организация.

— Простете, господарю — отговори Шалан, — но Вие знаете, че няма да Ви продам Тин. — Убедена бе, че мъжът вижда страха ѝ; потта пропиваше в шапката, стичаше се на вадички по слепоочията ѝ, а от пода в краката ѝ наизлязоха духчета на страха, ако и онзи да не можеше да ги види заради масата. — Ако съм готова да продам Тин на някаква цена, то каква полза бихте имали от мен? Ще знаете, че и Вас бих продала, ако ми предложат достатъчно.

— Чест? — позачуди се мъжът, все още с безизразно лице, стиснал стреличката с два пръста. — У една крадла?

— Отново моля да ми простите, Сиятелни господарю, но аз не съм просто крадла.

— А ако те подложа на мъчения? Уверявам те, че и така мога да измъквам сведения.

— Не се и съмнявам, че бихте могли, господарю. Ала наистина ли мислите, че Тин би ме пуснала да дойда, ако знаех къде се намира? Каква полза да ме измъчвате?

— Е — отвърна мъжът и намести стреличката, — за удоволствие например.

Дишай, каза си Шалан. Бавно. Нормално. Трудно беше.

— Не смятам, че ще го сторите, Сиятелни господарю.

Той бързо вдигна тръбичката и духна. Стреличката тупна, когато се заби в стената.

— И защо не?

— Защото не ми приличате на човек, който би захвърлил нещо полезно — отговори Шалан и кимна към реликвите в стъклените кутии.

— Мислиш, че си полезна за мен?

Шалан вдигна глава и го погледна в очите.

— Да.

Мъжът я гледаше. Огънят пращеше.

— Много добре — рече той най-сетне, обърна се към камината и взе чашата си. Държеше духалото в другата ръка, но отпи, с гръб към Шалан.

Тя се чувстваше като марионетка със сразяни конци. Въздъхна облекчено, краката ѝ омекнаха и приседна на един от столовете до масата. С треперещи пръсти извади кърпичка и попи потта от челото и слепоочията си, побутвайки шапката назад.

Когато спря и посегна да прибере кърпичката, видя, че някой е седнал до нея. Шалан дори не беше видяла движение и присъствието на човека я сепна. Ниската особа имаше матова кожа и някаква черупчеста маска на лицето, пристегната твърде здраво. Всъщност, изглеждаше сякаш… сякаш кожата някак бе почнала да расте по края на маската.

Червено-оранжевите парченца на черупката бяха подредени като мозайка и загатваха вежди, гняв и бяс. Иззад маската в Шалан се взираха немигащи тъмни очи. Мъжът… не, жената — Шалан съгледа някакви загатнати гърди. Изложената скрита ръка я беше заблудила.

Едва не се изчерви. Жената беше облечена в прости тъмнокафяви одежди, препасани с украсен колан с още черупки. Още четирима в по-обичайни алетски облекла разговаряха тихо край огнището. Високият мъж, който я разпитваше, не продумваше.

— Ъхъм, господарю — обади се Шалан и го погледна.

— Обмислям. Очаквах да те убия и да издиря Тин. Можеш да ѝ предадеш, че нямаше да пострада, ако бе дошла при мен — не се сърдя, че не успя да изтръгне сведенията от Ясна. Наех я, понеже знаех, че тя е най-подходящият за задачата ловец, и си давах сметка за рисковете. Колин е мъртва — Тин щеше да постигне това на всяка цена. Може и да не я хваля за работата, но останах доволен. Ала от решението ѝ да не дойде лично, от тази страхливост ми се повдига. Тин се крие като преследвана. — Мъжът отпи от виното. — Ти не си страхливка. Пратила ми е някого, за когото знае, че няма да го убия. Винаги е била умна.

Прекрасно. И какво означаваше това за Шалан? Тя плахо се надигна от мястото си. Искаше да е по-далеч от странната дребна жена с немигащите очи. Ала се възползва от мига да огледа стаята по-подробно. Къде отиваше димът от огъня? Нима бяха направили комин чак дотук?

Повечето трофеи бяха наредени по дясната стена. Имаше и няколко огромни скъпоценни ядра. Взети заедно, те навярно струваха повече от именията на баща ѝ. За щастие, не бяха заредени. Дори и необработени, биха светили ослепително. Имаше още разни смътно познати на Шалан черупки. Онзи зъб там май беше от белогръб. А онази очна кухина плашещо напомняше на черепа на сантид.

Други от рядкостите я удивиха. Стъкленица със светъл пясък. Чифт масивни игли за коса. Кичур руси коси. Клон от дърво с надпис, който Шалан не можа да прочете. Сребърен нож. Странно цвете, съхранено в някакъв разтвор. Нямаше таблички, които да обясняват вещите. Онова там парче светлорозов кристал изглеждаше като някакъв скъпоценен камък. Защо обаче беше толкова крехко? От него се бяха обелили парченца и лежаха под похлупака, като че самото поставяне на място едва не го беше унищожило.

Шалан плахо пристъпи към дъното на стаята. Димът от огъня се издигаше, после се виеше и сучеше около нещо, което висеше горе в камината. Скъпоценен камък… Не, фабриал. Обираше дима като конци на масур. Не беше виждала такова нещо.

— Познаваш ли човек на име Амарам? — попита белязаният мъж в бяло.

— Не, Сиятелни господарю.

— Наричат ме Мраизе. Можеш да използваш тази титла. А ти си?

— Аз съм Воал — отговори Шалан. От някое време се заиграваше с това.

— Добре. Амарам е Броненосец, васал на Върховния принц Садеас. Освен това е настоящата ми плячка.

Каза го така, че Шалан потрепери.

— И какво искате от мен, Мраизе? — Шалан се постара безуспешно да произнесе титлата съвсем правилно. Не беше воринска.

— Домът му е близо до двореца на Садеас — обясни Мраизе. — И в този дом Амарам крие тайни. Искам да знам какви са те. Предай на господарката си да проучи и следващата седмица, на Нанел, да ми се представи със сведенията. Тя ще знае какво търся. Ако се справи, недоволството ми от нея ще избледнее.

Да се промъкне в дома на Броненосец? Бурята да го отнесе! Шалан нямаше представа как ще успее. Би трябвало да си тръгне оттук, да изостави маскировката и да се смята късметлийка, че е останала жива.

Мраизе остави празната чаша и Шалан забеляза, че дясната му ръка е покрита с белези, а пръстите — изкривени, като че са били счупени и наместени зле. На средния пръст блестеше златен пръстен с онзи знак, който Ясна нарисува. Като на иконома в дома на Шалан и като татуировката на Кабсал.

Нямаше място за отстъпление. Шалан щеше да направи каквото трябва, за да открие какво знаят тези хора. За нея, за Ясна и за края на самия свят.

— Задачата ще бъде изпълнена — рече тя на Мраизе.

— Без въпроси за плащането? — учуди се той и извади стреличка от джоба си.

— Сиятелни господарю, човек не се пазари в най-изисканите винарни. Вашето заплащане ще бъде прието.

За пръв път, откак дойде тук, Шалан видя Мраизе да се усмихва, макар той да не я погледна.

— Не наранявайте Амарам, камичке — предупреди я той. — Неговият живот принадлежи другиму. Не предизвиквайте тревоги и подозрения. Тин трябва да проучи и да се оттегли. Нищо повече.

Мраизе се обърна и издуха стреличката към стената. Шалан хвърли поглед към останалите четирима край камината и взе Спомени за тях, примигвайки бързо. После разбра, че е свободна да си върви и почна да се изкачва по стълбата.

Точно под нея между стъпалата прелетя една стреличка и се заби в стената. Шалан задиша учестено, излезе от скритата стая и се озова отново в прашното горно подземие. Вратата се затвори и тя остана на тъмно.

Вече не се владееше, задрапа по стъпалата и излезе от сградата. Навън спря и задиша дълбоко. Улицата сега беше по-оживена — пивниците привличаха тълпи. Шалан забърза по пътя си.

Осъзна, че всъщност не е имала план за срещата с Призрачната кръв. Какво щеше да прави? Някак да измъкне сведения от тях? Това изискваше да спечели доверието им. А Мраизе не приличаше на човек, който се доверява на когото и да било. Как ли щеше да установи какво знаят те за Уритиру? Как щеше…

— Следят — каза Шарка.

Шалан рязко спря.

— Какво?

— Хора следят — уточни Шарка. Гласът му беше приятен, като че нямаше представа колко напрегнато е цялото това преживяване за Шалан. — Ти ме помоли да гледам. Гледах.

Разбира се, Мраизе ще прати някой да я проследи. Шалан отново се обля в студена пот и се насили да продължи, без да поглежда през рамо.

— Колко са? — попита тя Шарка, който се беше покатерил отстрани на палтото ѝ.

— Един. Онази с маската, но сега е с черно наметало. Трябва ли да идем да говорим с нея? Вие сега сте приятели, нали така?

— Не. Не бих казала.

— Ммм — отвърна Шарка. Шалан предполагаше, че той се мъчи да разгадае естеството на човешките отношения. Е, можеше само да му пожелае късмет.

Какво да прави? Съмняваше се, че може да се отърве от опашката. Жената с маската със сигурност имаше опит в това, докато Шалан… е, Шалан имаше доста опит в четенето на книги и в рисуването.

Тъкане на Светлина, рече си тя. Мога ли да направя нещо така? Маскировката ѝ още действаше — доказваха го тъмните коси, които се спускаха по раменете ѝ. Можеше ли да се промени отново и да наложи друг образ върху този?

Вдъхна още Светлина и тя я накара да ускори ход. Пред нея уличката завиваше между жилищните сгради. Без да обръща внимание на спомена за подобна уличка в Карбрант, Шалан бързо свърна нататък и начаса вдъхна още Светлина. Опита да ѝ придаде форма. Навярно да изобрази едър мъж, за да прикрие палтото си, и…

И Светлината просто се разпадна пред нея и не направи нищо. Шалан изпадна в ужас, ала се насили и продължи по уличката.

Не подейства. Защо? Докато беше в жилището си, успяваше да го направи!

Досети се само за една разлика — нейната скица. В къщата на Себариал нейната рисунка беше подробна. А сега не разполагаше със скица.

Бръкна в джоба на палтото и извади листа с картата. Гърбът му беше празен. Шалан поровичка в другия джоб за молива, който беше пуснала там, без да се замисля, и се помъчи да рисува, докато ходи. Невъзможно. Луната Салас почти беше залязла и вече бе доста тъмно. Пък и Шалан не можеше да рисува подробно в движение и без твърда подложка. А ако спреше, за да рисува, щеше ли да изглежда подозрително? Бурята да го отнесе, прекалено неспокойна беше и с труд държеше молива правилно.

Трябваше ѝ скришно място, за да се свие и да направи хубава скица. Например в някоя от нишите на входовете, край които мина по уличката.

Почна да рисува стена.

Това можеше да нарисува, докато вървеше. Свърна в друга уличка и я заля светлината от някаква отворена кръчма. Не обръщаше внимание на изблика на смях и подвиквания, при все че отчасти бяха насочени към нея. Нарисува проста каменна стена.

Нямаше представа дали ще свърши работа, ала можеше да опита. Сви в следващата уличка и почти се препъна в някакъв пияница, който беше загубил обувките си и сега хъркаше. После затича. Скоро отби в един вход, дълбок няколко стъпки. Издиша останалата ѝ Светлина и си представи как стената, която бе нарисувала, покрива входа.

Всичко стана черно.

Уличката без друго беше тъмна, ала сега Шалан не виждаше нищо. Не виждаше призрачната светлина на луната, не виждаше отблясъка от осветената от факли кръчма в края на уличката. Означаваше ли това, че нейното изображение действа? Притисна се във вратата зад гърба си и свали шапката, за да е спокойна, че нищо не се подава през въображаемата стена. Чу някакво слабо дращене отвън — ботуши върху камъка и нещо като прошумоляване на плат, който бръсна стената отсреща. После — нищо.

Шалан остана като замръзнала на мястото си и напрегна слух. Чуваше само тупкането на сърцето си. Най-сетне прошепна:

— Шарка, тук ли си?

— Да — обади се той.

— Иди да видиш дали жената е някъде наблизо.

Шарка отиде и се върна безшумно.

— Няма я.

Шалан издиша, след като бе затаявала дъха си. После се стегна и пристъпи през стената. Сияние, прилично на Светлината на Бурята, изпълни погледа ѝ. После се озова на улицата. Лъжливият образ зад нея се бе завихрил за миг като дим, и след това се бе възстановил.

Всъщност беше доста добър образ. При близък поглед каменните блокове не съвпадаха съвършено с истинските, но това се забелязваше трудно през нощта. Само след няколко мига обаче образът се разпадна във вихрушка от Светлина и изчезна. Не ѝ беше останала Светлина, с която да го поддържа.

— Прикритието ти изчезна — съобщи Шарка.

Червени коси. Шалан зяпна и тутакси тикна скритата ръка в джоба си. Тъмнооката измамница, възпитаница на Тин, можеше да обикаля полугола, но не и самата Шалан. Просто не биваше.

Глупаво беше и тя го знаеше, ала не можеше да промени усещането си. Помая се малко и свали палтото. Без палто и шапка и с променено лице вече беше друга. Предположи откъде е минала маскираната жена и излезе от противоположния край на уличката.

Постоя малко, за да разбере къде се намира. А къде беше къщата на Себариал? Опита да преповтори наум откъде е минала, но не успя да установи къде е. Трябваше ѝ нещо видимо. Извади смачканата хартия и надраска пътя си досега.

— Мога да те отведа обратно в къщата — рече Шарка.

— Ще се справя. — Шалан вдигна картата и кимна.

— Ммм. Това е шарка. Виждаш ли я?

— Да.

— Но не виждаш шарката в буквите по далекосъобщителя?

Как да му обясни?

— Онова там бяха думи. Военният лагер е място. Мога да го нарисувам.

Картината на обратния път ѝ беше ясна.

— А… — продума Шарка.

Върна се в къщата без произшествия, ала не беше сигурна, че се е отървала от проследяването напълно и че никой от хората на Себариал не я е видял да минава през имота и да влиза през прозореца. Ето какво беше трудното на промъкването. Ако мине добре, човек не знае дали наистина е в безопасност, или някой го е видял и просто е решил да не казва нищо. Засега.

След като затвори щорите и завесите, Шалан се хвърли в мекото легло. Дишаше дълбоко и трепереше.

Най-нелепото нещо, което съм правила, каза си тя.

Ала установи, че се вълнува и гори от възбуда. В името на Бурите! Приятно ѝ беше. Напрежението, изпотяването, начина, по който спаси живота си с приказки, даже преследването накрая. Какво ѝ ставаше? Когато опита да открадне от Ясна, направо ѝ призляваше от всичко преживяно.

Вече не съм онова момиче, отсъди Шалан, усмихна се и се вторачи в тавана. От няколко седмици.

Щеше да намери как да проучи този Сиятелен господар Амарам и да спечели доверието на Мраизе, за да открие какво знае той. Но съюзът със семейство Колин все още ми е необходим, прецени тя. А принц Адолин е моят път към този съюз. Трябваше да установи как да се свърже с него отново час по-скоро, и то така, че да не изглежда отчаяна.

Тази част от задачата ѝ, която беше свързана с Адолин, ѝ се стори най-приятна. С усмивка скокна от леглото да провери дали не е останало нещо за хапване на подноса.

44. Някакъв вид справедливост

„Що се отнася до Обвързващите, те наброяваха само трима, което число не бе необичайно за тях; а и те не желаеха да го увеличават посредством големи обвързвания, понеже във времената на Мадаса само един от техния Орден е бил в услуга на Уритиру и престолите му. Духчетата им са били смятани за особени, а увещанията да се разраснат до големината на останалите Ордени са възприемали за изменнически.“

Из „Сияйни слова“, глава 16, страница 14

Каладин се чувстваше най-неудобно забележим при посещенията на далинаровата тренировъчна площадка за светлооки, където всички останали войници бяха високородни. Върховният принц бе разпоредил войниците му да дават наряд униформени и те се подчиняваха. Каладин не би трябвало да се чувства отделен от тях в собствената си синя униформа, ала беше. Техните одежди бяха по-пищни, с ярки копчета по реверите на изисканите куртки и с поставени в копчетата скъпоценни камъни. Други украсяваха униформата си с везмо. Често носеха и пъстроцветни шалчета.

Светлооките гледаха Каладин и хората му при тяхното влизане. Колкото и обикновените войници да приемаха неговите като герои, колкото и самите офицери да уважаваха Далинар и решенията му, стойката им издаваше враждебност към него самия и мъжете му.

Не си желан тук, казваха погледите. Всеки си има своето място. Ти си напуснал твоето. Все едно чул да влезе в трапезария.

— Мога ли да бъда освободен от наряд за днешното обучение, сър? — обърна се Ренарин към него. Младежът носеше униформата на Мост Четири.

Каладин му кимна. Оттеглянето на принца поотпусна останалите мостови. Каладин посочи три места за наблюдение и трима от хората му отърчаха на пост. С него останаха Моаш, Тефт и Йейк.

Каладин се отправи с тях към Захел, застанал в края на покритата с пясък арена. Останалите арденти носеха вода, кърпи или учебни оръжия за светлооките дуелисти, а Захел бе очертал кръг на пясъка и хвърляше шарени камъчета в него.

— Приемам предложението ти — започна Каладин и пристъпи към него. — Доведох трима от хората си, за да се учат с мен.

— Не съм предлагал да уча четирима от вас — възрази Захел.

— Зная.

Захел изръмжа.

— Направете четиридесет бавни обиколки на външната страна на тази сграда, после ми се явете за доклад. Върнете се, когато се уморя от играта си.

Каладин рязко махна с ръка и четиримата хукнаха.

— Стойте — викна Захел.

Каладин спря и ботушите му изскърцаха в пясъка.

— Просто изпитвах доколко сте готови да ми се подчинявате — обясни Захел и хвърли камъче в окръжността. Проръмжа, доволен от себе си. Най-накрая се обърна и ги погледна.

— Предполагам, че няма нужда да ви юркам. Но, момче, ушите ти са най-червеното нещо, което съм виждал.

— Аз… Червени уши? — зачуди се Каладин.

— Преизподнята да го отнесе тоя език. Искам да кажа, че се усещаш като да имаш да доказваш нещо, че си търсиш повод за кавга. Ще рече, ядосан си на всичко и на всички.

— Можеш ли да ни обвиняваш? — поинтересува се Моаш.

— Едва ли. Обаче, момчета, ако ще ви обучавам, не бива да допускате почервенелите ви уши да пречат на това. Ще слушате и ще правите каквото ви кажа.

— Да, учителю Захел — отговори Каладин.

— Не ме наричай учител — пресече го Захел.

Той врътна палец през рамо към Ренарин, който навличаше Бронята си с помощта на неколцина арденти.

— Аз съм негов учител. За вас, момчета, съм просто загрижен човек, който иска да ви помогне да опазите живи приятелите му. Чакайте ме тук.

Той се обърна и закрачи към Ренарин. Йейк взе едно от камъчетата, които Захел си подхвърляше, и онзи се обади, без да се обръща:

— И не ми пипайте камъните!

Йейк подскокна и хвърли камъка.

Каладин се облегна на един от стълбовете, които крепяха покрива, и загледа как Захел наставлява Ренарин. Сил се понесе надолу и любопитно заразглежда камъчетата в опит да установи какво толкова им е особеното.

Малко по-късно Захел ги подмина заедно с Ренарин, като му обясняваше обучението за днес. Очевидно искаше Ренарин да седне и да обядва. Каладин се усмихна, когато ардентите забързано изнесоха маса, прибори и тежко столче, способно да издържи Броненосец. Имаха дори покривка. Захел остави озадачения Ренарин, седнал в грамадната си Броня с вдигнато забрало, да гледа обяда с пълен набор ястия. Момчето неумело хвана вилицата.

— Учиш го да бъде внимателен с новооткритата си сила — подметна Каладин на Захел, докато майсторът на меча вървеше в обратната посока.

— Броните са могъща работа — отвърна Захел, без да погледне Каладин. — Да ги овладееш е нещо повече от това да разбиваш стени и да скачаш от сгради.

— Та ние кога ще…

— Чакайте — и Захел изчезна.

Каладин изгледа Тефт, а той сви рамене:

— Харесва ми.

Йейк се изсмя.

— Това е задето е кисел почти колкото теб, Тефт.

— Не съм кисел — възрази Тефт. — Просто трудно изтрайвам глупостта.

Чакаха, докато Захел не дотърча обратно към тях. Войниците незабавно се наежиха, а очите им се разшириха. Захел носеше Острие.

Бяха се надявали на това. Каладин им бе казал, че може и да държат Меч като част от обучението. Очите им вървяха по Меча, както биха вървели подир красавица, която си сваля ръкавицата.

Захел пристъпи напред и заби Острието в пясъка пред тях. Свали ръка от дръжката и им махна.

— Добре. Опитайте го.

Те го зяпаха.

— В името на диханието на Келек — обади се Тефт най-после. — Наистина, нали?

Сил се извърна от камъчетата и загледа оръжието.

— Преизподнята да го отнесе, дано — подхвана Захел. — Разговарях посред нощ с вашия капитан, а на сутринта отидох при Сиятелния господар Далинар и при краля и поисках разрешение да ви обуча на стойките с Меча. Не бива да се мъкнете наоколо с Мечове или нещо подобно, но ако ще се биете с убиец с Меч, трябва да познавате стойките и да знаете как да им отвръщате.

Той сведе поглед и опря ръка на Острието.

— Сиятелният господар Далинар предложи да ви оставим да работите с един от Мечовете на краля. Умен мъж.

Захел дръпна ръка и ги подкани. Тефт се протегна да вземе Меча, но Моаш пръв хвана оръжието за дръжката и го измъкна — твърде трудно — от земята. Той залитна назад, а Тефт отстъпи.

— Ей, внимавай! — излая той. — Ако вършиш глупости, ще си отрежеш проклетата ръка.

— Не съм глупак — възрази Моаш, издигна Меча нагоре и го насочи навън. До главата му се появи самотно духче на славата. — По-тежък е, отколкото очаквах.

— Наистина? — попита Йейк. — Всички разправят, че били леки!

— Разправят го хора, свикнали на обикновени мечове — обясни Захел. — Ако цял живот си бил обучаван с дългия меч, а после хванеш нещо, което сякаш има два или три пъти повече стомана по себе си, очакваш то да тежи повече. Не по-малко.

Моаш изпухтя и замахна леко с оръжието.

— Според както се разказва, мислех си, че изобщо няма да тежи. Че ще бъде лек като ветрец.

Той неохотно заби Меча в земята.

— Освен това прорязва нещата по-трудно, отколкото смятах.

— Да речем, че отново става дума за очаквания — рече Тефт, почеса се по брадата и махна на Йейк да хване оръжието. Якият мъж го измъкна по-внимателно от Моаш.

— Отче на Бурите, човек се усеща странно, когато го държи — отбеляза Йейк.

— Това е просто оръжие — рече Захел. — Ценно е, но все пак си е оръжие. Запомнете това.

— Повече от оръжие е — възрази Йейк и го завъртя. — Съжалявам, но просто е повече. Може и да го приема за някой обикновен меч, но това… това е изкуство.

Захел ядосано поклати глава.

— Хора, на които е забранено да си служат с меч заради твърде нисък произход — започна той. — Дори и след толкова много години тази глупост ме поразява. В Мечовете няма нищо свещено. В някои случаи вършат добра работа, а в други — не.

— Ти си ардент — обади се Каладин. — Не трябва ли да поддържаш воринските изкуства и обичаи?

— Е, ако не си забелязал, аз не съм особено добър ардент. Просто по една случайност съм отличен с меча.

И той кимна към Острието.

— Ще опиташ ли?

Сил остро погледна Каладин.

— Не, освен ако не настояваш — рече Каладин.

— Не си ли любопитен какво е усещането?

— Тези Остриета убиха твърде много от моите приятели. Предпочитам да не ги докосвам, ако нямаш нищо против.

— Свиквай — продължи Захел. — Предложението на Сиятелния господар Далинар беше да ви запозная с тези оръжия. Да отнема малко от страхопочитанието. В половината случаи, когато някой бива убит от Меч, то е, понеже е бил твърде зает да се оглежда за бягство.

— Да — тихо произнесе Каладин. — Виждал съм го. Замахни към мен. Трябва ми опит в посрещането им.

— Добре. Само да поставя предпазителя.

— Не — възрази Каладин. — Без предпазител, Захел. Трябва да се страхувам.

Захел погледа Каладин известно време, после кимна и отиде да вземе Меча от Моаш — той се бе захванал да го развърта за втори път.

Покрай него прелетя Сил и се понесе около главите на хората — те не можеха да я видят.

— Благодаря ти — рече тя и кацна на рамото му.

Захел отстъпи и зае стойка. Каладин я разпозна — една от стойките на светлооките дуелисти, ала не знаеше коя е. Захел направи крачка напред и пристъпи.

Порив на ужас.

Каладин не можа да удържи надигането му. В миг видя как Далет умира — Острието преряза главата му. Видя как лицата с изгорели очи се отразяват в прекалено сребристата повърхнина на Меча.

Острието мина на няколко пръста от лицето му. Захел пристъпи и отново плавно доближи Меча. Този път щеше да удари, та Каладин трябваше да отстъпи.

В името на Бурите, тези чудовища бяха красиви.

Захел отново замахна и се наложи Каладин да отскочи настрани, за да се измъкне. Малко нещо прекаляваш, Захел, рече си той. Отново се измъкна, а после с ъгълчето на окото забеляза сянка и подскокна. Завъртя се и се озова лице в лице с Адолин Колин.

Двамата се гледаха право в очите. Каладин очакваше някаква закачка. Очите на Адолин се спряха на Захел и на Острието, после се върнаха отново върху Каладин. Най-накрая принцът леко кимна, обърна се и се отправи към Ренарин.

Намекът беше прост. Убиецът в бяло бе надвил и двама им. Нищо за подигравка нямаше в подготовката за нова битка с него.

Това не значи, че не е разглезен самохвалко, заключи Каладин и отново се обърна към Захел. Учителят бе повикал един от ардентите и му предаваше Меча.

— Трябва да обучавам принц Ренарин — обясни Захел. — Не мога да го оставя сам целия ден заради вас, глупаци такива. Ивис ще мине заедно с вас някои движения и ще застанете срещу Острие — като Каладин. Навиквайте на гледката, та да не замръзвате, когато някой ви нападне.

Каладин и останалите кимнаха. Чак след като Захел изтърча, Каладин забеляза, че новият ардент, Ивис, е жена. Ако и ардент, ръката ѝ бе облечена в ръкавица, та полът се разбираше — въпреки широката духовническа одежда и бръснатата глава, които скриваха някои очевидни признаци.

Жена с Меч. Необичайна гледка. А дали беше по-необичайна от гледката на тъмноок с Меч?

Ивис им раздаде дървени пръти, приблизително наподобяващи Остриета по дължина и по тежест. Толкова, колкото детската рисунка с тебешир можеше приблизително да наподобява човека. После им показа няколко упражнения и десетте стойки с Меча.

Каладин се стремеше да убива светлооки от първия миг, в който докосна копието, и през последните години — преди заробването — бе станал много добър в това. Само дето преследваните от него по бойните полета светлооки не бяха твърде опитни. Повечето от наистина добрите с меча мъже бяха отишли на Пустите равнини. Следователно стойките бяха нови за него.

Той започна да забелязва и да разбира. Познаването на стойките щеше да му позволи да предвижда следващия ход на Мечоносеца. Нямаше да му се налага да върти меча — все още му се струваше неподатлив — за да извлече полза от това.

Около час по-късно Каладин остави учебния си меч и отиде до кацата с вода. Нито арденти, нито парши носеха напитки за него или за хората му. Това не го притесняваше; та той не бе някакво разглезено богаташко момче. Облегна се на кацата, взе черпак с вода и усети дълбоко в мишците си приятното изтощение, което му казваше, че е вършил нещо смислено.

Огледа се за Адолин и Ренарин. Не носеше наряд по охраната им — Адолин трябваше да е дошъл с Март и Ет, а Ренарин бе пазен от тримата, назначени по-рано от Каладин. Въпреки това не можеше да се сдържи и да не провери как са. Една случка тук би могла да…

На тренировъчната площадка имаше жена. Не ардент, а истинска светлоока дама — онази с яркочервената коса. Току-що бе влязла и разглеждаше мястото.

Той не ѝ се сърдеше за онази работа с ботушите. Тя показваше как за светлооките хора като Каладин са играчки. Те си играеха с тъмнооките, вземаха от тях каквото им е нужно, и не се замисляха, че са ги оставили в по-лошо положение.

Рошоне се беше държал така. И Садеас. Такава бе и тази жена. Тя не беше действително зла. Просто не я беше грижа.

Вероятно добре си подхождат с князчето, помисли си той, когато Йейк и Тефт дойдоха за вода. Моаш остана да се упражнява, съсредоточен върху стойките си.

— Не е зле — отбеляза Йейк и проследи погледа на Каладин.

— Не е зле в какво? — попита Каладин и опита да проумее какво ли вършеше жената.

— Външността ѝ не е зле, капитане — разсмя се Йейк. — Бурите да го отнесат! Понякога изглежда, че мислиш само за това кой е следващият да държи наряд.

Сил кимна разбиращо.

— Тя е светлоока — уточни Каладин.

— И? — попита Йейк и го тупна по рамото. — Една светлоока жена не може да бъде привлекателна?

— Не може. Точно така.

— Странен човек си ти, сър — обобщи Йейк.

Най-накрая Ивис нареди на Тефт и Йейк да престанат да се мотаят и да се връщат към упражненията. Тя обаче не повика Каладин. Той сякаш плашеше много от ардентите.

Йейк отърча обратно, но Тефт остана още малко, а после кимна към момичето, Шалан.

— Мислиш, че трябва да внимаваме с нея? Външна жена, за която знаем много малко, внезапно пристигнала, за да бъде годеница на Адолин. Определено може да бъде добър убиец.

— Преизподня — изтърси Каладин. — Трябваше да се досетя. Имаш набито око, Тефт.

Тефт скромно сви рамене, после затича обратно да се упражнява.

Беше взел жената за използвачка, но не можеше ли всъщност да бъде убиец? Каладин грабна учебния си меч и се отправи към нея. Подмина Ренарин, който учеше някои от стойките, упражнявани и от неговите хора.

Докато Каладин вървеше към Шалан, Адолин издрънча до него в Бронята си.

— Какво прави тя тук? — попита Каладин.

— Вероятно е дошла да ме гледа, докато се упражнявам — отвърна Адолин. — Обикновено трябва да ги изритвам.

— Тях?

— Момичетата, които искат да ме гледат, докато се упражнявам. Разбираш ли? Не бих имал нищо против, но ако го допуснем, ще задръстват мястото при всяко мое идване. Никой няма да може да се упражнява.

Каладин вдигна вежда.

— Какво? — попита го Адолин. — Ти, мостови, не оставяш ли жените да те гледат, докато се упражняваш? Тъмнооки женички без седем зъба, които ги е страх от банята…

Каладин извърна поглед от Адолин и устните му се изопнаха на черта. Следващия път, рече си той, ще оставя убиеца да го очисти.

Адолин се позасмя, нищо че смехът му секна неловко.

— Както и да е — продължи той. — Тя вероятно има по-основателна причина да бъде тук, като имам предвид отношенията ни. И все пак трябва да я изгоним. Не можем да даваме лош пример.

— Вие наистина ли позволявате това? — попита го Каладин. — Годеж за жена, която не сте виждали никога?

Адолин сви облечените си в Броня рамене.

— Винаги в началото нещата вървят толкова добре, а след това… рухват върху мен. Така и не мога да схвана къде бъркам. Рекох си, че ако има нещо по-сигурно… — Той се навъси, сякаш си припомни на кого говори, и се понесе по-бързо напред, та да избегне Каладин. Адолин доближи Шалан. Тя си мърмореше нещо и го подмина, без да го поглежда. Принцът вдигна ръка и отвори уста да заговори, но се обърна и я видя как се отдалечава през площадката. Бе вперила поглед в Нал, старши ардент на тренировъчната площадка. Шалан ѝ се поклони почтително. Адолин се намръщи, обърна се, затича подир Шалан и мина покрай Каладин, който му изхъмка.

— Дошла е Вас да гледа, разбирате ли — обади се капитанът. — Очевидно е съвършено омагьосана от Вас.

— Млъкни — изръмжа Адолин. Каладин хукна след Адолин и се озова до Шалан и Нал посред събеседването им.

— … изображенията на тези одежди са жалки, сестро Нал — твърдеше Шалан и подаваше на Нал подвързана с кожа папка. — Имаме нужда от нови рисунки. Въпреки че голяма част от времето ми ще бъде заето с водене на книжата на Сиятелния господар Себариал, бих искала да осъществя няколко собствени проучвания във времето, изкарано на Пустите равнини. С Вашата благословия, желала бих да се заема за работа.

— Дарбата Ви е достойна за възхита — отбеляза Нал, докато прелистваше страниците. — Изкуството ли е Вашето Призвание?

— Естествената история, сестро Нал, при все че рисуването също е от първостепенно значение за мен в това направление на науката.

— Както и трябва да бъде. — Жената-ардент отгърна следваща страница. — Имате моята благословия, скъпо дете. Кажете ми, кое светилище наричате свое?

— Това е… предмет на известни притеснения от моя страна — отвърна Шалан и си взе обратно папката. — О! Адолин. Не те забелязах. В името на всичко свято, ти наистина си грамаден, когато носиш тази Броня, нали така?

— Позволявате ѝ да остане? — обърна се Адолин към Нал.

— Тя желае да замени кралските описания на Броните и Мечовете във военните лагери с нови рисунки — обясни Нал. — Изглежда разумно. Настоящото описание на Остриетата съдържа множество груби скици, ала малко подробни рисунки.

— Значи ще ти трябвам, за да позирам? — обърна се Адолин към Шалан.

— Всъщност рисунките на твоята Броня са доста пълни — отвърна Шалан, — благодарение на майка ти. Най-напред ще се съсредоточа върху Бронята и Остриетата на краля, които никой не се е сетил да нарисува подробно.

— Само стойте настрана от хората, които се упражняват, дете мое — посъветва я Нал, когато някой я повика. Тя се отдалечи.

— Виж сега — взе да ѝ обяснява Адолин. — Аз знам накъде целиш.

— Пет стъпки и шест пръста — отвърна Шалан. — Предполагам, че за съжаление това е най-многото, което мога да достигна.

— Пет стъпки… — Адолин се намръщи.

— Да — констатира Шалан, докато оглеждаше площадката. — Смятах, че съм достатъчно висока, после дойдох тук. Вие, алетите, наистина сте извънмерно високи, нали? По моя сметка всички тук са два пръста над средния ръст на ведените.

— Не, това не е… — Адолин се свъси. — Тук си, понеже искаш да ме гледаш как се фехтувам. Признай си го. Рисуването е предлог.

— Хмм. Някой има високо мнение за себе си. Смятам, че идва от кралското потекло. Като смешните шапки и наклонността към обезглавявания. Ах, а ето го и нашия капитан на гвардията. Ботушите ти пътуват към казармата по вестоносец.

Каладин се сепна, щом разбра, че тя говори на него.

— Вярно?

— Смених подметките — продължи Шалан. — Бяха ужасно неудобни.

— Бяха ми съвсем удобни!

— Тогава сигурно имаш камъни вместо крака.

Тя сведе поглед и шавна вежди.

— Я почакай — намеси се Адолин. — Носила си ботушите на мостовия? Как е станало това?

— Неудобно — отговори Шалан. — И с три чифта чорапи.

Тя потупа Адолин по ръката.

— Ако наистина искаш да те рисувам, Адолин, ще го направя. Не е нужно да се правиш на ревнив, въпреки че все още искам разходката, която ми обеща. О! Трябва да взема това. Извинете ме.

Тя се насочи към мястото, където Ренарин поемаше ударите на Захел, очевидно, за да свикне да изтърпява бой по Бронята. Зелената дреха и червената коса на Шалан стояха като ярки цветни мазки на площадката. Каладин я огледа и се запита доколко може да ѝ се има доверие. Вероятно не много.

— Непоносима жена — изръмжа Адолин. После погледна Каладин. — Престани да зяпаш задницата ѝ, мостови.

— Не я зяпам. А и Вас какво Ви засяга? Току-що казахте, че е непоносима.

— Да — отвърна Адолин и я погледна широко ухилен. — Тя въобще ме пренебрегна, нали така?

— Май да.

— Непоносима — повтори Адолин, при все че явно имаше предвид нещо съвсем различно. Усмивката му се разшири и той тръгна подире ѝ със създадената от Бронята лекота, тъй разминаваща се с видимата ѝ тежест.

Каладин поклати глава. Светлооките и техните игрички. Как се озова в такова положение, та трябваше да прекарва толкова време около тях? Върна се при кацата и отпи още веднъж. Скоро след това изхрущяването на учебния меч върху пясъка даде знак, че Моаш идва при него.

Моаш кимна с благодарност, щом Каладин му подаде черпака. Сега беше ред на Тефт и Йейк да се изправят срещу Меча.

— Тя те освободи? — попита Каладин и посочи наставника им.

Моаш сви рамене и отпи от водата:

— Не се дърпах.

Каладин му кимна разбиращо.

— Добра работа вършим тук — изрече Моаш. — Важна. След като ни обучи по твоя начин в пропастите, мислех си, че не ми е останало нищо за научаване. Това ми показва колко в действителност знам.

Каладин кимна и скръсти ръце. Адолин показваше на Ренарин няколко дуелни стойки, а Захел одобрително клатеше глава. Шалан бе приседнала да ги рисува. Не беше ли всичко това оправдание тя да се доближи, та да може да изчака удобното време и да забие нож в корема на Адолин?

Може би мислеше подозрително, но това беше неговата работа. И тъй, продължи да наблюдава Адолин, когато той се обърна и започна да се упражнява със Захел, за да даде на Ренарин представа как да ползва стойките.

Адолин беше добър с меча. Каладин му признаваше поне това. Същото се отнасяше и за Захел.

— Кралят беше — продължи Моаш. — Той уби семейството ми.

На Каладин му трябваше известно време, за да разбере за какво говори Моаш. За човека, когото искаше да убие, за човека, когото мразеше. Кралят.

Каладин усети как го пронизва удар, все едно са го намушкали. Обърна се към Моаш.

— Ние сме Мост Четири — продължи той, загледан настрана в нищото. Отпи още веднъж. — Държим се един за друг. Трябва да знаеш… защо се държа по този начин. Баба ми и дядо ми бяха моето единствено семейство. Родителите ми са умрели, докато съм бил малък. Ана и Да ме отгледаха. Кралят… той ги уби.

— Как стана това? — тихо попита Каладин и се огледа, за да е уверен, че нито един ардент не е достатъчно близо, за да чува.

— Аз бях на път — започна Моаш. — Работех в керван, който пътуваше дотук, до пустошта. Ана и Да бяха втори нан. Важни като за тъмнооки, нали разбираш? Имаха си своя работилница. За сребърни изделия. Занаятът не ми харесваше. Харесваше ми да пътувам. Да отивам някъде. Е, някакъв светлоок притежаваше две или три работилници за сребърни изделия в Колинар; една от тях бе срещу баба и дядо. Съперничеството им изобщо не му харесваше. Това стана година и нещо преди смъртта на стария крал и Елокар беше оставен да управлява държавата, докато Гавилар е из Равнините. Както и да е, Елокар бе добър приятел със светлоокия, който си съперничеше с баба и дядо. Затова и принцът направи услуга на приятеля си. Той вкара Ана и Да в затвора по някакво обвинение. Те бяха достатъчно важни, та да настояват на процес, на разследване пред магистратите. Предполагам, че Елокар е бил изненадан, че не може изцяло да пренебрегне закона. Той заяви, че няма достатъчно време, и изпрати Ана и Да в тъмницата, за да чакат, докато не бъде уредено разследване.

Моаш отново топна черпака в кацата.

— Умряха там няколко месеца по-късно в очакване Елокар да одобри книжата им.

— Не е съвсем същото като да ги убиеш.

Моаш изгледа Каладин в очите.

— Не вярваш, че изпращането на двама седемдесет и пет годишни старци в тъмницата на двореца е смъртна присъда?

— Предполагам… да, мисля, че си прав.

Моаш кимна отсечено и захвърли черпака в кацата.

— Елокар е знаел, че те ще умрат там. По този начин изслушването въобще нямаше да стигне до магистратите и да разкрие неговите злоупотреби. Този мръсник ги уби — уби ги, за да опази тайната си. Завърнах се от пътуването с кервана в празен дом, а съседите ми казаха, че семейството ми било мъртво вече два месеца.

— И сега опитваш да убиеш крал Елокар — тихо завърши Каладин и го полази хлад, докато говореше. Никой не бе достатъчно наблизо, та да ги чуе, не и при крясъците и дрънченето на оръжие, обичайни за тренировъчните площадки. Въпреки това думите сякаш направо се развяваха пред него, високи като призива на тръбача.

Моаш замръзна и го погледна право в очите.

— Онази нощ на балкона — попита го Каладин — ти ли го направи да наподобява на прерязване на парапета от Меч?

Моаш здраво го стисна за ръката и се огледа.

— Не бива да говорим за това тук.

— В името на Отеца на Бурите, Моаш! — прекъсна го Каладин, докато осмисляше наученото. — Наети сме да защитаваме този човек!

— Нашата работа — възрази Моаш — е да опазим Далинар жив. С това съм съгласен. Като за светлоок не изглежда толкова зъл. В името на Бурите, тази държава би била много по-добре, ако той беше крал. Не ми казвай, че мислиш иначе.

— Но убиването на краля…

— Не тук — процеди Моаш през стиснати зъби.

— Не мога просто да го допусна. В името на ръката на Налан! Ще се наложи да кажа на…

— Ще направиш това? — попита Моаш. — Ще се изправиш срещу един от Мост Четири?

Погледите им се срещнаха.

Каладин се извърна.

— Преизподня. Не, няма. Не и ако се съгласиш да спреш. Може и да мразиш краля, но не можеш просто да… знаеш…

— А какво друго да сторя? — тихо попита Моаш. Беше се приближил до Каладин. — Каква справедливост може да бъде въздадена на някой като мен срещу краля, Каладин? Отговори ми.

Това не можеше да става.

— Засега ще спра — продължи Моаш. — Ако се съгласиш да се срещнеш с някого.

— С кого? — попита Каладин и отново го погледна.

— Това не е мой замисъл. Замесени са и други хора. Аз само трябваше да им подхвърля въже. Искам да ги изслушаш.

— Моаш…

— Чуй какво имат да ти кажат — продължи Моаш и стисна още по-силно ръката на Каладин. — Просто слушай, Кал. Това е всичко. Ако не си съгласен с това, което ти кажат, ще се оттегля. Моля те.

— Обещаваш ли да не вършиш нищо друго срещу краля, докато не проведа тази среща?

— Кълна се в честта на прародителите си.

Каладин въздъхна, но кимна.

— Добре.

Моаш видимо се отпусна. Той кимна, хвана учебния си меч и хукна да продължи упражненията с Острието. Каладин въздъхна, обърна се да вземе меча си и се изправи лице в лице срещу Сил. Тя се носеше из въздуха зад него. Очичките ѝ се бяха разширили и бе опряла юмруци на хълбоците.

— Ти какво направи току-що? — попита тя. — Аз чух само последната част.

— Моаш е бил замесен — прошепна Каладин. — Трябва да разуча това, Сил. Ако някой опитва да убие краля, моята работа е да го разследвам.

— О — намръщи се Сил. — Аз почувствах нещо. Нещо друго.

Тя поклати глава.

— Каладин, това е опасно. Трябва да отидем при Далинар.

— Обещах на Моаш — отвърна той, коленичи, развърза обуща и свали чорапите си. — Не мога да отида при Далинар, докато не знам повече.

Сил го последва като панделка от Светлина, когато взе учебния си меч и излезе на арената. Пясъкът бе студен под босите му крака. Той искаше да го усеща.

Застана във Вятърната позиция и повтори няколко от показаните от Ивис махове. Недалеч неколцина светлооки се побутваха и го сочеха с глава. Някой произнесе нещо тихо, останалите се засмяха, ала неколцина продължиха да се мусят. Гледката на тъмноок с Меч, дори и учебен, не им харесваше.

Това е мое право, рече си Каладин и замахна, без да им обръща внимание. Аз съм победил Мечоносец. Мястото ми е тук.

Защо не насърчаваха тъмнооките да се обучават по този начин? Спечелилите Мечове тъмнооки от миналото се възпяваха в песните и в разказите — Евод Точния, Ланасин, Ранинор от Равнините… Тези хора бяха почитани. На днешните тъмнооки обаче им се казваше да не си въобразяват нищо над положението си — или в противен случай…

Каква обаче бе целта на съществуването на воринската църква? На ардентите, на Призванията и на изкуствата? Усъвършенствай се. Бъди по-добър. Защо хора като него не бива да имат големи мечти? Нищо от това не съответстваше едно с друго. Обществото и вярата си противоречаха напълно.

Войниците биват прославяни в Селенията на Покоя. Без селски стопани обаче те не могат да ядат — та вероятно си е съвсем наред да бъдеш и селски стопанин.

Усъвършенствай се в своето Призвание в живота. Но не се устремявай твърде нависоко или ще те спрем.

Не отмъщавай на краля, задето е наредил убийството на баба ти и на дядо ти, но отмъщавай на паршендите, задето са наредили убийството на някого, когото не си познавал.

Каладин спря да замахва; беше се изпотил, но се усещаше недоволен. Не се предполагаше да става така при битка или обучение. Каладин очакваше да бъде насаме и наедно с оръжието, а не всички тези неприятности да подскачат нагоре-надолу из главата му.

— Сил — започна той, докато опитваше пробождане с меча, — ти си духче на честта. Това означава ли, че можеш да ми кажеш какво е правилно да извърша?

— Определено — съгласи се тя и се отпусна наблизо във вид на млада жена, провесила крака от невидим ръб. Не се носеше около него като лентичка, както често го правеше при обучението му.

— Лошо ли е, че Моаш опитва да убие краля?

— Разбира се.

— Защо?

— Защото убиването е нещо лошо.

— Ами паршендите, които съм убил?

— Говорили сме за това. Трябваше да бъде направено.

— Ами ако някой от тях е бил Повелител на Стихиите? — попита Каладин. — Със свое духче на честта?

— Паршендите не могат да стават Повелители на…

— Просто си представи — рече Каладин и изръмжа при следващото пробождане. Не го правеше както трябва. — Ще предположа, че понастоящем паршендите искат единствено да оцелеят. В името на Бурите, замесените в смъртта на Гавилар може вече да не са живи. Все пак предводителите им бяха екзекутирани в Алеткар. Тогава кажи ми, ако срещу мен застане обикновен воин от паршендите, който защитава народа си, какво би казало неговото духче на честта? Че той върши нещо правилно?

— Аз… — Сил се прегърби. Ненавиждаше подобни въпроси. — Няма значение. Ти каза, че повече няма да убиваш паршенди.

— Ами Амарам? Мога ли да го убия?

— Това справедливост ли е? — попита Сил.

— Някакъв вид справедливост.

— Има разлика.

— Какво? — попита Каладин и нанесе удар. Бурята да го отнесе! Защо не можеше да накара тъпото оръжие да се насочва накъдето трябва?

— Заради това, което прави с теб — тихо рече Сил. — Мисленето за него те променя. Изкривява те. От теб се очаква да защитаваш, Каладин. Не да убиваш.

— Трябва да убиваш, за да защитиш — изстреля той. — В името на Бурите. Започваш да звучиш точно като баща ми.

Той опита още няколко стойки, докато най-накрая Ивис се появи и го поправи за някои неща. Тя се засмя на яда му, когато отново хвана оръжието неправилно.

— Очаквал си да го усвоиш за един ден?

Май това беше очаквал. Познаваше копието; беше се учил дълго и напрегнато. Мислеше си, че това може би просто ще прещрака изведнъж.

Не се получи. Въпреки това продължи, мина през движенията, риташе студения пясък и се разминаваше със светлооките, заети с фехтовка и упражняване на стойките. Най-накрая дойде и Захел.

— Продължавай — нареди той, без дори да погледне стойките на Каладин.

— Имах впечатлението, че ще ме обучаваш лично — провикна се Каладин подире му.

— Твърде много работа — отвърна му Захел и изрови манерка от купа дрехи до един от стълбовете. Някой от ардентите бе струпал шарените му камъчета там, та учителят се намръщи.

Каладин дотича при него.

— Видях как Далинар Колин, без оръжие и без Броня, хваща Острие в движение с длани.

Захел изръмжа.

— Старият Далинар е направил последен захват, а? Добре се е представил.

— Можеш ли да ме научиш?

— Това е глупав ход — обясни Захел. — Когато подейства, то е понеже повечето Мечоносци са научени да въртят оръжието с по-малко сила, отколкото обикновения меч. И обикновено не действа. Обикновено не помага, а тогава си мъртъв. По-добре да си прекарваш времето в упражняване на неща, които наистина ще ти помогнат.

Каладин кимна.

— Няма да ми прекословиш за това? — попита Захел.

— Доводите ти са добри — обясни Каладин. — Здрава войнишка логика. Разумно е.

— Аха. За теб все пак може и да има надежда.

Захел отпи от манерката си.

— Връщай се на упражненията си.

45. Средопразник

ТРИ И ПОЛОВИНА ГОДИНИ ПО-РАНО

Шалан боцна с показалец клетката, шареното създание вътре се премести на пръчката и вирна глава към нея.

Най-странното нещо, което беше виждала. Стоеше на два крака като човек, макар и да имаше ноктести крака. Бе високо само два юмрука, но преместването на главата и погледът към нея определено показваха личност.

Нещото имаше само малко черупка — на носа и на устата, но най-необичайното нещо бе косата му. Имаше яркозелена коса, която покриваше цялото му тяло. Косата бе прилегнала, сякаш причесана. Докато гледаше, създанието се обърна и се зае да кълве косата си — голям кичур от нея се надигна и тя можа да види, че расте от гръбнака.

— Какво мисли младата дама за моите пилета? — гордо изрече търговецът, застанал със скръстени зад гърба ръце, могъщият му търбух стърчеше напред като нос на кораб. Зад него хората се тълпяха на панаира. Бяха тъй много. Петстотин, а може би даже повече на едно място.

— Пилета — повтори Шалан и плахо насочи пръст към клетката. — Яла съм пилешко.

— Не и от тази порода! — през смях отбеляза тайленецът. — Пилетата за ядене са глупави, а това е умно, почти колкото човек! Може да говори. Слушайте. Джекничийсине! Кажи си името!

— Джекничийсине — повтори съществото.

Шалан подскокна назад. Думата бе осакатена от нечовешкия глас на животното, но се разбираше.

— Пустоносен! — изсъска тя, допряла скритата ръка до гърдите си. — Животно, което говори! Ще спрете очите на Несътворения върху нас.

Търговецът се засмя.

— Тези създания живеят из цял Шиновар, млада господарке. Ако речта им привличаше Несътворения, цялата страна да е прокълната!

— Шалан!

Баща ѝ стоеше с телопазителите и разговаряше с друг търговец на отсрещната страна на улицата. Тя забърза към него и погледна през рамо към странното животно. При все че бе необичайно, щом можеше да говори, тя го съжаляваше, задето е затворено в клетката.

Панаирът за Средопразника бе важно събитие за годината. Провеждан през Затишието — обратното на Дъждовния сезон време, когато нямаше бури — той привличаше хора от всички околни селца и колиби. Мнозина от хората тук бяха от надзираваните от баща ѝ земи, сред тях и светлооки от по-долен ранг, от семейства, управлявали едни същи села в продължение на векове.

Разбира се, идваха и тъмнооки, включително търговци — граждани от първи и втори нан. Баща ѝ не говореше често за това, но тя знаеше, че той намира богатството и положението им неуместни. Всемогъщият бе избрал светлооките, а не тези търговци, за да управляват.

— Ела — нареди ѝ татко.

Шалан тръгна подир него и охраната му през оживения панаир, ширнал се върху имотите му на около половин ден път от господарския дом. Котловината бе доста добре защитена, а близките склонове — покрити с йелови дървета. Здравите им клони пускаха шиляви листа — дълги розови, жълти и оранжеви бодили, и дърветата приличаха на избухнали цветове. В една от книгите на баща си Шалан бе прочела, че дърветата засмукват крем и го използват, за да направят дървесината си здрава като скала.

В самата долчинка повечето от дърветата бяха премахнати, макар и някои да служеха за опора на завързаните нависоко навеси, широки по десетина хвърлея. Минаха покрай търговец, проклинащ вятърното духче, което се стрелкаше през заграждението му и слепваше предметите. Шалан се усмихна и извади чантата си изпод мишница. Нямаше обаче време да рисува, понеже баща ѝ се насочи към мястото за дуели, където — ако нещата бяха като миналата година — тя щеше да изкара повечето от панаира.

— Шалан — произнесе той и тя се затича, та да го настигне. Четиринадесетгодишна, тя се усещаше непохватна и с твърде момчешко тяло. Започваше да съзрява и разбра, че би трябвало да се притеснява от червената коса и луничавата кожа, понеже бяха знак за нечиста кръв. Това бяха обичайните веденски цветове, но това бе защото — в миналото — потеклото им се бе смесило с това на рогоядците от планините.

Някои хора се гордееха с цвета. Не и баща ѝ, та и Шалан не изпитваше гордост.

— Навлизаш във възраст, в която трябва да се държиш повече като дама — започна татко. Тъмнооките им отстъпваха много място и се кланяха при минаването на баща ѝ. Двама от неговите арденти вървяха след тях, потънали в съзерцание и скръстили ръце зад гърба.

— Ще трябва да спреш да зяпаш така. Скоро ще опитаме да ти намерим съпруг.

— Да, татко — отвърна тя.

— Може и да се наложи да спра да те водя по такива места — продължи той. — Ти само търчиш насам-натам и се държиш като дете. Най-малкото ти трябва нов учител.

Той така уплаши последната ѝ учителка, че я прогони. Талани беше много добра в езиците и Шалан усвояваше твърде добре азишки, но жената напусна скоро след едно от… изпълненията на татко. На следния ден мащехата на Шалан се появи с отоци по лицето. Сиятелната Хаше, другата учителка, си събра нещата и избяга без предизвестие.

Шалан кимна при думите на баща си, но тайно се надяваше, че ще може да се измъкне и да намери братята си. Днес тя имаше работа за вършене. Заедно с баща си доближиха „арената за дуели“ — преувеличено описание на ограден с опнати въжета участък земя, където паршите бяха насипали пясък колкото от половин морски бряг. Светлооките щяха да седят, да обядват и да разговарят на покрити с навеси маси.

Малисе, мащехата, бе млада жена, с няма и десет години по-възрастна от Шалан. Нисичка, с топчесто лице, тя седеше вдървено, а черната ѝ коса бе прошарена от няколко руси кичура. Татко се настани до нея в ложата им; той бе един от четиримата дошли на панаира мъже от четвърти дан. Дуелистите щяха да бъдат по-нископоставени светлооки от околността. Много от тях нямаха земя и дуелът бе един от малкото им пътища към известността.

Шалан седна на мястото си и един слуга ѝ поднесе изстудена вода в чаша. Едва отпи глътка и някой доближи ложата.

Сиятелният господар Ревилар може и да е бил красив, ако носът му не е бил отсечен при някакъв младежки дуел. Носеше дървен, боядисан в черно нос — странно съчетание от това да прикриеш недостатъка и едновременно с това да привлечеш вниманието към него. С посребрена коса, добре облечен в костюм по модата, той имаше разсеяния вид на човек, оставил пламтящото си огнище у дома. Земите му граничеха с владенията на татко — той и Ревилар бяха двама от общо десетимата мъже от техния ранг, подчинени на Върховния принц.

Ревилар дойде сам, придружаван само от двама старши слуги. Черно-белите им униформи бяха недостъпни за обикновените прислужници и татко ги оглеждаше алчно. Той беше опитал да наеме старши слуги. Всичките споменаваха неговата „слава“ и отказваха.

— Сиятелни господарю Давар — поздрави го Ревилар и не изчака за разрешение, преди да се изкачи по стъпалата в ложата. Татко и той бяха от еднакъв ранг, ала всички знаеха за подозренията срещу баща ѝ, както и че Върховният принц ги намира основателни.

— Ревилар — отвърна баща ѝ, загледан напред.

— Може ли да седна?

Той седна до татко — на мястото, където щеше да седи Хеларан в качеството си на наследник, ако беше тук. Двамата слуги на Ревилар седнаха зад него. Някак си успяваха да покажат неодобрение към баща ѝ, без да обелват и дума.

— Синът ти ще се дуелира ли днес? — попита татко.

— Да, наистина.

— Да се надяваме, че може да опази всичките си телесни части. Не би било желателно твоята преживелица да стане обичай.

— Хайде, хайде, Лин — прекъсна го Ревилар. — Така не се говори на съдружници.

— Съдружници? Имаме сделки, за които не съм знаел?

Една от слугините на Ревилар постави снопче листа на масата пред татко. Мащехата на Шалан ги взе с неохота и започна да ги чете на глас. Ставаше дума за размяна на стоки. Татко даваше част от своя памук от влакнодайно дърво и необработен шум на Ревилар срещу скромно заплащане. Впоследствие Ревилар щеше да откара стоките за продан на пазара.

Татко прекъсна четенето почти на края.

— Да не си се смахнал? Една прозрачна марка торбата? Та това е една десета от стойността на шума! Като включа караулите по пътищата и сумите, които трябва да се платят на селата, където събираме добива, аз ще загубя сфери от тази сделка.

— Е, не е толкова зле — възрази Ревилар. — Струва ми се, че уреждането ще ти се стори съвсем приемливо.

— Ти си умопобъркан.

— Аз съм харесван.

Татко се намръщи и лицето му почервеня. Шалан помнеше времена, в които рядко го виждаше гневен, даже никога. Онези дни бяха мъртви много отдавна.

— Харесван? — попита татко. — Какво означава…

— Може да знаеш, а може и да не знаеш — отвърна Ревилар, — че наскоро Върховният принц лично посети именията ми. Явно му хареса какво върша за производството на платове в това княжество. Това, прибавено към дуелистките умения на сина ми, привлече внимание към моя дом. Бях поканен да навестя Върховния принц във Веденар в една седмица от десет, броено от началото на следващия месец.

От време на време татко не се държеше твърде разумно, но притежаваше усет за политиката. Поне Шалан си мислеше така, въпреки че толкова ѝ се искаше да вярва най-доброто за него. Както и да е, той незабавно схвана намека.

— Плъх такъв — прошепна татко.

— Разполагаш с твърде малко възможности, Лин — отбеляза Ревилар и се наведе към него. — Домът ти запада, а доброто ти име е унищожено. Трябват ти съюзници. Аз трябва да се струвам на Върховния принц изключително дарование по паричните въпроси. Можем да си помагаме един на друг.

Татко сведе глава. Пред ложата обявиха първите дуелисти — незначителен двубой.

— Където и да стъпя, ме пресрещат ъгли — прошепна татко. — Приклещват ме бавно.

Ревилар още веднъж побутна книжата към Малисе.

— Ще започнете ли отначало? Подозирам, че съпругът Ви не слушаше внимателно.

Той изгледа Шалан.

— Нужно ли е детето да бъде тук?

Шалан си тръгна безмълвно. Точно това искаше, макар да се чувстваше зле, изоставяйки татко. Той не говореше често с нея, още по-малко пък искаше мнението ѝ, но изглеждаше по-силен в нейно присъствие.

Толкова разсеян беше, че дори не изпрати някого от охраната с нея. Тя се измъкна от ложата с чанта под мишницата и подмина прислугата на дома Давар, която приготвяше обяда за баща ѝ.

Свобода.

За Шалан свободата бе скъпа като изумруден броам и рядко срещана като игривче. Тя се затича, та баща ѝ да не се досети, че не е наредил да я придружат. Един от пазачите на този участък на панаира — Джикс — пристъпи към нея, ала после отново погледна към ложата. Тръгна натам, може би с намерението да пита дали да не я следва.

Най-добре да не я открие лесно, когато се завърне. Шалан тръгна към панаира с неговите чуждоземски търговци и прекрасни гледки. Щеше да има игри с отгатване и може би странопевец, който да разказва за далечни кралства. През учтивите ръкопляскания на светлооките зрители на дуела зад нея можеше да долови барабаните на простите тъмнооки, песните и веселието.

Първо — работата. Над нейния дом, подобно на сянката на буря, се беше разпрострял мрак. Тя щеше да достигне слънцето. Щеше.

Това значеше, че засега трябва да остави мястото за дуели. Тя заобиколи задните части на ложите и се промъкна между кланящи се парши и тъмнооки, които я поздравяваха с кимане или с поклон в зависимост от положението си. Най-накрая намери ложа, в която неколцина по-нископоставени светлооки семейства се помещаваха на сянка.

Ейлита, дъщерята на Сиятелния господар Тавинар, седеше в края, точно под светлината на слънцето, огряла през страната на ложата. Тя гледаше дуелистите с празно изражение, леко вирнала глава, с капризна усмивка на лицето. Дългата ѝ коса бе чисто черна.

Шалан доближи ложата и просъска на другата. По-голямото момиче се обърна намръщено, а после допря ръце до устните. Погледна родителите си, а после се наведе.

— Шалан!

— Казах ти да ме чакаш — прошепна ѝ Шалан в отговор. — Ти помисли ли си за това, което ти писах?

Ейлита бръкна в джоба на роклята си и измъкна малка бележчица оттам. Ухили се пакостливо и кимна.

Шалан взе бележката.

— Ще можеш ли да се измъкнеш?

— Ще трябва да взема прислужницата си, но иначе мога да отида където си поискам.

Как можеше да бъде така?

Шалан бързо избяга. Рангът ѝ надвишаваше този на родителите на Ейлита, но сред светлооките възрастта беше нещо особено. Понякога детето от по-висок ранг въобще не изглеждаше важно, разговаряйки с по-нископоставени възрастни. Освен това, Сиятелният господар и Сиятелната Тавинар присъстваха в онзи ден, при появата на копелето на принца. Те не харесваха татко или децата му.

Шалан се отдръпна от ложите и тръгна към панаира. Тук се спря притеснено. Панаирът на Средопразника бе стряскаща мешавица от хора и места. Наблизо доста десетници пиеха, насядали по дълги маси, и се обзалагаха за двубоите. Най-долу сред светлооките, те едва се отличаваха от тъмнооките. Не само трябваше да работят за прехраната си — те не бяха нито търговци, нито занаятчии. Бяха просто… хора. Според Хеларан из градовете било пълно с тях. Наброявали колкото тъмнооките. На нея това ѝ изглеждаше твърде странно.

Странно и едновременно с това привлекателно. Изгаряше от желание да намери местенце за наблюдение, където няма да я забележат, където ще извади скицника и въображението ѝ ще се развихри. Наместо това се застави да върви покрай панаира. Палатката, за която говореха братята ѝ, ще да е в края, нали?

Тъмнооките посетители ѝ отваряха широко път и тя се уплаши. Баща ѝ разправяше как някое младо светлооко момиче можело да стане прицел за долните хора от низшите съсловия. На открито, с толкова много хора наоколо, никой нямаше да ѝ посегне. Все пак тя притисна чантата към гърдите си и усети как трепери.

Какво ли щеше да бъде да е смела като Хеларан? Като майка си.

Майка ѝ…

— Сиятелна?

Шалан потрепера. Колко време е стърчала така на пътеката? Слънцето се беше преместило. Тя покорно се обърна и видя Джикс, телохранителя, застанал зад нея. При все че беше пуснал шкембе и често ходеше несресан, Джикс бе силен — веднъж, когато куката на чула се счупи, го видя как издърпва каруца от пътя. Беше сред телохранителите на баща ѝ откакто се помнеше.

— Ах — започна тя и опита да прикрие притеснението си, — дошъл си да ме придружаваш?

— Е, щях да Ви връщам…

— Баща ми ли ти нареди?

Джикс подъвка корена от яма — някои я наричаха злобурен — зад бузата си.

— Той беше зает.

— Тогава ще ме съпроводиш?

Изричането на думите я освободи от напрежението.

— Разбира се.

Тя издиша облекчено и се завъртя на пътеката — камък, от който скалните пъпки и шистокорът са били остъргани. Обърна се в едната, после в другата посока.

— Хъмм… трябва да намерим павилиона за залагания.

— Това не е място за дами — и Джикс я изгледа. — Особено на Вашата възраст, Сиятелна.

— Е, предполагам, че можеш да отидеш и да кажеш на баща ми какво върша — отвърна тя и пристъпи от крак на крак.

— А междувременно — продължи Джикс — Вие ще опитате да го откриете сама, нали? И да влезете самичка, ако го намерите?

Тя се изчерви и сви рамене. Точно това щеше да направи.

— Което означава, че съм Ви оставил да скитосвате на такова място без закрила.

Той простена тихо.

— Защо го предизвиквате така, Сиятелна? Просто ще го ядосате.

— Смятам… смятам, че ще се ядоса без оглед на това какво върша аз или който и да е. Слънцето ще грее. Бурите ще вилнеят. И татко ще крещи. Такъв е животът.

Тя прехапа устна.

— Павилионът за залагания? Обещавам, че ще бъда бърза.

— Оттук — рече Джикс. Не вървеше твърде бързо, докато я водеше, и често мяташе яростни погледи на тъмнооките посетители. Джикс бе светлоок, ала едва от осмия дан.

„Павилион“ беше твърде гръмка дума за изкърпения, парцалив навес, опнат на края на панаира. И самичка щеше да го намери доста скоро. Дебелото платно — страните му провисваха няколко стъпки надолу — правеше вътрешността изненадващо тъмна.

Вътре се тълпяха мъже. Малкото жени, които Шалан видя, бяха отрязали пръстите от ръкавиците на скритите си ръце. Възмутително. Тя почувства как се изчервява, когато спря на прага и се загледа в тъмните, подвижни очертания. Вътре мъжете крещяха с груби гласове, а всяко усещане за приличие според воринската вяра бе изоставено отвън, под слънчевата светлина. Наистина не беше подходящо за нея. Трудно ѝ бе да повярва, че е подходящо за когото и да било.

— Какво ще кажете да вляза вместо Вас? — попита Джикс. — Искате да се обзаложите…

Шалан тръгна напред. Без да обръща внимание на ужаса и неудобството, тя навлезе в тъмнината. Понеже не го ли стореше, щеше да покаже, че нито един от тях не му се противи, че нищо не ще се промени.

Джикс остана до нея, та ѝ отваряше място. Трудно ѝ беше да диша вътре; въздухът тежеше от пот и ругатни. Хората се извръщаха да я гледат. Покланяха се или дори кимваха твърде бавно, а някои не поздравяваха. Намекът беше прозрачен. Щом тя не се подчинява на порядките и влиза тук, значи и на тях не им се налага да ѝ поднасят почитанията си.

— Нещо определено ли търсите? — попита Джикс. — Карти? Игри с отгатване?

— Бой на брадвохръти.

Джикс изстена.

— Накрая някой ще Ви намушка с нож, а аз ще свърша на кладата. Каква лудост…

Шалан се обърна и съгледа група мъже, надаващи насърчителни викове. Стори ѝ се обещаващо. Не обръщаше внимание на треперещите си ръце, опита да не забелязва и неколцината пияници, насядали в кръг на земята и вторачени в нещо, което приличаше на бълвоч.

Викащите бяха насядали нагъсто по груби пейки. Между телата им Шалан успя да зърне два дребни брадвохръта. Наоколо нямаше духчета. Когато хората се тълпяха така, духчетата рядко се мяркаха, макар страстите видимо да бяха разпалени.

Няколко пейки не бяха толкова наблъскани. Тук седеше Балат. Дрехата му беше разкопчана и той се опираше върху скръстените си ръце на някакъв дирек отпред. Рошавите коси и отпуснатата стойка му придаваха нехаен вид, ала очите… очите му жадуваха. Наблюдаваше как бедните твари се убиват съсредоточено като жена, която чете завладяващ роман.

Шалан пристъпи към него, а Джикс поизостана. Щом видя Балат, пазачът се поотпусна.

— Балат? — плахо повика Шалан. — Балат!

Той я погледна и едва не падна от пейката.

— Какво, за… Шалан! Махай се оттук! Какви ги вършиш? — И Балат се пресегна към нея.

Тя се сви неволно. Брат ѝ говореше като татко. Когато я улови за рамото, тя му подаде бележката от Ейлита. Лавандуловата хартия, напръскана с парфюм, като че светеше.

Балат се спря. Единият брадвохрът захапа дълбоко крака на другия. Тъмновиолетова кръв шурна по земята.

— Какво е това? — попита Балат. — Виждам глифа на дома Тавинар.

— От Ейлита.

— Ейлита? Дъщерята? Защо… какво…

Шалан счупи печата и отвори писмото, за да му го прочете.

— Иска да се разходи с тебе край потока тук, на панаира. Казва, че ще те чака заедно с прислужницата си, ако поискаш да идеш.

Балат прокара ръка през чупливата си коса.

— Ейлита? Тя е тук? Разбира се. Всички са тук. Говорила си с нея? Защо… Ама…

— Знам как я гледаше — отговори Шалан. — В малкото случаи, когато беше наблизо.

— Значи си говорила с нея — настоя Балат. — Без мое разрешение? Казала си, че бих се заинтересувал от нещо — и той взе бележката — от нещо подобно?

Шалан кимна и се обгърна с ръце.

Балат върна вниманието си към брадвохрътите. Залагаше, защото това се очакваше от него, ала не идваше тук заради парите като Юшу.

Балат отново прокара ръка през косата си и хвърли поглед на писмото. Не беше жесток човек. Шалан знаеше, че е странно да си го мисли заради нещата, които той правеше понякога. Ала тя знаеше и проявяваната от него добрина, и вътрешната му сила. Преди майка да си отиде, той не беше омагьосан от смъртта. Можеше да се върне, да не е такъв. Можеше.

— Трябва… — подзе Балат и погледна вън от шатрата. — Трябва да тръгвам! Тя ме чака. А не бива да я карам да чака. — Той закопча дрехата си.

Шалан закима живо и го сподири на излизане от павилиона. Джикс тръгна след тях, макар неколцина от посетителите да го повикаха. Явно беше познат тук.

Балат излезе на слънце. Изглеждаше променен, просто така.

— Балат? — обади се Шалан. — Не видях Юшу с тебе.

— Той не дойде в павилиона.

— Какво? Мислех си…

— Не знам къде отиде. Срещна се с някакви хора веднага щом пристигнахме. — Балат се взря в далечния поток, който течеше от възвишенията и минаваше в канал около панаира. — Какво да ѝ кажа?

— Как бих могла да знам?

— И ти си жена.

— Аз съм на четиринадесет! — И без това нямаше да се занимава с ухажване. Татко щеше да ѝ подбере съпруг. Единствената му дъщеря бе твърде ценна, та да я похабява заради нещо изменчиво като способността ѝ да взема решения.

— Предполагам… предполагам, че просто ще ѝ поговоря — обобщи Балат и хукна, без да каже друго.

Шалан погледа как се отдалечава, после седна разтреперана на един камък и се обгърна с ръце. Това място… шатрата… беше ужасно.

Поседя дълго, засрамена от слабостта и горда в същото време. Направи го. Беше малко, но беше нещо.

Най-сетне стана, кимна на Джикс и му позволи да я върне в ложата на семейството. Татко би трябвало вече да е привършил със срещата.

Оказа се, че е свършил, само за да започне нова. До него седеше непознат мъж с чаша студена вода в ръка. Висок, слаб, синеок и с черна коса — без намек за нечиста кръв. Облеклото му също беше черно. Когато Шалан пристъпи в ложата, непознатият я погледна.

Сепна се и изпусна чашата на масата. Улови я ловко, та да не се преобърне, и после пак се вторачи в Шалан с отпусната челюст.

Това трая само миг и бе заменено от дълго упражняван израз на безразличие.

— Некадърен глупак! — отсъди татко.

Новодошлият отмести поглед от Шалан и му заговори тихо. Мащехата ѝ стоеше настрани, при готвачите. Шалан се прокрадна до нея и попита:

— Кой е този?

— Не е важен — отговори Малисе. — Твърди, че носи вести от брат ти, обаче е толкова нископоставен, че даже няма документи за родословието си.

— От брат ми? От Хеларан?

Малисе кимна.

Шалан се извърна към непознатия. Видя как със съвсем недоловимо движение той извади нещо от джоба на горната си дреха и го доближи до напитките. Шалан бе потресена. Вдигна ръка. Отрова…

Той тайничко изсипа съдържанието на пакетчето в собственото си питие, вдигна го до устните си и го изпи. Какво беше това?

Шалан отпусна ръка. Непознатият стана след миг. Не се поклони на татко на сбогуване. Усмихна се на Шалан, слезе по стълбите и излезе от ложата.

Вест от Хеларан. Какво ли беше? Шалан боязливо приближи масата.

— Татко?

Татко гледаше дуела в центъра на кръга. Двама мъже с мечове без щитове — знак за завръщане към класическите идеали. Казваше се, че ударите им са в подражание на боя с Меч.

— Вест от Нан Хеларан? — настоя тя.

— Няма да произнасяш името му.

— Аз…

— Няма да говориш за него — рече татко и я изгледа с буреносно изражение. — Днес обявявам, че го обезнаследявам. Тет Балат официално вече е Нан Балат, Виким става Тет, Юшу става Аша. Имам само трима сина.

Шалан знаеше, че не бива да го притиска, когато е в такова настроение. Ала как да открие какво е казал пратеникът? Потъна в стола си, отново разтреперана.

— Братята ти ме отбягват — каза татко, наблюдавайки дуела. — Ни един от тях не избра да обядва с баща си, както изисква приличието.

Шалан сключи ръце в скута си.

— Юшу сигурно пиянства някъде — продължи татко. — И само Отецът на Бурята знае къде се е дянал Балат. Виким отказва да излезе от каретата. — Той пресуши чашата си. — Ще говориш ли с него? Денят не беше добър. Ако отида при него, аз… притеснявам се какво бих сторил.

Шалан стана и положи длан на рамото му. Татко се отпусна напред, обхванал празната винена гарафа. Вдигна другата си ръка и потупа нейната. Очите му бяха празни. Наистина опитваше. Всички опитваха.

Шалан потърси с поглед каретата. Тя беше спряна заедно с множество други до западния склон. Тук йеловите дървета бяха високи и стволовете им бяха светлокафяви като крем. Иглообразните листа излизаха от всеки клон като хиляди езици, но най-близките се прибираха при приближаването ѝ.

Шалан с изненада забеляза как една норка се прокрадва в сенките; мислеше, че всички норки наоколо вече са изловени. Насядали в кръг, кочияшите играеха карти. Някои трябваше да останат, за да наглеждат каретите. По-рано тя чу Рен да говори за някакво редуване, та всеки да се позабавлява на панаира. Всъщност, Рен го нямаше сега. Останалите кочияши се поклониха на Шалан.

Виким седеше в каретата. Мършавият бледен момък беше само петнадесет месеца по-голям от Шалан. Донейде приличаше на брат си, ала малцина ги бъркаха. Юшу изглеждаше по-възрастен, а Виким бе болезнено слаб.

Шалан се качи в каретата и седна срещу брат си. Остави чантата на седалката до себе си.

— Татко ли те прати, или сама дойде в някоя от новите си милосърдни мисийки?

— И двете.

Виким отмести поглед от нея и се загледа през прозореца към дърветата, далеч от панаира.

— Не можеш да ни поправиш, Шалан. Юшу ще се самоунищожи. Въпрос на време е. Балат стъпка по стъпка се превръща в татко. Малисе плаче всяка втора нощ. Съвсем скоро татко ще я убие, както уби и майка.

— А ти? — попита Шалан. Разбра, че не бива да го казва, в мига, в който го изрече.

— Аз ли? Няма да съм тук, та да го видя. Дотогава ще съм мъртъв.

Шалан се обгърна с ръце и сви крака под себе си на седалката. Старата ѝ учителка, Хаше, би я порицала за неподходящата за дама поза.

Какво направи? Какво каза? Юшу е прав, рече си тя. Не мога да го поправя. Хеларан би могъл. Аз не мога.

Всички бавно се разпадаха.

— И какво беше? — продължи Виким. — Просто от любопитство, какво измисли, за да ме „спасиш“? Предполагам, че за Балат използва момичето.

Шалан кимна.

— Беше очевидно. С онези писма, които ѝ прати. Юшу? За него — какво?

— Имам списък на дуелите днес — прошепна Шалан. — Той така иска да се дуелира. Ако му покажа двубоите днес, може би ще пожелае да ги гледа.

— Първо трябва да го намериш — отвърна Виким със сумтене. — А за мен? Трябва да знаеш, че не ми действат нито мечове, нито хубавички личица.

Шалан се почувства като глупачка. Порови чантата си и извади няколко листа.

— Рисунки?

— Математика.

Виким се свъси и взе листовете. Прегледа ги, като разсеяно се почесваше по бузата.

— Не съм ардент. Няма да позволя да ме затворят и по принуда цял живот да убеждавам хората да слушат Всемогъщия, който твърде подозрително няма какво да каже.

— Това не означава, че не можеш да учиш. Подбрах тези задачи от книгите на татко. Уравнения за определяне времето на бурите. Преведох и опростих записа в глифи, за да можеш да ги прочетеш. Казах си, че би могъл да опиташ да отгатнеш кога ще е следващата…

Виким разлисти задачите.

— Преписала си и си превела всичко, даже илюстрациите. В името на Бурите, Шалан. Колко време ти отне?

Тя вдигна рамене. Отне ѝ седмици, ала тя не разполагаше с друго освен с време. Дни седене в градините, вечери седене в стаята ѝ, понякога — посещение при ардентите за кротичко обучение за Всемогъщия. Хубаво беше да има какво да прави.

— Глупаво е — отсъди Виким и свали листовете. — Какво мислиш, че ще постигнеш? Не мога да повярвам, че си похабила толкова време за това.

Шалан сведе глава, примигна да пропъди сълзите и излезе от каретата. Ужасно — не само заради думите на Виким, а и заради това, че чувствата ѝ я предадоха. Не успя да ги прикрие.

Бързо се отдалечи от каретите с надеждата кочияшите да не забележат как трие сълзите със скритата си ръка. Седна на един камък и опита да се стегне. Не успя и сълзите рукнаха свободно. Извърна глава настрани, когато неколцина парши притичаха край нея — раздвижваха брадвохрътите на господаря си. По време на празненствата щеше да има и няколко ловни излета.

— Брадвохрът — продума някой зад нея.

Шалан скокна, притисна ръка до гърдите си и се обърна.

Мъжът в черните одежди седеше на клона на едно дърво. Размърда се, когато Шалан го забеляза, и острите листа се прибраха като стихваща червено-оранжева вълна. Вестоносецът, който по-рано говори с татко.

— Питах се — подзе той, — дали някой от вас не намира названието странно. Вие знаете какво е брадва. Но какво е хрътка?

— И защо това има значение?

— Защото това е дума — отговори вестоносецът. — Проста дума, в която се крие цял свят, като пъпка, която чака да се отвори. — Той огледа Шалан. — Не очаквах да те открия тук.

— Аз… — Инстинктите ѝ говореха да стои настрани от този странен човек. Ала той носеше новини за Хеларан — новини, които баща ѝ не би споделил. — А къде очакваше да ме намериш? На арената за дуели?

Пратеникът се залюля на клона и скокна на земята.

Шалан отстъпи.

— Няма нужда — рече той и седна на един камък. — Няма нужда да се боиш от мен. Никак не ме бива да наранявам хората. Виня възпитанието си за това.

— Имаш новини за брат ми Хеларан.

Вестоносецът кимна.

— Той е много решителен младеж.

— Къде е?

— Върши разни работи, които намира особено важни. Склонен съм да го упрекна за това, понеже за мене няма по-опасно нещо от човек, който се мъчи да върши работи, за които е решил, че са важни. Твърде малко неща в този свят са се объркали — поне не големи — защото някой си е решил да прояви лекомислие.

— Но е добре, нали? — попита тя.

— Доста добре. Посланието до баща ти беше, че той има очи наблизо и наблюдава.

Не беше чудно тогава, че вестта развали настроението на татко.

— Къде е той? — настоя Шалан и боязливо пристъпи напред. — Каза ли ти да говориш с мен?

— Съжалявам, мъничката ми — отговори мъжът и лицето му омекна. — Даде ми единствено това кратко послание до баща ти, и то, само защото споменах, че ще пътувам из този край.

— О! Аз мислех, че той те е пратил тук. Искам да кажа, че идването ти при нас е било основната ти цел.

— Оказва се, че наистина е било така. Кажи ми, малката. Духчетата говорят ли ти?

Гаснещите светлини с отцедения от тях живот.

Изкривените символи, невидими за окото.

Душата на майка ѝ, затворена в ковчеже.

— Аз… Не. Защо да ми говорят духчетата?

— Никакви гласове? — настоя мъжът и се приведе напред. — Сферите потъмняват ли близо до теб?

— Извинявай, но трябва да се връщам при баща ми. Ще му липсвам.

— Баща ти бавно погубва вашето семейство — рече вестоносецът. — Брат ти беше прав за това. За всичко останало бъркаше.

— За какво например?

— Погледни — мъжът кимна по посока на каретите. Шалан стоеше под подходящ ъгъл, за да види право през прозореца на тяхната карета. Присви очи.

Вътре Виким се беше привел напред и пишеше с молив, изваден от нейната чанта — беше я оставила там. Решаваше задачите.

Усмихваше се.

Топлина. Тази топлина, която усети като дълбоко сияние, приличаше на някогашната ѝ радост. От много отдавна. Преди всичко да се обърка. Преди мама.

Пратеникът прошепна:

— Двама слепци в края на една епоха стояха и съзерцаваха красотата. Намираха се на върха на най-високата скала, гледаха света отгоре и не виждаха нищо.

— Ъ?

— „Може ли красотата да бъде отнета от човека?“, попита единият. „Отнета беше от мен“, отвърна онзи, „понеже не я помня“. Той беше ослепял при злополука като дете. „Всяка нощ се моля на Бога, Който е Отвъд Всичко, да ми върне зрението, та отново да открия красотата!“ А първият попита: „Значи ли това, че красотата е нещо, което човек трябва да види?“ „Разбира се. Това е нейната природа. Как можеш да оцениш едно произведение на изкуството без да го видиш?“ Първият отговори: „Мога да чуя музиката!“ „Добре. Можеш да чуеш някои видове красота, ала не можеш да знаеш пълната красота, без да виждаш. Можеш да знаеш само малка част от нея!“ „Скулптура. Не мога ли да докосна нейните извивки и чупки, допира на длетото, който е превърнал обикновения камък в необикновено чудо?“ Вторият отговори: „Предполагам, че можеш да познаеш красотата на една скулптура!“ „Ами красотата на храната? Не е ли произведение на изкуството един майстор готвач да създаде шедьовър за наслада на вкуса?“ Вторият рече: „Навярно можеш да познаеш красотата на изкуството на готвача!“ Тогава първият попита: „А красотата на жената? Мога ли да позная нейната красота в нежността на милувките ѝ, в благия ѝ глас, в проницателността на ума ѝ, когато ми чете философия? Мигар не мога да позная тази красота? Не мога ли да позная повечето видове красота, дори без да виждам?“ Вторият отговори: „Добре тогава. А ако ушите ти са махнати, слухът ти е отнет? Езикът ти е изтръгнат, устата ти насила е затворена, обонянието ти е унищожено? Ако кожата ти е обгорена и вече не усещаш допир? Ако ти остава само болка? Тогава не можеш да познаеш красотата. Тя може да бъде отнета от човека!“

Вестоносецът млъкна и вдигна глава.

— Какво? — попита Шалан.

— Ти какво мислиш? Може ли красотата да бъде отнета от човека? Ако той не може да докосва, да вкусва, да мирише, да чува, да вижда… ако познава единствено болката? Отнета ли е била красотата от такъв човек?

— Ами… — Какво общо имаше това? — Болката променя ли се с времето?

— Да речем, че се променя — отговори вестоносецът.

— Следователно за този човек красотата ще бъде времето, когато болката отслабва. Защо ми разказваш тази приказка?

Пратеникът се усмихна.

— Да си човек означава да търсиш красотата, Шалан. Да не се отчайваш, да не спираш да търсиш, защото пътят ти е препречен от трънаци. Кажи ми, кое е най-красивото нещо, което можеш да си представиш?

— Татко сигурно се чуди къде съм…

— Угоди ми. А аз ще ти кажа къде е брат ти.

— Прекрасна картина тогава. Това е най-красивото нещо.

— Лъжа. Кажи ми истината. Какво е, дете? Какво е красотата за теб.

— За мен… — Какво ли беше? — Мама още е жива — установи, че прошепва тя, и погледна пратеника в очите.

— И?

— И сме в градините — продължи Шалан. — Тя говори на татко, а той се смее. Смее се и я прегръща. Всички сме там. Хеларан също. Той не заминава. Познатите на мама… Дредер… никога не са идвали у дома. Мама ме обича. Учи ме на философия и ми показва как да рисувам.

— Добре — отговори пратеникът. — Но можеш да се справиш и по-добре. Какво е това място? Как го усещаш?

— Пролет е — бързо отвърна Шалан, която вече почваше да се дразни. — И мъхоластарите цъфтят в яркочервено. Дъхът им е сладък, а въздухът е влажен след утринната буря. Мама шепне, но гласът ѝ е мелодичен, а татковият смях не отеква — издига се във въздуха и ни залива. Хеларан учи Юшу да се бие с меча и двамата се упражняват наблизо. Виким се смее, когато Хеларан получава удар отстрани в бедрото. Учи се за ардент, както мама искаше. А аз рисувам всички тях и въгленът дращи по хартията. Чувствам топлина, въпреки леко хладния въздух. До мен дими купа плодово вино и в устата си усещам сладостта на току-що отпитата глътка. Красиво е, защото можеше да се случи. Трябваше да се случи. Аз…

Тя примигна през сълзи. Видя всичко това. Отче на Бурята, видя го. Чу гласа на майка си, видя как Юшу дава няколко сфери на Балат, когато загуби двубоя, ала плаща с усмивка, без да го е грижа за загубата. Усети въздуха, вдъхна миризмите, чу певчетата в храстите. Стана почти истинско.

Пред нея се надигнаха клъбца светлина. Пратеникът беше извадил шепа сфери и ги държеше пред нея, докато се взираше в очите ѝ. Светлината на Бурята се издигаше като пара между тях. Шалан вдигна пръсти и образът на нейния съвършен живот я обгърна като завивка.

Не.

Шалан се дръпна. Мъгливата светлина избледня.

— Ясно — тихо рече вестоносецът. — Ти все още не разбираш природата на лъжите. Някога, много отдавна, и аз имах същите трудности. Остриетата тук са много строги. Ще се наложи да видиш истината, дете, преди да си способна да я осмислиш. Точно както човек трябва да познава законите, преди да ги наруши.

В дълбините на ума ѝ се разшаваха сенките от миналото. Само за миг те изплуваха на повърхността, към светлината.

— Можеш ли да помогнеш?

— Не. Не сега. Първо, ти не си готова, пък и аз имам друга работа. Някой друг ден. Продължавай да режеш тези трънаци, силна моя, и проправи път за светлината. Нещата, срещу които се бориш, не са напълно естествени. — Вестоносецът се изправи и ѝ се поклони.

— Брат ми — продума Шалан.

— Той е в Алеткар.

В Алеткар ли?

— Защо?

— Защото вярва, че е потребен там, разбира се. Ако го срещна отново, ще му предам вест от тебе.

Вестоносецът се отдалечи с леки и плавни стъпки, почти като в танц.

Шалан го наблюдаваше, а онези дълбоки неща в нея се върнаха в забравените дялове на ума ѝ. Осъзна, че дори не е попитала непознатия за името му.

46. Родолюбци

„Когато съобщиха на Симол за дохождането на Танцуващите по ръба, върху него, както и подобава на такива случаи, се спусна скрито притеснение и страх; при все че не бяха най-взискателният от ордените, техните изискани и плавни движения прикриваха убийствената сила, тогава вече доста прочула се; а и те бяха най-красноречивите и изтънчени от Сияйните.“

Из „Сияйни слова“, глава 20, страница 12

Каладин достигна края на редицата на мостовите. Стояха мирно, с копия на рамо, загледани напред. Преобразяването им бе чудо. Той кимна под притъмняващото небе.

— Впечатляващо — рече той на Питт, сержанта на Мост Седемнадесет. — Рядко съм виждал толкова добър взвод копиеносци.

Началниците се научаваха да пускат такива лъжи. Каладин не спомена, че някои от мостовите помръдват, докато стоят, или че движенията им в строй са небрежни. Те се опитваха. Той можеше да го усети в сериозния им израз и в начина, по който започваха да се гордеят с униформите и с принадлежността си. Бяха готови за караулна служба, поне близо до военните лагери. Каладин си отбеляза да нареди на Тефт да започне да ги изважда посменно с вече готовите други две поделения.

Гордееше се с тях и им го показа, когато времето мина и настъпи нощта. Тогава той ги освободи за вечерята — тя миришеше съвсем различно от рогоядската яхния на Скалата. Мост Седемнадесет смяташе вечерния подправен боб за част от себе си. Неповторимост чрез избора на храна — Каладин се забавляваше с това, докато вървеше в нощта с копие на рамо. Трябваше да прегледа още четири поделения.

Следващото, Мост Осемнадесет, бе едно от поделенията с неприятности. Сержантът им, макар и усърден, не притежаваше поведението на добрия началник. Е, никой от мостовите не притежаваше това. Този просто беше твърде слаб. Опитваше да се моли, а не да нарежда, а в общуването с останалите се усещаше неловко.

Не можеше обаче Вет да бъде обвиняван за всичко. Беше му дадено твърде нееднородно множество хора. Каладин намери войниците от Мост Осемнадесет да ядат вечерята си насядали на малки групички. Без смях, без другарство. Дори като мостови не са били толкова усамотени. Бяха се нацепили на мънички сборища и не се смесваха.

Сержант Вет им нареди да станат; те се надигнаха лениво, без да си правят труда да се строят или да отдават чест. Каладин видя истината в очите им. Какво можеше да им стори той? Със сигурност нищо толкова лошо като живота им като мостови. Защо да се напъват тогава?

Известно време Каладин им говори за основанието да служиш и за единството. Трябва да проведа още едно обучение с тях в пропастите, рече си той. А и ако това не подейства… е, вероятно щеше да се наложи да ги раздели и да ги разпрати из други взводове, които работят добре.

Най-накрая остави Мост Осемнадесет и поклати глава. Явно не искаха да са войници. Тогава защо бяха приели предложението на Далинар, вместо да си тръгнат?

Понеже не искат повече да правят избор, мина му през ума. Изборът може да бъде труден.

Той знаеше какво е това. В името на Бурите, знаеше го. Спомни си как седеше и зяпаше голата стена, твърде потиснат дори да стане и да убие себе си.

Потрепери. Не искаше да си припомня онези дни.

Докато вървеше към Мост Деветнадесет, Сил се носеше по някакво въздушно течение във вид на петънце мъгла. Превърна се в лентичка светлина и се завъртя в кръг около него, преди да кацне на рамото му.

— Всички останали си ядат вечерята — отбеляза Сил.

— Това е добре — съгласи се Каладин.

— Това не е отчет, Каладин — продължи тя. — Това е повдигане на спорен въпрос.

— Спор?

Той се спря в тъмнината до казармите на Мост Деветнадесет, където хората се оправяха добре и ядяха заедно около огъня като сплотена единица.

— Ти работиш — отбеляза Сил. — Все още.

— Трябва да подготвя тези хора.

Той обърна глава и я погледна.

— Знаеш, че нещо се задава. Тези числа на стените… Виждала ли си още от онези червени духчета?

— Да — призна тя. — Поне така ми се струва. С ъгълчето на окото. Наблюдават ме. Много рядко, но го правят.

— Нещо се задава — повтори Каладин. — Числата сочат за Дъждовния сезон. Каквото и да стане тогава, мостовите ще бъдат готови да го издържат.

— Е, ти няма да можеш, ако по-напред умреш от изтощение!

Сил се поколеба.

— Това може да стане с хората, нали така? Чух Тефт да казва, че му се струва как с него ще стане така.

— Тефт обича да преувеличава — отвърна Каладин. — Това е една от отличителните черти на добрия сержант.

Сил се намръщи.

— А последните думи… са били шега?

— Да.

— Аха.

Тя го погледна право в очите.

— Както и да е, Каладин. Почивай си. Моля те.

Той погледна към казармата на Мост Четири. Беше отдалечена, надолу през редовете от постройки, но му се стори, че може да дочуе как смехът на Скалата отеква през нощта.

Най-накрая въздъхна и си призна, че е изтощен. Можеше да провери последните два взвода утре. С копие в ръка, той се обърна и потегли обратно. Идването на тъмнината означаваше, че ще изминат около два часа преди хората да започнат да си лягат. Каладин се приближи към познатото ухание на яхнията на Скалата, при все че Хобер сипваше яденето — седнал на висок пън, приготвен за него от войниците, с преметнато през сивите, безполезни крака одеяло. Скалата стоеше наблизо, скръстил ръце, горд.

Там бе и Ренарин — приемаше и миеше чиниите на привършилите с яденето. Вършеше го всяка вечер и кротко коленичеше до легена в униформата си на мостови. Момчето определено беше сериозно. Не показваше нищо от разглезения нрав на брат си. При все че настоя да стане един от тях, често присядаше накрая на отряда на мостовите. Такъв особен младеж.

Каладин отиде при Хобер и го стисна за рамото. Кимна, погледна го в очите и вдигна юмрук. Продължавай. Каладин подаде чиния за ядене и замръзна.

Наблизо на някакъв дънер седяха не един, а цели трима едри хердазийци с мощни ръце. Всичките носеха униформата на Мост Четири, но от тях Каладин познаваше само Пунио.

Той намери Лопен недалеч, загледан в ръката си — по някаква причина я държеше пред себе си свита в юмрук. Каладин отдавна се бе отказал да разбира Лопен.

— Трима? — попита той.

— Братовчеди! — отвърна Лопен и вдигна поглед.

— Твърде много братовчеди имаш — продължи Каладин.

— Това е невъзможно! Род, Хуио, кажете едно здрасти!

— Мост Четири — произнесоха двамата, станаха и вдигнаха паниците си.

Каладин поклати глава, прие яденето си и мина покрай котела към по-тъмните места до сградата. Надникна в складовото помещение и видя как Шен реди чували с талевно зърно в светлината на самотен диамантен чип.

— Шен? — обади се Каладин.

Паршът продължи да работи.

— Остави! Мирно! — излая Каладин.

Шен застина, после се надигна, изправи гръб и застана мирно.

— Свободно, редник — меко продължи Каладин и приближи към него. — По-рано днес разговарях с Далинар Колин и помолих за разрешение да ти дам оръжие. Той попита имам ли ти доверие. Казах му истината. — И Каладин подаде своето копие на парша. — Вярвам ти.

Шен боязливо местеше тъмните си очи от Каладин към копието.

— Мост Четири няма роби. Съжалявам, че по-рано се боях. — Каладин настоя паршът да вземе копието и онзи най-сетне се съгласи. — Сутрин Лейтен и Натам се упражняват с няколко човека. Готови са да ти помогнат да се научиш, за да не ти се налага да бъдеш при новобранците.

Шен държеше копието с някакво страхопочитание. Каладин тръгна да излиза от склада.

— Сър — продума паршът.

Каладин спря.

— Ти си добър човек — бавно изрече Шен.

— Цял живот ме преценяват по цвета на очите, Шен. Няма да постъпвам така с тебе заради кожата ти.

— Сър, аз… — паршът видимо се тревожеше от нещо.

— Каладин! — долетя гласът на Моаш отвън.

— Искаше да ми кажеш нещо? — попита Каладин.

— По-късно — отговори паршът. — По-късно.

Каладин кимна и излезе да види какво става. Забеляза, че Моаш го търси при казана.

— Каладин! — възкликна мостовият, щом го зърна. — Хайде. Излизаме. И ти идваш с нас. Тази вечер даже и Скалата ще дойде.

— Ха! Яхнията ми е в добри ръце — обясни Скалата. — Ще ида да направя онова нещо. Добре ще е да се разкарам от вонята на дребните мостови.

— Ей! — възрази Дрей.

— Ах. И от вонята на едрите мостови.

— Хайде — настоя Моаш и махна на Каладин. — Ти обеща.

Каладин нищо не беше обещавал. Искаше само да седи край огъня, да яде яхния и да наблюдава огнените духчета. Ала всички го гледаха. Даже и онези, които нямаше да излязат с Моаш тази вечер.

— Аз… Добре. Да вървим.

Всички завикаха и взеха да ръкопляскат. Проклети глупаци. Радваха се, че командирът им излиза да пие? Каладин изсърба няколко лъжици яхния и подаде останалото на Хобер. Неохотно се присъедини към Моаш. Последваха ги Лопен, Пеет и Сигзил.

— Знаеш ли — тихо изръмжа Каладин на Сил, — ако това беше някой от старите ми отряди копиеносци, щях да предположа, че искат да се разкарам от лагера, за да свършат нещичко в мое отсъствие.

— Съмнявам се, че сега е така — намуси се Сил.

— Не е. Тези тук искат просто да ме видят като човек. — По тази причина, той наистина трябваше да излезе. Вече доста се беше отделил от хората си. А не искаше да мислят за него като за някакъв светлоок.

— Ха! — рече Скалата и дотърча при тях. — Тия хора твърдят, че могат да пият повече от един рогоядец. Празноглави равнинци. Е невъзможно.

— Надпиване? — попита Каладин и тайничко простена. В какво се забърка?

— Никой от нас няма наряд до късно сутринта — обясни Сигзил и вдигна рамене. Тефт охраняваше семейство Колин през нощта, заедно с отряда на Лейтен.

— Тази вечер — подхвана Лопен и вдигна нравоучително показалец — аз ще победя. Казано е, че никога не бива да залагаш срещу едноръкия хердазиец за надпиване!

— Казано ли е? — подкачи го Моаш.

— Ще бъде казано — продължи Лопен, — че никога не бива да залагаш срещу едноръкия хердазиец за надпиване.

— Ти тежиш горе-долу колкото един прегладнял брадвохрът, Лопен — поусъмни се Моаш.

— А, обаче съм съсредоточен.

Продължиха и свърнаха по една улица, която водеше към пазара. Военният лагер се състоеше от казарми, построени в широка окръжност около сградите на светлооките близо до центъра. На път за пазара, който се намираше в пръстена постройки на цивилните отвъд казармите, Каладин и хората му минаха край множество обикновени войници, заети с работи, които той рядко бе виждал в армията на Садеас. Заточваха копия или смазваха гръдни брони преди тръбата за вечеря.

Ала неговите хора не бяха единствените, които излизаха тази вечер. Други групи войници вече се бяха нахранили, крачеха към пазара и се смееха. Бавно се съвземаха от клането, което бе осакатило далинаровата армия.

Пазарът грееше от оживление. Факли и маслени лампи светеха по повечето сгради. Каладин не се изненада. Обикновената войска имаше безчет цивилни, които я следваха, при това в движение. Тук търговците хвалеха стоката си. Викачи продаваха вести, за които твърдяха, че са дошли по далекосъобщителя и говорят за събитията по целия свят. Какво казваха — война в Я Кевед? И нов император в Азир? Каладин имаше съвсем смътна представа къде са тези страни.

Сигзил притича натам, та да научи новините, и плати една сфера на викача. А Лопен и Скалата спореха коя кръчма е най-добре да уважат тази вечер. Каладин наблюдаваше как тече животът. Войници минаха на нощна стража. Ято бъбрещи тъмнооки жени минаваха от един продавач на мерудии на друг. Светлоока пратеница закова списък с датите и часовете на очакваните бури на някаква дъска, докато съпругът ѝ се прозяваше отегчено — като че беше принуден да дойде, та да я придружи. Скоро щеше да настъпи дъждовният сезон, времето на непрестанен дъжд без бури — единственото прекъсване беше денят в средата на сезона. Беше къса година в хилядодневния цикъл от две години, което означаваше, че дъждовният сезон ще е спокоен.

— Стига спорове — обърна се Моаш към Скалата, Лопен и Пеет. — Отиваме в Гнъсния чул.

— Ау! — възкликна Скалата. — Ама там не точат рогоядско светло!

— Понеже рогоядското светло похабява зъбите — обясни Моаш. — Все тая. Днес аз избирам.

Пеет закима усърдно. И той беше избрал същата кръчма.

Сигзил се върна от викача и явно се беше отбил още някъде, понеже носеше нещо димящо, увито в хартия.

— Не и ти — изстена Каладин.

— Добро е — отбранително рече Сигзил и отхапа от чаутата.

— Даже не знаеш какво е.

— Много ясно, че знам — отвърна Сигзил, а после додаде — Ей, Лопен. Какво има вътре?

— Флангриа — уточни Лопен доволно, понеже и Скалата отърча да си купи чаута.

— Което е? — попита Каладин.

— Месо.

— Какво месо?

— Месо.

— Превърнато — отсъди Каладин и изгледа Сигзил.

— Като мостови ядеше превърната храна всяка вечер — рече онзи и сви рамене.

— Понеже нямах друг избор. Погледни. Той пържи хляба.

— И флангриата се пържи — обясни Лопен. — Омесваш я със счукан лавис на топченца. Хубавичко я смачкваш и пържиш, после я пълниш в пържения хляб и заливаш със сос. — Той доволно премлясна и се облиза.

— По-евтино е от водата — отбеляза Пеет, когато Скалата се върна в тръс.

— Сигурно защото и зърното е Превърнато — рече Каладин. — Всичкото има вкус на мухъл. Скала, разочароваш ме.

Рогоядецът го погледна глуповато, обаче отхапа. Неговата чаута хрускаше.

— Черупки? — поинтересува се Каладин.

— Щипци от кремлинг — ухили се Скалата. — Пържени.

Каладин въздъхна. Всички отново тръгнаха сред тълпата и най-сетне се добраха до дървена сграда, построена от подветрената страна на по-голямо каменно здание. Разбира се, тук всичко беше така устроено, щото възможно най-много врати да са с гръб към Произхода, а улиците вървяха от изток на запад, за да могат ветровете да духат.

От пивницата се лееше топла оранжева светлина. Нито една кръчма не се осветяваше от сфери. Даже и със заключалки на фенерите, щедрото сияние на сферите би било твърде тежко изкушение за пияните посетители. Мостовите си проправиха път с рамене навътре и бяха посрещнати от шумни разговори, викове и песни.

— Няма да намерим места — надвика Каладин шумотевицата. Въпреки намалялото население на далинаровия лагер, тук беше претъпкано.

— Ще си намерим, разбира се — усмихна се Скалата. — Имаме си тайно оръжие. — Той посочи кръглоликия кротък Пеет, който си проправяше път към тезгяха. Там стоеше една тъмноока хубавелка, която бършеше чаша. При вида на Пеет тя засия в усмивка.

— И тъй — обърна се Сигзил към Каладин. — Замислял ли си се къде ще настаниш женените мъже от Мост Четири?

Женените мъже ли? Като погледна лицето на Пеет, който се беше надвесил над тезгяха и бъбреше с жената, разбра, че това време не е твърде далеч. Каладин не беше и помислял за това. А би трябвало. Знаеше, че Скалата е женен — рогоядецът вече беше пратил писма до семейството си, ала Рогоядските върхове бяха тъй далеч, че още нямаше отговор. Тефт също е бил женен, но съпругата му, както и повечето му роднини, бяха покойници.

Навярно и други имаха семейства. Докато бяха мостови, не говореха много за миналото си, но Каладин бе доловил откъслечни намеци. Хората постепенно щяха да се върнат към живота си и семействата щяха да са част от това, особено в този стабилен лагер.

— Бурята да го отнесе! — каза той и се хвана за главата. — Ще трябва да поискам още място.

— Много от казармите са разделени, за да могат да се настаняват семейства — отбеляза Сигзил. — А някои от женените войници наемат жилища на пазара. Могат да избират.

— Това ще разбие Мост Четири! — заяви Скалата. — Не бива да се позволява.

Е, от женените мъже излизаха по-добри войници. Трябваше да намери начин това да влезе в работа. Сега имаше доста празни казарми в далинаровия лагер. Навярно трябваше да помоли за още няколко сгради.

Каладин кимна по посока на жената на тезгяха.

— Предполагам, че не тя държи заведението.

— Не, Ка само обслужва — обясни Скалата. — Пеет доста се е заплеснал по нея.

— Трябва да проверим може ли да чете — каза Каладин и направи път на някакъв полупиян посетител, който се измъкна в нощта. — В името на Бурите, добре ще е да разполагаме с някой грамотен.

В редовната армия Каладин би бил светлоок и неговата съпруга или сестра щеше да е писар и сметководител на батальона.

Пеет им махна да идат при него и Ка ги настани на една отделена настрани маса. Каладин седна с гръб към стената и достатъчно близо до прозореца, та да може да гледа навън, ако иска, но без силуетът му да се очертава в светлината. Когато Скалата седна, Каладин съжали стола му. В целия отряд само той беше с няколко пръста по-висок от него, ала беше и два пъти по-широк.

— Рогоядско светло? — обнадеждено се обърна Скалата към Ка.

— Стапя ни чашите — отвърна тя. — Пиво?

— Пиво — въздъхна Скалата. — Това трябва да е напитка за жени, а не за големи рогоядци. Добре поне, че не е вино.

Каладин разсеяно каза на Ка да му донесе каквото и да е. Мястото не беше наистина примамващо. Бе шумно, противно, задимено и вмирисано. Също така беше живо. Смехове. Хвалби, подвиквания, звън на чаши. Това… някои хора живееха за него. Ден честен труд, следван от вечер с приятелите в кръчмата.

Такъв живот не бе толкова зле.

— Тази вечер е шумно — отбеляза Сигзил.

— Винаги е шумно — пресече го Скалата. — Тази вечер може би повече.

— Войската е спечелила пробег на платото заедно с войската на Бетаб — обясни Пеет.

Добра работа. Далинар не отиде, но Адолин го направи, заедно с трима души от Мост Четири. На тях не им се налагаше да влизат в битка — и всяко нападение на платата, което не застрашаваше хората на Каладин, бе добро.

— Толкова много хора, това е добре — продължи Скалата. — Прави кръчмата по-топла. Навън е твърде студено.

— Твърде студено? — намеси се Моаш. — Та ти си от проклетите Рогоядски хълмове!

— Е? — намръщено попита Скалата.

— Това са планини. Там горе е по-студено от тук долу.

Скалата изпръхтя — забавна смесица от негодувание и учудване — и светлата му кожа на рогоядец почервеня.

— Твърде много въздух! Трудно ви е да мислите. Студено? Рогоядските върхове са топли! Чудно топли.

— Наистина? — недоверчиво попита Каладин. Това можеше да е някоя от шегите на Скалата. Понякога те не изглеждаха смислени на никой друг, освен на него самия.

— Вярно е — рече Сигзил. — На върховете има топли извори, които ги загряват.

— А, но това не са извори — възрази Скалата и размаха пръст към Сигзил. — Това е равнинска дума. Рогоядските океани са водите на живота.

— Океани? — намръщено попита Пеет.

— Много малки океани — продължи Скалата. — По един на всеки връх.

— Върхът на всяка планина представлява някакъв кратер — обясни Сигзил, — запълнен с голямо езеро от топла вода. Топлината е достатъчна, за да създаде пространство от годна за живеене земя, въпреки височината. Ако се отдалечиш твърде много от рогоядските градове обаче, и ще се озовеш сред смразяващ студ и оставени от бурите ледени полета.

— Не разказваш преданието вярно — каза Скалата.

— Това са факти, а не предание.

— Всичко е предание — обясни Скалата. — Слушай. Много отдавна, ункалаките — моят народ, които вие наричате рогоядци — не са живеели по върховете. Живеели са в ниското, където въздухът е гъст и мисленето е бавно. Нас обаче са ни мразили.

— Че кой би мразил рогоядците? — попита Пеет.

— Всички — отвърна Скалата, когато Ка донесе питиетата.

Още особено внимание. Всички останали трябваше да отиват до тезгяха и да си вземат питиетата. Скалата ѝ се усмихна и хвана голямата си кана.

— Първото питие е. Лопен, опитваш да ме биеш ли?

— Давай, манча — и Лопен вдигна своята кана, която не беше толкова голяма.

Едрият рогоядец отпи и питието остави пяна на устната му.

— Всички искали да избият рогоядците — продължи той и тупна с юмрук по масата. — Страхували са се от нас. Според преданието, сме били твърде добри в битките. Тъй че нас ни преследвали и почти ни избили.

— Ако толкова ви е бивало в битките — обади се Моаш и посочи с пръст, — как тогава почти са ви избили?

— Малцина сме — изрече Скалата и гордо положи ръка на гърдите си. — А вие сте твърде много. Тук долу в ниското ви има навсякъде. Човек не може крачка да направи, без да усети пръстите на някой алет под ботуша си. И тъй, ние, ункалаките, сме били почти унищожени. Но нашият тана’каи — това е като крал, но повече — отишъл при боговете да моли за помощ.

— Богове — изрече Каладин. — Искаш да кажеш духове.

Той се огледа за Сил — тя си бе избрала някаква греда и наблюдаваше как две дребни насекоми се катерят по един от стълбовете.

— Те са богове — възрази Скалата и последва погледа на Каладин. — Да. Все пак някои богове са по-могъщи от останалите. Тана’каи потърсил най-силния сред тях. Най-напред отишъл при боговете на дърветата. „Можете ли да ни скриете?“, попитал той. Но боговете на дърветата не можели. „Хората ловят и нас“, рекли те. „Криете ли се тук, те ще ви намерят, и ще ви използват за дърво досущ като нас.“

— Да използваш рогоядците — любезно произнесе Сигзил — като дървен материал.

— Мълчи — отвърна му Скалата. — След това тана’каи отишъл при боговете на водата. „Можем ли да живеем във вашите дълбини?“, примолил се той. „Дайте ни умението да дишаме като риби, и ние ще ви служим в дълбините на океаните!“ Ала и водите не можели да помогнат. „Човеците дълбаят в сърцевината ни с куки и измъкват ония, що ние пазим. Живеете ли тук, ще станете храна за тях!“ Та и там не сме можели да живеем. Най-накрая, отчаян, тана’каи отишъл при най-могъщите богове — боговете на планините. „Моят народ измира“, рекъл той. „Моля ви. Позволете ни да живеем по вашите склонове и да ви почитаме, и нека снеговете и ледовете ви ни бранят.“ Боговете на планините размишлявали дълго. „Не можете да живеете по склоновете ни“, рекли те, „понеже тук няма живот. Това е място на духовете, а не на хората. Но ако намерите начин да го превърнете в място за духове и хора, ние ще ви защитим!“ И тъй, тана’каи се върнал при водните богове и рекъл „Дайте ни водата си, за да можем да я пием и да живеем в планините.“ И му я обещали. Тана’каи отишъл при боговете на дърветата и им казал „Дайте ни от своя плод в изобилие, та да можем да се храним и да живеем в планините.“ И му го обещали. После тана’каи се върнал при планините и заговорил — „Дайте ни топлината си, тази, която е в сърцето ви, та да можем да живеем на вашите върхове.“ И това нещо, то се понравило на боговете на планините, които видели, че ункалаките ще се трудят усърдно. Те нямало да бъдат в тежест на боговете, а самички щели да се оправят с трудностите. И тъй боговете на планините притеглили върховете навътре в себе си и отворили място за водите на живота. Боговете на водите създали океаните. Тревата и плодовете, да дават живот, били получени според обещанието на дървесните богове. А топлината от сърцето на планините дала място, за да можем да живеем.

Той се облегна, отпи дълбока глътка от каната, после я тресна на масата и се ухили.

— Значи боговете — продължи Моаш, докато държеше питието си в ръце — са били доволни, че вие преодолявате своите трудности… като отивате при други богове и наместо това ги молите за помощ?

— Мълчи — отговори Скалата. — Е хубаво предание. И истина.

— Но ти току-що нарече езерата там горе вода — намеси се Сигзил. — Следователно не са извори. Точно както аз казах.

— Е различно — отвърна Скалата, вдигна ръка, махна на Ка, усмихна се дълбоко и умолително разклати каната си.

— Как така?

— Е не само вода — продължи той. — Е водата на живота. Е връзката с боговете. Ако ункалаките плуват в нея, понякога виждат обиталището на боговете.

При тези думи Каладин се наведе напред. Умът му блуждаеше около въпроса как да помогне на Мост Осемнадесет за трудностите им с дисциплината. Това го порази.

— Обиталището на боговете?

— Да — потвърди Скалата. — Е мястото, където живеят. Водите на живота, те ти позволяват да видиш разни места. В тях се свързваш с боговете, ако имаш сполука.

— Ти затова ли можеш да виждаш духчета? — попита Каладин. — Понеже си плувал в онези води и те са направили нещо с теб?

— Не е част от преданието — отсече Скалата при идването на втората му кана с пиво. Той се усмихна на Ка. — Ти си много превъзходна жена. Ако дойдеш на върховете, ще те направя семейство.

— Просто си плати вересиите, Скала — отвърна му тя и подбели очи. Отиде да събере някакви празни кани, Пеет скокна да ѝ помага и за нейна изненада събра няколко от друга маса.

— Можеш да виждаш духчета — продължи Каладин — заради това, което е станало с теб в онези води.

— Не е част от преданието — повтори Скалата и го изгледа. — Е… замесено. Няма да кажа нищо повече за това.

— Бих желал да отида — обади се Лопен. — Да отида и да се топна.

— Ха! Е смърт за ония, дето не са от нашия народ — рече Скалата. — Не мога да ти позволя да плуваш. Дори и да ме надпиеш тая нощ.

И той вдигна вежда по посока на питието на Лопен.

— Плуването в изумрудените езера е смърт за чужденците — обясни Сигзил, — понеже вие убивате чужденците, които ги докосват.

— Не, не е вярно. Слушай преданието. Недей дотяга.

— Това са просто горещи извори — измърмори Сигзил, но се върна към питието си.

Скалата завъртя очи.

— Отгоре е вода. Отдолу не е вода. Е нещо друго. Водата на живота. Обиталището на боговете. Това нещо е истинно. Аз самият съм виждал бог.

— Божество като Сил? — попита го Каладин. — Или може би някой речен дух?

Последните бяха рядко срещани, но се смяташе, че от време на време могат да говорят несложно, подобно на духчетата на вятъра.

— Не — отвърна Скалата. Той се наведе напред, все едно казваше нещо тайно. — Видях Луну’анаки.

— О, великолепно — обади се Моаш. — Чудесно.

— Луну’анаки — продължи Скалата — е бог на пътуването и пакостите. Много могъщ бог. Той дойде от дълбините на океана на върха, от царството на боговете.

— На какво приличаше — попита Лопен, широко отворил очи.

— На човек — обясни Скалата. — Може би на алет, при все че кожата му бе по-светла. Много изсечено лице. Може би красив. Белокос.

Сигзил рязко вдигна поглед.

— Белокос?

— Да — потвърди Скалата. — Не посивял, като старец, а бял — и все пак е млад мъж. Той говори с мен на брега. Ха! Подигра се с брадата ми. Попита ме коя година сме според рогоядския календар. Рече, че името ми било смешно. Много могъщ бог.

— Ти беше ли уплашен?

— Не, разбира се. Луну’анаки не може да нарани човек. Му е забранено от другите богове. Това всички го знаят.

Скалата гаврътна остатъка от втората си половница, издигна я във въздуха, ухили се и отново я размаха към Ка, тъкмо докато тя минаваше.

Лопен набързо изгълта остатъка от първата си кана. Сигзил изглеждаше притеснен, а едва бе докоснал половината от първото си питие. Той го зяпаше, ала при питането на Моаш какво не е наред се оправда, че бил уморен.

Най-накрая Каладин отпи от питието си. Лависово пиво, пенесто, леко сладко. Напомни му за дома, макар да бе започнал да го пие от постъпването си във войската.

Останалите се прехвърлиха на разговор за нападенията на платата. Садеас открито не се подчиняваше на нарежданията да излиза на набези по двойки. За един от по-отдавнашните отиде сам, взе ядрото преди който и да е друг да се е добрал, а после го захвърли, все едно е нещо маловажно. Само преди няколко дни обаче Садеас и Върховният принц Рутар отидоха заедно на друго нападение — на което не се предполагаше да присъстват. Твърдяха, че не успели да вземат скъпоценното ядро, но беше обществена тайна, че са победили и са укрили плячката.

Тези явни плесници в лицето на Далинар бяха в устата на военните лагери. Още повече, понеже Садеас даваше вид да е ядосан, задето не му позволяваха да изпрати следствени служители в стана на Далинар, та да търсят за „важни сведения“, които според него се отнасяли до безопасността на краля. За него всичко беше игра.

Някой трябва да събори Садеас, рече си Каладин, докато отпиваше от питието и въртеше прохладната течност из устата си. Лош е, точно колкото Амарам — опита да убие мен и моите хора неколкократно. Нямам ли причина, дори право, да му го върна?

Каладин се учеше да върши същото като убиеца — да тича по стени, може би да достига смятани за недостъпни прозорци. Можеше да посети лагера на Садеас нощем — сияещ от Светлина и яростен…

Каладин можеше да въздаде справедливост на този свят.

Усещаше, че нещо в тези размишления не е наред, но му беше трудно да го обоснове по пътя на логиката. Отпи още малко, огледа стаята и отново отбеляза колко спокойни изглеждат всички. Това беше техният живот. Труд, после забавление. Това им стигаше.

Не и на него. Нуждаеше се от нещо повече. Извади светеща сфера — просто диамантен чип — и лениво започна да я търкаля по масата.

След близо час разговори, в които Каладин се включваше от време на време, Моаш го сръга в ребрата.

— Готов ли си? — прошепна той.

Каладин се намръщи:

— Готов?

— Да. Срещата е в задната стая. Видях ги да влизат преди малко. Ще чакат.

— Кой…

Той спря, понеже разбра какви са намеренията на Моаш. Каладин беше казал, че ще се срещне с приятелите на Моаш, с хората, които бяха опитали да убият краля. Кожата на Каладин изстина, а въздухът сякаш изведнъж стана мразовит.

— Ти затова искаше да дойда тази вечер?

— Да — съгласи се Моаш. — Мислех, че си се усетил. Хайде.

Каладин сведе поглед към своята кана жълто-кафява течност. Най-накрая гаврътна останалото и се изправи. Трябваше да узнае кои са тези хора. Задълженията му го налагаха.

Моаш ги извини и обясни, че видял стар приятел, когото искал да представи на Каладин. Скалата, без да изглежда ни най-малко пиян, се засмя и им махна да отиват. Той беше на… шестото си питие? Седмото? Лопен вече фъфлеше след третото. Сигзил едва бе свършил с второто и не изглеждаше предразположен да продължи.

Толкова за състезанието, помисли си Каладин и остави Моаш да го води. Кръчмата все още бе оживена, макар и не претъпкана като по-рано. В края ѝ бе прикътан коридор с отделни стаи за хранене — за богатите търговци, които не желаеха да бъдат изложени на простащините в голямата зала. От една от стаите се измъкна мургав мъж. Може и да беше отчасти азиш, а може би просто много тъмнокож алет. На пояса му висяха много дълги ножове, ала не рече нищо, щом Моаш отвори вратата.

— Каладин… — гласът на Сил. Къде бе тя? Явно изчезнала дори за неговите очи. Вършила ли го е преди? — Бъди внимателен.

Той влезе в стаята с Моаш. Вътре трима мъже и жена пиеха вино на маса. В края на стаята стоеше друг телохранител, увит в наметало, с меч на кръста, свел глава, сякаш почти не обръщаше внимание.

Двама от седналите, сред тях и жената, бяха светлооки. Каладин трябваше да очаква това, имайки предвид използването на Меч, но все пак се сепна.

Светлоокият мъж веднага стана. Може би малко по-възрастен от Адолин, имаше прилежно подстригана смолисточерна алетска коса. Носеше отворена връхна дреха, под нея — скъпа черна риза, извезана с бели ластари между копчетата, и вратовръзка.

— Значи това е прочутият Каладин! — възкликна мъжът, пристъпи и протегна ръка, за да се здрависа с Каладин. — В името на Бурите, удоволствие е да се запознаем. Да застанеш на пътя на Садеас, докато спасяваш Тоягата лично? Добра работа, човече. Добра работа.

— А ти си?

— Родолюбец — отвърна другият. — Наричай ме Гробовния.

— А ти ли си Мечоносецът?

— Право на работата, нали? — отбеляза Гробовния и направи знак на Каладин да седне на масата.

Моаш веднага седна и кимна на другия човек на масата — тъмноок, с къса коса и хлътнали очи. Наемник, предположи Каладин, като обърна внимание на тежките кожени дрехи и на брадвата до стола му. Гробовния продължи да му прави знаци, но Каладин се забави и огледа младата жена на масата. Тя седеше сковано и отпиваше от чашата вино, хванала я с две ръце — едната покрита от снабден с копчета ръкав. Красива, със свити червени устни, косата ѝ бе вдигната нагоре и с набучени най-разнообразни метални украшения.

— Познавам те — каза Каладин. — От писарите на Далинар си.

Тя внимателно го погледна, макар и да опитваше да изглежда спокойна.

— Данлан е част от свитата на Върховния принц — потвърди Гробовния. — Моля, Каладин. Седни и пийни вино.

Каладин седна, но не си сипа питие.

— Вие опитвате да убиете краля.

— Той е прям, нали така? — обърна се Гробовния към Моаш.

— И си върши работата — допълни Моаш. — Затова го и харесваме.

Гробовния се обърна към Каладин.

— Ние сме родолюбци, както казах по-рано. Родолюбци на Алеткар. Алеткар, какъвто би могъл да бъде.

— Родолюбци, които искат да убият владетеля на държавата?

Гробовния се наведе и залепи ръце на масата. Част от настроението му отлетя, което бе добре. Той така и така опитваше твърде настоятелно.

— Много добре, да се захващаме. Елокар е изключително лош крал. Определено си го забелязал.

— Не е моя работа да изказвам съждения за един крал.

— О, стига — прекъсна го Гробовния. — Казваш ми, че не си забелязал как действа? Разглезен, роб на прищевките си, подозрителен. Само се заяжда, вместо да приема съвети, излиза с детински искания, вместо да ръководи. Той разрушава кралството.

— Имаш ли дори представа за това какво вършеше преди Далинар да го обуздае? — попита Данлан. — Прекарала съм последните три години в Колинар да помагам на чиновниците там да се оправят в бъркотията, която той сътвори в кралското законодателство. Имаше време, когато той правеше закон всичко, ако човек го е ухажвал по правилния начин.

— Той е неспособен — обади се тъмноокият наемник, чието име Каладин не знаеше. — Нарежда добри хора да бъдат убити. Оставя оня мръсник Садеас да се измъкне след извършването на държавна измяна.

— И вие опитвате да го убиете? — настоя Каладин.

Гробовния погледна Каладин в очите.

— Да.

— Ако един крал разрушава кралството си — продължи наемникът, — хората нямат ли право, даже задължение, да го отстранят?

— Ако бъде отстранен — продължи Моаш, — какво ще стане? Задай си този въпрос, Каладин.

— Вероятно Далинар ще заеме престола — отвърна Каладин.

Елокар имаше син в Колинар — дете само на няколко години. Дори и Далинар да се обявеше за наместник от името на законния престолонаследник, той щеше да царува.

— Кралството би било много по-добре с него начело — заяви Гробовния.

— Всъщност той управлява — отбеляза Каладин.

— Не — възрази Данлан. — Далинар се удържа. Знае, че трябва да заеме престола, но се колебае от обич към покойния си брат. Останалите Върховни принцове възприемат това като слабост.

— Трябва ни Тоягата — завърши Гробовния и тропна по масата. — Иначе кралството ще загине. Смъртта на Елокар ще накара Далинар да действа. Ще си върнем човека, който имахме преди двадесет години, човекът, който преди всичко обедини Върховните принцове.

— Дори и този човек да не се върне — продължи наемникът, — определено не бихме били по-зле от сега.

— Следователно, да — заяви Гробовния на Каладин. — Ние сме убийци. Или ще бъдем убийци. Не искаме преврат и не желаем да убиваме невинни хора от стражата. Просто искаме да отстраним краля. Тихо. За предпочитане при злополука.

Данлан изкриви лице, а после отпи вино.

— За съжаление, досега нямахме кой знае какъв успех.

— И затова исках да се срещна с теб — обясни Гробовния.

— Очаквате да ви помогна? — попита Каладин.

Гробовния вдигна ръце.

— Помисли си за думите ни. Моля те само за това. Помисли си за делата на краля. Наблюдавай го. Запитай се „колко още ще изтрае държавата с този човек начело“?

— Тоягата трябва да вземе трона — тихо произнесе Данлан. — Най-накрая то ще стане. Ние искаме да му помогнем за негово собствено добро. Да му спестим трудното решение.

— Бих могъл да ви издам — рече Каладин и погледна Гробовния в очите. Мъжът с наметалото, който стоеше и слушаше, се размърда и се постегна. — Това, че ме поканихте тук, е опасно.

— Моаш казва, че си учил за лекар — продължи Гробовния и въобще не изглеждаше загрижен.

— Да.

— И какво би сторил, ако ръката е възпалена и заплашва цялото тяло? Дали чакаш с надеждата да се поправи, или действаш?

Каладин не отвърна.

— Каладин, сега ти си начело на кралската гвардия — поде Гробовния. — Ще ни трябва удобно време, когато нито един гвардеец няма да бъде наранен, в което да ударим. Ние не желаехме кръвта на краля да изцапа ръцете ни, но аз осъзнах, че това е страхливо. Аз ще го извърша лично. Всичко, което искам, е удобно време и болките на Алеткар ще приключат.

— За краля ще бъде по-добре така — подзе Данлан. — Той бавно умира на престола, като човек, който се дави далеч от сушата. По-добре да се приключи бързо.

Каладин стана. Моаш се изправи неохотно.

Гробовния го изгледа.

— Ще размисля — рече Каладин.

— Добре — отвърна Гробовния. — Можеш да се свържеш с нас чрез Моаш. Стани лекарят, от който това кралство има нужда.

— Хайде — обърна се Каладин към Моаш. — Останалите ще се чудят къде се губим.

Той си излезе, а Моаш го последва и забързано се сбогува. Каладин наистина очакваше един от тях да опита да го спре. Не се ли притесняваха, че ще ги издаде, както заплаши?

Пуснаха го. Обратно в шумната, потънала в приказки зала.

В името на Бурите, каза си той. Ще ми се доводите им да не бяха толкова добри.

— Как се запозна с тях? — попита Каладин, докато Моаш бързаше да го настигне.

— Рил — човекът, който седи на масата, беше наемник в някои от керваните, където съм служил преди да свърша в мостовите отряди. Той дойде при мен веднага щом се освободихме от робство.

Моаш хвана Каладин за ръката и го спря преди да са се върнали на масата си.

— Те имат право. Знаеш, че имат право, Кал. Виждам го в теб.

— Те са предатели — отвърна Каладин. — Не искам да имам нищо общо с тях.

— Каза, че ще премислиш!

— Казах го — тихо продължи Каладин, — за да ме оставят да си изляза. Ние имаме дълг, Моаш.

— Той по-голям ли е от дълга към нашето кралство?

— Теб не те е грижа за страната — отсече Каладин. — Просто искаш да гониш своето отмъщение.

— Добре, така да е. Каладин, ти обаче не обърна ли внимание? Гробовния се отнася с всички хора еднакво, независимо от цвета на очите. Безразлично му е, че сме тъмнооки. Той е женен за тъмноока.

— Наистина? — Каладин не беше чувал за нещо подобно.

— Да — потвърди Моаш. — Даже един от синовете му е наполовина тъмноок. На Гробовния му е все едно какво си мислят другите за него. Той върши това, което е правилно. А в този случай то е…

Моаш се огледа. Вече бяха заобиколени от хора.

— То е онова, което той каза. Някой трябва да го стори.

— Не ми говори отново за това — прекъсна го Каладин, издърпа ръката си и тръгна към масата. — И не се срещай повече с него.

Той седна, а Моаш ядосано се отпусна на мястото си. Каладин опита да се застави да се върне към разговора със Скалата и Лопен, но просто не можеше.

Навсякъде около него хората се смееха или подвикваха.

Стани лекарят, от който това кралство има нужда…

В името на Бурите, каква бъркотия.

47. Женски хитрости

„И все пак, ордените не бяха обезсърчени от такова поражение, понеже Тъкачите на Светлина им дадоха духовна поддръжка; ордените бяха подтикнати от ония славни създания да опитат втори пристъп.“

Из „Сияйни слова“, глава 21, страница10

— Няма смисъл — каза Шалан. — Шарка, тези карти са объркващи.

Духчето се носеше наблизо в триизмерния си вид, цял усукани черти и ъгли. Да го нарисуваш се оказа трудно — когато и да погледнеше отблизо на някоя негова част, откриваше толкова много подробности, че описването ставаше невъзможно.

— Ммм? — попита Шарка с бръмчащия си глас.

Шалан слезе от кревата и захвърли книгата на боядисаната в бяло писалищна маса. Коленичи до сандъка на Ясна и рови вътре, докато не извади карта на Рошар. Беше стара, при това не твърде точна; Алеткар бе изобразен прекалено обширен, а и светът като цяло бе погрешно очертан, с прокарани търговски пътища. Това явно бе отпреди днешните методи на проучване и картиране. И все пак картата беше важна, понеже показваше Сребърните кралства, както вероятно са съществували във времето на Сияйните рицари.

— Уритиру — произнесе Шалан и посочи бляскавия град, представен на картата, като средоточието на всичко. Не се намираше в Алеткар или Алетела, както е било името тогава. Картата го поставяше в средата на планините близо до това, което може би беше днешният Я Кевед. Според бележките на Ясна обаче други карти оттогава го помествали другаде.

— Как може да не са знаели къде е столицата им, средището на рицарските ордени? Защо всяка карта противоречи на останалите?

— Мммм… — замислено се обади Шарка. — Може би мнозина са чували за нея, но никога не са я посещавали.

— И картографите ли? — попита Шалан. — И кралете, които са поръчали тези карти? Определено някои от тях са били там. Защо, в името на Рошар, да е било толкова трудно да посочат точно?

— Може би са искали да запазят местоположението му в тайна.

Шалан залепи картата за стената с помощта на малко восък от хоботник от запасите на Ясна, отдръпна се и скръсти ръце. Още не се беше облякла за през деня и носеше халата; ръцете ѝ бяха открити.

— Ако е така — отбеляза Шалан — свършили са го прекалено добре.

Тя изрови още няколко карти от онова време, създадени в другите кралства. Отбеляза си, че във всяко от тях страната на съставянето е обрисувана много по-голяма от действителното. И тях залепи за стената.

— Всяка карта показва Уритиру на различно място — обобщи Шалан. — Забележително близо до собствените ѝ земи, но не върху тях.

— Различни езици върху всяка — допълни Шарка. — Ммм… тук има шарки.

Той почна опити да ги прочете.

Шалан се усмихна. Ясна ѝ бе казала, че някои от тях са написани с Нотното писмо на зората — мъртъв език. В продължение на години учените бяха опитвали…

— Бехардан, крал… нещо, което не разбирам… може би орден… — прочете Шарка. — Карта? Да, това вероятно е карта. Тъй че следващото е може би да чертаеш… чертаеш… нещо, което не разбирам…

— Ти я четеш?

— Шарка е.

— Ти четеш Нотното писмо на зората.

— Не го чета добре.

— Ти четеш Нотното писмо на зората! — възкликна Шалан. Тя се добра до картата, където се рееше Шарка, и опря пръсти в долната ѝ част. — Бехардан ли каза? Може би Байерден… самият Нохадон.

— Байерден? Нохадон? Трябва ли хората да имат толкова много имена?

— Едното е почетно — обясни Шалан. — Истинското му име не е било смятано за достатъчно съразмерно. Е, предполагам, че въобще не е било съразмерно, тъй че ардентите са му дали ново име векове по-късно.

— Но… и новото не е съразмерно.

— Знакът х може да служи за предаването на всеки звук — разсеяно каза Шалан. — Ние го пишем като буквата на съразмерността, за да направим думата симетрична, но добавяме надреден знак, за да покажем, че звучи като х, та думата да е по-лесна за произнасяне.

— Това… Не може просто да се твърди, че думата е съразмерна, когато не е!

Шалан пренебрегна заяждането му и вместо това се загледа в чуждото писмо — в това, което се предполагаше да е Нотното писмо на зората. Ако открием града на Ясна, рече си Шалан, и ако има документи, те може да са на този език.

— Трябва да видим колко от Нотното писмо на зората можеш да преведеш.

— Аз не го чета — раздразнено отвърна Шарка. — Предположих значението на няколко думи. Можах да преведа името заради звуците на градовете по-нагоре.

— Но те не са написани с Нотното писмо на зората!

— Писменостите произлизат една от друга — обясни Шарка. — Очевидно.

— Толкова очевидно, че нито един учен човек не го е забелязал.

— Вие не сте толкова добри с шарките — самодоволно продължи той. — Вие сте отвлечени. Мислите в лъжи и ги казвате сами на себе си. Това е прекрасно, но не върши работа с шарките.

Вие сте отвлечени… Шалан заобиколи леглото и измъкна книга от купчината до него — написана от Али, дъщеря на Хасвет от Шиновар. Шинските изследователи бяха сред най-интересните за четене, понеже погледът им върху останалата част от Рошар можеше да бъде много непревзет и различен.

Тя намери местата, които търсеше. Ясна ги бе подчертавала в бележките си, тъй че Шалан поръча цялата книга. Възнаграждението на Себариал — което той плащаше — дойде много навреме. По нейно нареждане Вата и Газ изкараха последните няколко дни при книгопродавците в търсене на Сияйни слова, книгата, която Ясна ѝ даде преди смъртта си. Засега нямаха късмет, при все че един търговец заяви, че може и да успее да я поръча от Колинар.

— Уритиру бе връзката с всички народи — прочете тя от проучването на шинската писателка. — И понякога нашият единствен път към външния свят, с неговите неосветени камъни.

Тя вдигна поглед към Шарка.

— Какво означава това?

— Означава това, което е написано — отвърна Шарка, все още реещ се около картите. — Че Уритиру е бил добре свързан. Може би пътища?

— Винаги съм чела това място преносно. Свързан като цел, в мисълта, в научната работа.

— Ах. Лъжи.

— Ами ако не е метафора? Ако е това, което ти казваш?

Тя стана, прекоси стаята към картите и опря пръсти на Уритиру в средата.

— Свързан… но не чрез пътища. Някои от тези карти въобще не показват никакви пътища, водещи към Уритиру. Всички го поставят в планините, или поне сред хълмовете…

— Ммм.

— Как достигаш до един град, ако не по пътя? — попита Шалан. — Нохадон е можел да върви там, или поне така твърди. Останалите обаче не говорят за езда или за вървене пеш към Уритиру.

И наистина, съобщенията за посетители на града бяха малко. Това бе предание. Повечето съвременни учени го смятаха за измислица.

Трябваха ѝ повече сведения. Върна се при сандъка на Ясна и измъкна един от бележниците ѝ.

— Казваше, че Уритиру не е бил на Пустите равнини — обясни Шалан — но ако пътят към него минава оттук? И все пак не е обикновен път. Уритиру е бил град на Повелителите на Стихиите. На древни чудеса като Мечовете.

— Ммм… — тихо произнесе Шарка. — Остриетата не са чудо…

Шалан откри бележката, която търсеше. Тя намираше за любопитен не цитата, а коментара на Ясна върху него. Още една народна приказка, записана в Сред тъмнооките от Калинам, стр. 102. Разказите за мигновени премествания в пространството и за Клетвените порти изпълват тези приказки.

Мигновени премествания в пространството. Клетвени порти.

— Идвала е насам за това — прошепна Шалан. — Смятала е, че може да намери път за преход тук, в Равнините. Те обаче са само гола пустош, просто камък, крем и зверове с големи черупки.

Тя вдигна очи към Шарка.

— Наистина трябва да отидем там, в Пустите равнини.

Заявлението ѝ бе придружено от зловещото иззвънтяване на часовника. Зловещо, понеже значеше, че е много по-късно, отколкото си е представяла. В името на Бурите! Трябваше да се срещне с Адолин по обяд. Налагаше се да излезе до половин час, ако искаше да го види навреме.

Шалан изскимтя и хукна към банята. Завъртя крана за водата, за да напълни ваната. След миг плюене на мръсна, пълна с крем вода, потече топла и Шалан запуши ваната с тапа. Пъхна ръка под струята и отново се зачуди. Течаща топла вода. Себариал спомена, че наскоро го посетили майстори на фабриали и предложили да поставят устройство като онези в Карбрант, което да държи водата в цистерната горе постоянно топла.

— Аз — обяви тя и смъкна халата — ще си позволя да привикна извънредно много на това.

Влезе във ваната, а Шарка вървеше по стената подир нея. Тя бе решила да не бъде свенлива в негово присъствие. Вярно, имаше мъжки глас, но не беше наистина мъж. Освен това духчетата бяха навсякъде. Ваната вероятно приютяваше някое, както и стените. Тя самата бе видяла, че всичко има душа, или дух, или каквото и да е. Притесняваше ли я, че стените я гледат? Не. Защо тогава да се притеснява за Шарка?

Трябваше да си повтаря тези разсъждения всеки път, когато той я гледаше как се съблича. Щеше да е хубаво, ако не бе тъй любопитен за всичко.

— Анатомичните разлики между половете са толкова малки — започна да напява на себе си Шарка. — И едновременно толкова големи. А вие ги подсилвате. Дълга коса. Червено на бузите. Отидох да видя как Себариал се къпе миналата вечер, и…

— Моля те, кажи ми, че не си го направил — прекъсна го Шалан и гребна някакъв белезникав сапун от делвата до желязната вана.

— Но… аз ти казах, че съм го сторил… Както и да е, не бях забелязан. Нямаше да е необходимо да го върша, ако бе по-сговорчива.

— Аз няма да рисувам голи хора заради теб.

Тя беше допуснала грешката да спомене, че много от най-големите художници са се обучавали така. У дома, след много увещания, бе накарала няколко от прислужниците да позират за нея — срещу обещанието да унищожи рисунките. Тя го и направи. Никога не бе рисувала мъже по този начин. В името на Бурите, това щеше да бъде неловко!

Тя не се остави да кисне в банята. Четвърт час по-късно — според часовника — стоеше облечена и решеше влажната си коса пред огледалото.

Как изобщо би се върнала в Я Кевед и спокойния селски живот? Отговорът беше прост. Вероятно нямаше да се върне никога. По-рано тази мисъл би я ужасила. Сега я изпълваше с въодушевление — при все че бе решена да доведе братята си в Пустите равнини. Тук щяха да са в много по-голяма безопасност в сравнение с имението на баща им, а и какво щяха да оставят? Всъщност нищо. Вече мислеше, че това решение е по-добро от всичко друго, а и позволяваше донякъде да се измъкнат от въпроса с липсващия Превръщател.

Бе отишла до една от свързаните с Ташикк съобщителни станции — такива имаше във всеки от лагерите — и плати за изпращане на писмо по далекосъобщител и по вестоносец до братята ѝ от Валат. За съжаление, пристигането щеше да отнеме седмици — ако въобще пристигнеше. Търговецът, с когото говори в съобщителната станция, я предупреди, че напоследък придвижването през Я Кевед е трудно заради войната за наследството. От предпазливост тя изпрати второ писмо от Северен провлак — мястото бе възможно най-далеч от бойните полета. Надяваше се поне едно от тях да пристигне.

Когато се свърза с тях, тя изтъкна на братята си само това — оставете имението Давар, вземете пратените от Ясна пари и бързо идвайте на Пустите равнини. Засега бе сторила всичко по силите си.

Втурна се през стаята, заподскача на един крак, след като нахлузи пантофка на него, и подмина картите. С вас ще се занимавам по-късно.

Беше време да отиде и да омае годеника си. Някак. В четените от нея романи изглеждаше лесно — потрепване с мигли, изчервяване в подходящия миг. От последното тя притежаваше достатъчно. Освен може би уместността. Закопча ръкава на скритата си ръка, спря на вратата и видя скицника и молива на масата.

Не искаше никога повече да излиза без тях. Пъхна ги в чантата и изхвърча. Докато вървеше през облицованата с бял мрамор постройка, мина покрай Палона и Себариал — в стая с грамадни стъклени прозорци, обърната откъм подветрената страна над градините. Палона лежеше по корем и я разтриваха — съвършено гола, а Себариал бе възлегнал и ядеше сладки. На катедра в ъгъла стоеше млада жена и им четеше поезия.

На Шалан ѝ бе трудно да прецени и двамата. Себариал. Той беше ли умен управник или пък ленив лакомник? Или и двете? Палона несъмнено харесваше разкоша и богатството, но въобще не изглеждаше надменна. Шалан бе прекарала последните три дни надвесена над сметководните книги на домакинството на Себариал и установи, че те са пълна бъркотия. В някои отношения изглежда толкова умен. Как може да е оставил книжата му да се разбъркат така?

Шалан не бе особено добра с цифрите — не и в сравнение с изкуството — но от време на време математиката ѝ харесваше, а и бе решена да се справи с тези книжа.

Газ и Вата я очакваха отвъд портите. Последваха я към каретата на Себариал, оставена на нейно разположение, заедно с един от робите ѝ като лакей. Ен заяви, че е вършил същото преди, и ѝ се усмихна, когато тя се качи. Беше хубава гледка. Не можеше да си спомни който и да е от петимата да се е усмихвал при пътуването им, дори и когато ги беше освободила от клетката.

— Добре ли се отнасят с теб, Ен? — попита тя, когато той ѝ отвори вратата на каретата.

— Да, господарке.

— Ще ми кажеш ли, ако се отнасят зле с теб?

— Ъъ, да, господарке.

— А ти, капитан Вата — запита тя светлоокия войник. — Как намираш обитанието си?

Той изръмжа.

— Предполагам, това означава, че то е обитаемо? — продължи тя.

Газ се засмя. Дребният мъж долавяше играта на думи.

— Уържахте думата си — процеди Вата. — Това Ви казвам. Хората са доволни.

— А ти?

— Отегчен. По цял ден се размотаваме, вземаме си платата и отиваме да пием.

— Повечето мъже биха сметнали това за съвършено призвание — тя се усмихна на Ен и се качи в каретата.

Вата затвори вратата след нея, а после надникна в прозорчето:

— Повечето мъже са малоумници.

— Глупости — усмихнато отвърна Шалан. — Приблизително половината от тях са такива.

Той проръмжа. Тя се учеше да си тълкува звуците — основно умение при говоренето по начина на Вата. Този звук горе-долу означаваше „Няма да припозная шегата ти, понеже това ще развали моята слава на пълен тъпанар.“

— Предполагам — продължи той, — че ще трябва да се возим отгоре.

— Благодаря за предложението — отвърна Шалан и спусна завесата. Навън Газ се засмя отново. Двамата се покачиха на местата за стражата отзад, а Ен седна до кочияша отпред. Каретата беше истинска, теглена от коне и с всичко останало. Отначало Шалан изпитваше неудобство да моли за нея, но Палона се разсмя:

— Вземай я, когато ти потрябва! Аз имам своя, а ако каретата на Тури я няма, той ще има извинение да не отива, когато го канят. Това му харесва.

Когато кочияшът подкара возилото, Шалан спусна другата завеса и извади скицника. Шарка я очакваше на първата бяла страница.

— Ще установим — прошепна Шалан — какво точно можем да направим.

— Вълнуващо! — отговори ѝ Шарка.

Тя извади кесията си със сфери и вдиша малко от Светлината на Бурята. После я издиша пред себе си и опита да я оформи и да я извае.

Нищо.

После опита да задържи в главата си много особен образ — самата тя, но с малка разлика; черна коса вместо червената. Издиша Светлината, и този път тя се завъртя около нея и се задържа за миг. После отново изчезна.

— Това е глупаво — тихо произнесе Шалан и от устните ѝ се отдели Светлина на Бурята. Тя бързо нахвърли рисунка на себе си с тъмна коса. — Какво значение има дали най-напред го рисувам или не? Моливите дори не показват цвета.

— Не би трябвало да има значение — додаде Шарка. — Но за теб има значение. Не знам защо.

Тя довърши рисунката. Беше много проста — не показваше чертите ѝ, а само косата в пълнота; останалото бе неясно. Този път обаче, при използването на Светлината, образът подейства и косата ѝ почерня.

Шалан въздъхна и от устните ѝ се отрони Светлина на Бурята.

— Е, как да накарам образа да изчезне?

— Спри да го храниш.

— Как?

— От мен ли се очаква да знам това? — попита Шарка. — Ти разбираш от хранене.

Шалан събра всичките си сфери — няколко вече бяха празни — и ги постави на отсрещната седалка, за да са недосегаеми за нея. Не бе достатъчно далеч, понеже при изчерпването на Светлината ѝ тя вдиша и използва неосъзнато умение, което не знаеше, че притежава. През каретата право към нея се понесе Светлина.

— Доста ме бива в това — кисело произнесе Шалан — като се има предвид колко малко време го върша.

— Малко време? — изненада се Шарка. — Но ние най-напред…

Тя спря да го слуша, докато той не свърши.

— Наистина трябва да намеря друг препис на Сияйни слова — отбеляза тя, докато започваше следваща рисунка. — Може би в книгата се споменава как образите да бъдат отпращани.

Продължи да работи по следващата рисунка — изображение на Себариал. Беше си взела Спомен от него на предишната вечеря, веднага след завръщането от огледа в имението на Амарам. Искаше да хване добре подробностите за тази рисунка в сбирката си, тъй че ѝ отне известно време. За щастие, равният път означаваше липса на силно друсане. Не беше съвършено, но напоследък тя явно разполагаше с все по-малко време — заради проучванията си, заради работата за Себариал, проникването в Призрачната кръв и срещите с Адолин Колин. Разполагаше с толкова повече време по-рано. Не можеше да не си помисли, че е пропиляла много от него.

Тя се остави на работата да я погълне. Познатият звук на молива върху хартията, съсредоточеността на сътворяването. Красотата беше наоколо, навсякъде. Създаването на изкуство не значеше да я уловиш, а да ѝ бъдеш съпричастен.

Когато приключи, погледът през прозореца ѝ показа, че са достигнали Иглата. Тя вдигна рисунката, огледа я и кимна сама на себе си. Задоволително.

След това опита да създаде образ посредством Светлината на Бурята. Издиша много от нея, тя незабавно прие очертания и се изля в изображение на Себариал, седнал срещу нея в каретата. Седеше точно като в рисунката ѝ — протегнал ръце да разреже липсващото от нейното произведение ядене.

Шалан се усмихна. Подробностите бяха съвършени. Бръчките в кожата, кичурите коса. Тя не ги бе нарисувала — нито една рисунка не може да улови цялата коса на главата и всички отвори на кожата. Нейният образ ги съдържаше, тъй че не пресъздаваше точно творбата, но тя бе средоточието. Основа, върху която образът се градеше.

— Ммм — доволно произнесе Шарка. — Една от твоите най-правдоподобни лъжи. Чудесно.

— Той не се движи — възрази Шалан. — Никой няма да вземе това за нещо живо, като оставим настрана неестествената стойка. Очите са безжизнени; гърдите не се повдигат едновременно с диханието. Мускулите не се движат. Подробно е — но като статуя, която може да бъде вярна, но все пак е мъртва.

— Изваяние от светлина.

— Не съм казала, че не е впечатляващо — продължи Шалан. — Но образите ще бъдат много по-трудни за използване, освен ако не мога да им дам живот.

Колко необичайно — да усеща, че рисунките ѝ са живи, а това нещо — толкова по-правдоподобно — е мъртво.

Тя се протегна и прекара ръка през образа. Ако го докоснеше бавно, раздвижването бе нищожно. Помахването с ръка го разклащаше като дим. Тя забеляза още нещо. Докато ръката ѝ бе вътре в образа…

Да. Вдиша и изображението се разпадна до блестящ дим, който проникваше в кожата ѝ. Можеше да си връща Светлината на Бурята от изображението. На един въпрос е отговорено, рече си тя, облегна се и си записа случката на края на бележника.

Зае се да го прибира, когато каретата стигна Външния пазар — там щеше да я чака Адолин. Бяха излезли на уговорената разходка завчера — и тя усещаше как нещата потръгват. Но също тъй бе наясно, че трябваше да го впечатли. Досега усилията ѝ със Сиятелната господарка Навани не бяха плодотворни, а тя наистина се нуждаеше от съюза с дома Колин.

Това я накара да се замисли. Косата ѝ бе изсъхнала, но тя я държеше дълга и пусната по гърба, като само естествените къдрици ѝ придаваха обем. Жените на алетите предпочитаха сложните прически.

Кожата ѝ бе бледа и леко луничава, а тялото изобщо не бе тъй закръглено, та да предизвиква завист. Можеше да промени всичко това с една зрителна измама. С подсилване. Понеже Адолин я бе виждал на светло, не можеше да промени нищо изцяло — но можеше да се подобри. Щеше да прилича на слагането на грим.

Тя се спря. Ако Адолин се съгласеше на брак, щеше ли да бъде заради нея, или заради лъжите?

Глупаво момиче, рече си Шалан. Беше готова да промениш външността си, за да заставиш Вата да те следва и за да получиш място при Себариал, но не и сега?

Привличането на вниманието на Адолин със зрителни измами щеше да я поведе по мъчен път. Не можеше постоянно да носи лъжливия образ, нали така? И то като омъжена? По-добре да разбере какво може да върши без тях, рече си тя, докато слизаше от каретата. Вместо това трябваше да разчита на своите женски хитрости.

Щеше ѝ се да разполага с такива.

48 .Без повече слабост

ТРИ ГОДИНИ ПО-РАНО

— Наистина са хубави, Шалан — рече Балат, докато листеше скиците ѝ. Двамата седяха в градините заедно с Виким, който се бе разположил на земята и подхвърляше парцалена топка на брадвохръта Сакиса.

— Анатомията ми куца — призна Шалан и се изчерви. — Рисунките ми не са съразмерни. — Нужни ѝ бяха модели, за да се усъвършенства.

— По-добра си от мама — установи Балат и отгърна на друга страница. Там беше изобразен той самият на арената заедно с учителя по фехтовка. Показа рисунката на Виким, който вдигна вежда.

През последните четири месеца третият брат изглеждаше все по-добре. Не толкова изпит, по-здрав. Почти непрестанно разнасяше задачи по математика. Татко веднъж го навика за това — било женствено и непристойно — ала в непривична проява на несъгласие ардентите му бяха казали да се успокои, понеже Всемогъщият е благосклонен към интересите на Виким. Надяваха се момъкът да намери пътя си към техните среди.

— Чувам, че си получил ново писмо от Ейлита — каза Шалан в опит да откъсне Балат от скицника. Просто не можеше да спре да се черви, докато той отгръщаше страница подир страница. Скиците не бяха предназначени за чужди очи. Никак не бяха добри.

— Аха — ухили се Балат.

— Ще дадеш ли на Шалан да ти го прочете? — попита Виким и метна топката.

Балат се прокашля.

— Малисе ми прочете. Шалан беше заета.

— Срамуваш се! — възкликна Виким и го посочи с пръст. — Какво толкова има в тези писма?

— Неща, които четиринадесетгодишната ми сестра не е нужно да знае!

— Толкова сочни, а? — полюбопитства Виким. — Не бих си го помислил за тавинаровото момиче. Изглежда твърде благовъзпитана.

— Не! — пламна Балат още повече. — Не са сочни, а просто лични.

— Лични като твоите…

— Виким — прекъсна го Шалан.

Той отмести поглед и забеляза, че под нозете на Балат извират духчета на гнева.

— Бурята да го отнесе, Балат, много докачлив си станал по въпроса за момичето.

— Любовта прави всички ни глупаци — установи Шалан, за да разсее братята си.

— Любов ли? — учуди се Балат и я изгледа. — Шалан, та ти едва наскоро почна да обличаш скритата си ръка. Какво знаеш за любовта?

Шалан се изчерви.

— Аз… Няма значение.

— Охо, я виж — подхвърли Виким. — Намислила е нещо умно. Ще се наложи да го кажеш веднага, Шалан.

— Няма полза да затаяваш такова нещо, Шалан — съгласи се Балат.

— Министара казва, че говоря каквото ми хрумне. Че не е подобаващо за една дама.

— Не ми е известно това да е възпряло коя да е от познатите ми жени — разсмя се Виким.

— Така си е, Шалан — продължи Балат. — Ако не можеш да кажеш нещата, които си мислиш, на нас, то на кого?

— На дърветата, на камъните, на храстите. Всъщност, на всичко, което няма да ми навлече беля пред учителите.

— Следователно няма защо да се тревожиш за Балат — обясни Виким. — Той не може дори да повтори нещо остроумно.

— Ей! — възнегодува Балат, ала за съжаление думите на брат му не бяха далеко от истината.

— Любовта — подхвана Шалан, отчасти за да ги разсее — е като камара чулски тор.

— Миризлива? — отгатна Балат.

— Не. Дори когато опитваме да избегнем и двете, в края на краищата стъпваме в тях.

— Дълбоки слова за момиче, което стана девойка точно преди петнадесет месеца — подсмихна се Виким.

— Любовта е като слънцето — въздъхна Балат.

— Ослепителна? — попита Шалан. — Бяла, топла, могъща, ала също така и способна да те изгори?

— Може би — кимна Балат.

— Любовта е като лекар хердазиец — додаде Виким и погледна сестра си.

— Това пък защо?

— Ти ми кажи. Да видим какво можеш да измислиш.

— Хмм… И от двете се чувстваш неудобно? — опита Шалан. — Не. Ооо! Единствената причина да ги поискаш е тежък удар в главата!

— Ха! Любовта е като развалена храна.

— Потребна за живота — отвърна Шалан — и в същото време подчертано ти призлява от нея.

— Като хъркането на татко.

Шалан потрепери.

— Трябва да го преживееш, за да знаеш точно колко влудяващо може да е.

Виким се засмя. В името на Бурите, колко хубаво беше да го види усмихнат.

— Престанете и двамата — намеси се Балат. — Такива приказки са непочтителни. Любовта… любовта е като класическа мелодия.

Шалан се подсмихна.

— Ако привършиш изпълнението твърде бързо, публиката остава разочарована.

— Шалан! — възкликна Балат.

Виким обаче се търкаляше по земята. След миг Балат тръсна глава и доволно се разкикоти. Шалан, от своя страна, се червеше. Наистина ли току-що казах това? Последните ѝ думи всъщност бяха донейде остроумни, доста повече от другите. Освен това бяха неприлични.

Тя гузно се развълнува. Балат се смути от двойствения смисъл на забележката и около него се насъбраха духчета на срама. Инатливият Балат. Така му се щеше да ги води. Доколкото ѝ беше известно, той се бе отказал от привичката да убива кремлинги за удоволствие. Любовта го правеше по-силен, променяше го.

Шумът на колела по камъните извести пристигането на карета в дома. Не се чу трополене на копита — татко притежаваше коне, ала малцина в околността също имаха. Техните коли се теглеха от чули или от парши.

Балат се надигна да види кой е дошъл и Сакиса го последва, като тръбеше от вълнение. Шалан си прибра скицника. Наскоро татко ѝ забрани да рисува паршите и тъмнооките от имението — намираше го неподобаващо. Затова на нея ѝ беше трудно да се упражнява да рисува човешки фигури.

— Шалан?

Тя се сепна, когато забеляза, че Виким не е тръгнал подир Балат.

— Да.

— Не бях прав — рече Виким и ѝ подаде нещо. Кесийка. — За нещата, които правиш. Разбирам ги. И… и въпреки това действат. Благодаря ти.

Тя понечи да отвори кесийката.

— Недей.

— Какво е това?

— Черна жлъчка — отговори Виким. — Растение. Листата на растение. Ако ги изядеш, ще се парализираш. И ще престанеш да дишаш.

Шалан разтревожено пристегна кесийката. Не искаше и да знае откъде Виким познава подобно смъртоносно растение.

— Носех тези листа почти една година — тихо продължи Виким. — Смята се, че колкото повече ги държиш, толкова по-силни стават. Не мисля, че са ми нужни повече. Можеш да ги изгориш или каквото и да е. Просто си рекох, че трябва да са у тебе.

Шалан се усмихна, макар да бе разстроена. Виким е носил тази отрова? И е вярвал, че трябва да ѝ я даде?

Той отърча след Балат и Шалан натъпка кесийката в чантата си. По-късно щеше да намери как да унищожи листата. Взе молива и пак почна да рисува.

Не след дълго вниманието ѝ се отклони от крясъци в къщата. Вдигна поглед. Дори не знаеше колко време е минало. Стана, притисна чантата до гърдите си и прекоси двора. Пред нея ластарите потрепваха и се прибираха. Тя ускори ход и усети как настъпва някои от тях, как те се сгърчват под нозете ѝ и се мъчат да се скрият. Култивираните ластари нямаха здрави инстинкти.

Когато стигна до къщата, отвътре се разнесоха нови викове.

— Татко! — Гласът на Аша Юшу. — Татко, моля те!

Шалан отвори дъсчената врата. Копринената ѝ рокля прошумоля по пода, когато влезе вътре и свари изправени пред татко трима мъже в старовремско облекло — прилични на пола таками до коленете, ярки свободни ризи и небрежни горни дрехи, дълги до земята.

Юшу бе коленичил на пода, а ръцете му бяха вързани на гърба. С годините беше напълнял заради пристъпите си на разгулен живот.

— Ба. Няма да търпя такова изнудване — рече татко.

— Неговите дългове са и твои дългове, Сиятелни господарю — отвърна един от мъжете със спокоен и мек глас. Беше тъмноок, ако и да не звучеше като такъв. — Той ни обеща да платиш дълговете му.

— Излъгал ви е — съобщи татко. Пазачите Екел и Джикс стояха от двете му страни с ръце върху оръжията си.

— Татко — през сълзи прошепна Юшу. — Ще ме отведат…

— От тебе се очакваше да си на обиколка из по-отдалечените ни имоти! — изрева татко. — Да проверяваш земите ни, а не да гуляеш с разни крадци и да проиграваш богатствата и доброто ни име!

Юшу оброни глава и се отпусна в оковите си.

— Ваш е — завърши татко, врътна се и изхвърча от салона.

Шалан зяпна. Един от мъжете с въздишка посочи Юшу. Другите двама го грабнаха. Не бяха доволни да си идат, без да са получили пари. Юшу трепереше, докато го влачеха пред погледите на Балат и Виким. Навън заплака за милост и взе да моли да му дадат пак да говори с татко.

— Балат — рече Шалан, отиде при брат си и го улови заръката. — Направи нещо!

— Всички знаехме докъде ще го доведе комарът — отговори Балат. — Казвахме му, Шалан. Той не слушаше.

— Но е наш брат!

— Какво очакваш да направя? Откъде да взема достатъчно сфери, та да платя дълговете му?

Воплите на Юшу затихнаха, когато мъжете излязоха от къщата.

Шалан хукна след баща си и подмина Джикс, който се почесваше по главата. Татко беше влязъл в кабинета си две стаи по-нататък. Шалан се поспря на вратата и видя как баща ѝ се стовари в стола край камината. Пристъпи вътре, мина край писалището, където татковите арденти — и понякога съпругата му — водеха сметките и му четяха доклади.

Сега там нямаше никого, но тефтерите бяха отворени и разкриваха сурова истина. Шалан прикри уста с длан при вида на няколко писма за дългове. Помагала беше с разни дребни сметки, ала никога не беше виждала толкова много от цялата картина и се изуми. Как бе възможно семейството да дължи толкова много пари?

— Няма да променя решението си, Шалан — рече татко. — Върви си. Юшу сам издигна кладата си.

— Но…

— Остави ме! — изрева татко и се надигна.

Шалан се сви, зяпна и сърцето ѝ почти спря. Около нея се загърчиха духчета на страха. Татко никога не ѝ крещеше. Никога.

Той пое дълбоко дъх и застана до прозореца. Продължи да говори с гръб към нея.

— Не мога да си позволя да платя толкова.

— Защо? Заради сделката със Сиятелния господар Ревилар ли, татко? — попита тя и погледна тефтерите. — Не, нещо по-голямо е.

— Най-сетне ще направя нещо от себе си — отговори татко — и от този дом. Ще ги накарам да спрат да шушукат за нас; ще сложа край на разпитите. Домът Давар ще се превърне в сила в това княжество.

— Като печелим благосклонността на предполагаеми съюзници? Като харчим пари, с които не разполагаме?

Татко я изгледа. Лицето му беше в сянка, но очите му отразяваха светлината като два въглена, разположени дълбоко в орбитите си. В този миг Шалан усети ужасяващата омраза на баща си. Той приближи и я хвана за ръцете. Чантата ѝ падна на пода.

— Направих това за теб — изрева той и стисна силно и болезнено. — И ти ще се подчиняваш. Сбърках някъде, сбърках като ти позволих да се научиш да ме подпитваш.

Шалан проплака от болка.

— В този дом ще настанат промени. Без повече слабост. Ще намеря начин…

— Моля те, спри.

Татко сведе поглед към нея и сякаш за пръв път забеляза сълзите в очите ѝ.

— Татко… — прошепна тя.

Той погледна нагоре, към своята стая. Шалан знаеше, че гледа към душата на мама. После я пусна и тя падна на пода, а червените коси се сипнаха по лицето ѝ.

— Затворена си в твоите стаи — остро рече татко. — Върви и не излизай, докато не ти позволя.

Шалан се изправи на крака, грабна чантата си и излезе. В коридора опря гръб в стената, задиша неравно, а по брадичката ѝ закапаха сълзи. Нещата се подобряваха… татко се подобряваше…

Стисна очи. В нея бушуваха чувства, вихреха се и тя не можеше да ги овладее.

Юшу.

Всъщност татко изглеждаше сякаш иска да ме нарани, помисли Шалан и потрепери. Толкова се е променил. Тя почна да се смъква по стената и се обгърна с ръце.

Юшу.

Продължавай да режеш тези трънаци, силна моя, и проправи път за светлината…

Шалан се насили да стане. Все още разплакана, влетя в салона. Балат и Виким бяха седнали, а Минара тихо им поднасяше напитки. Пазачите ги нямаше — навярно се бяха върнали на постовете си навън.

Балат съгледа Шалан, изправи се и зяпна. Завтече се към нея и в бързината катурна чашата си. Виното се разля по пода.

— Удари ли те? Проклятие! Ще го убия! Ще ида при Върховния принц и…

— Не ме е удрял. Моля те, Балат. Ножа ти. Онзи, който татко ти подари.

Балат погледна към колана си.

— Какво за ножа?

— Скъп е. Ще опитам да го разменя за Юшу.

Балат отбранително положи длан върху ножа.

— Юшу сам издигна кладата си, Шалан.

— Тъкмо това ми каза и татко — отвърна Шалан, изтри сълзите си и го погледна в очите.

— Аз… — Балат погледна през рамо в посоката, накъдето бяха отвели Юшу. Въздъхна, откачи ножницата от колана и я даде. — Няма да е достатъчно. Казват, че дължи близо сто изумрудени броама.

— Имам и огърлицата — продължи Шалан.

Виким кротко отпиваше от виното си. Откачи своята ножница и я остави на края на масата. Шалан я грабна пътем и изтича навън. Можеше ли да ги настигне навреме?

Видя каретата съвсем наблизо по пътя. Хукна с най-голямата бързина, която пантофките ѝ позволяваха, по настланата с камъни алея, през портите и на пътя. Не беше бърза, ала и чулите не бяха. Щом приближи, видя, че Юшу е вързан и върви след колата. Не вдигна поглед, когато Шалан мина край него.

Каретата спря, Юшу падна на земята и се сви на кълбо. Тъмноокият надменен мъж отвори вратичката и изгледа Шалан.

— Праща детето?

— Сама дойдох — отговори тя и подаде камите. — Вземете ги, моля, изработката им е отлична.

Мъжът се позачуди, после махна на един от спътниците си да слезе и да вземе ножовете. Шалан свали огърлицата си и я пусна в дланите на мъжа заедно с двата ножа. Онзи измъкна единия и го огледа. Шалан чакаше и неспокойно пристъпваше от крак на крак.

— Плакала си — обади се мъжът в каретата. — Толкова ли те е грижа за него?

— Той ми е брат.

— Е, и? Аз убих моя брат, когато опита да ме измами. Не бива да позволяваш роднинството да замъглява преценката ти.

— Обичам го — прошепна Шалан.

Онзи, който разучаваше камите, ги върна в ножниците.

— Отлична направа — призна той. — Бих ги оценил на двадесет изумрудени броама.

— А огърлицата? — попита Шалан.

— Проста, обаче е от алуминий, който се добива само с Превръщане — отвърна мъжът на началника си. — Десет изумрудени.

— Взети заедно, правят половината от парите, които брат ти дължи — обобщи мъжът в каретата.

Сърцето на Шалан се сви.

— А… какво ще правите с него? Ако го продадете в робство, няма да си върнете такъв голям дълг.

— Често съм в настроение да си припомням, че светлооките кървят досущ като тъмнооките. И понякога е добре да се дава пример за назидание на останалите, да им се напомня да не вземат заеми, които не могат да върнат. Може да ми спести повече пари, отколкото сам струва, ако го покажа разумно.

Шалан усети как се смалява. Стисна ръце, едната скрита, другата — не. Значи загуби? Жените от татковите книги, онези, на които тя беше почнала да се възхищава, нямаше да умоляват, за да спечелят сърцето на този човек. Щяха да опитат с логика.

Шалан не беше силна в логиката. Не беше обучена, а и сега определено не беше в настроение за логика. Но когато сълзите ѝ потекоха отново, тя се насили да каже първото нещо, което ѝ дойде на ума.

— Така той може да Ви спести пари, а може и да не Ви спести. Това е хазарт. Вие не ми приличате на човек, който залага.

Мъжът се разсмя.

— Какво те накара да кажеш това? Та нали съм тук заради комарджийските дългове на брат ти!

— Не — отговори Шалан и се засрами от сълзите си. — Вие сте човек, който печели от комарджийството на другите. Знаете, че то обикновено води до загуби. Давам Ви предмети с истинска стойност. Вземете ги. Моля Ви.

Мъжът се умисли. Пресегна се за камите и подчиненият му ги подаде. Извади една от канията и я разгледа.

— Дай ми една причина да проявя милост към този човек. В моето заведение той се показа надменен и ненаситен, игра, без да се замисля за трудностите, които би причинил на вас, неговото семейство.

— Майка ни беше убита — рече Шалан. — В онази нощ, докато плачех, Юшу ме прегръщаше.

Само това имаше.

Онзи разсъди. Шалан чувстваше как сърцето блъска в гърдите ѝ. Най-сетне мъжът ѝ подхвърли огърлицата.

— Задръж си я.

После кимна на своя човек.

— Срежи въжетата на оня дребен кремлинг. Малката, ако си разумна, ще научиш брат си да бъде по-… въздържан. — И затвори вратичката.

Шалан отстъпи, докато мъжът срязваше въжетата на Юшу. После той се качи отзад на колата и почука. Каретата потегли.

Шалан коленичи до Юшу. Той примигна с едно око — другото беше насинено и почваше да се подува — докато Шалан развърза окървавените му ръце. Не бе минал и четвърт час, откакто татко заяви, че мъжете могат да го отведат, и те явно бяха използвали това време да му покажат, че не са доволни, задето не получават пари.

— Шалан? — продума Юшу с разкървавените си устни. — Какво стана?

— Не чу ли?

— Ушите ми звънят. Всичко се върти. Аз… свободен ли съм?

— Балат и Виким изтъргуваха камите си срещу теб.

— И Мил прие толкова малко?

— Очевидно не знае истинската ти стойност.

Юшу се усмихна широко.

— Все бързаш да отговориш, а?

С помощта на Шалан се изправи на крака и закуцука към къщата.

По средата на пътя Балат се присъедини към тях и улови Юшу под мишница.

— Благодаря ти — прошепна Юшу. — Тя казва, че си ме спасил. Благодаря ти, братко.

Той захлипа.

— Аз… — подзе Балат и замести поглед от Шалан към Юшу. — Ти си ми брат. Нека се приберем, та да те почистят.

Доволна, че има кой да се погрижи за Юшу, Шалан ги остави и влезе в къщата. Качи се по стълбите, подмина светещата стая на татко и влезе в своята. Седна на леглото.

Зачака бурята.

Долу се надигнаха викове. Шалан стисна очи.

Накрая вратата на стаята ѝ се отвори.

Тя погледна. Татко стоеше на прага. Шалан видя някаква купчинка зад него, на пода в коридора. Минара, прислужничката. Тялото ѝ не лежеше както трябва, ръката ѝ беше огъната под странен ъгъл. Тя се размърда, простена и остави кръв по стената, когато опита да пропълзи по-далеч.

Татко влезе в стаята на Шалан и затвори вратата.

— Знаеш, че никога няма да те нараня, Шалан — тихо каза той.

Тя кимна и заплака.

— Открил съм начин да се владея. Трябва просто да изпусна гнева. Не мога да виня себе си за този гняв. Другите го създават, когато не ми се подчиняват.

Възражението, че той не ѝ е наредил незабавно да върви в стаята си, а само да не излиза оттам, замря на устните ѝ. Глупаво извинение. И двамата знаеха, че тя умишлено не го е послушала.

— Не бих искал да ми се налага да наказвам други заради теб, Шалан.

Студено чудовище. Мигар това наистина беше баща ѝ?

— Време е — продължи той. — Повече никакви отстъпки. Ако ще сме важни в Я Кевед, не бива да ни виждат слаби. Разбираш ли?

Шалан кимна. Не можеше да спре сълзите.

— Добре — рече той и постави длан върху главата ѝ, после прокара пръсти през косите ѝ. — Благодаря.

Излезе и затвори вратата.

49. Как светът се преобразява

„Без това да е съвпадение, Тъкачите на Светлина включваха мнозина, които се занимаваха с изкуства. А именно: писатели, художници, музиканти, скулптори. При цялостния облик на ордена им, приказките за техните странни и разнообразни мнемонически способности може да са поукрасени.“

Из „Сияйни слова“, глава 21, страница 10

След като остави каретата си в конюшня на Външния пазар, Шалан бе отведена до стълби, изсечени в склона на хълм. Изкачи ги, после боязливо пристъпи на терасата, оформена в скалата. Край множество железни масички седяха добре облечени светлооки и бъбреха над чаша вино.

Намираха се достатъчно високо, та да виждат над военните лагери. Изгледът беше на изток, по посока на Произхода. Ама че неестествено разположение — Шалан се почувства уязвима. Беше навикнала балконите, градините и верандите да гледат в обратната на бурите посока. Вярно, надали някой щеше да излезе тук, когато се очакваше буря, но просто ѝ се струваше погрешно.

Появи се старши слуга в черно и бяло, поклони се и я нарече Сиятелна Давар, без да ѝ се налага да се представя. Трябваше да свиква; в Алеткар тя беше новост, при това лесно забележима. Остави слугата да я поведе между масите и отпрати охраната си за деня в едно по-просторно помещение, изсечено навътре в скалата вдясно от салона. Покривът и стените бяха обикновени и стаята можеше да се затваря плътно. Вътре още телохранители очакваха прищевките на господарите си.

Шалан привлече погледите на останалите посетители. Е, добре. Дошла беше да обезпокои техния свят. Колкото повече хората приказваха за нея, толкова по-големи щяха да са възможностите ѝ да ги убеди да я послушат за паршите, когато му дойдеше времето. Паршите бяха навсякъде из лагерите, дори и в тази разкошна винарна. Шалан съгледа трима в ъгъла — местеха бутилки от етажерките по стената в щайги. Действаха бавно, но неумолимо.

След още няколко стъпки се озова на мраморната балюстрада на самия край на терасата. Тук Адолин имаше своя маса, разположена така, че нищо да не препречва изгледа на изток. Недалеч до стената стояха двамина от личната охрана на Далинар; явно Адолин беше достатъчно важен, щото пазачите му да не чакат с останалите.

Адолин листеше един фолиант — прекомерно голям, за да не бъде взет за женска книга. Шалан беше виждала подобни с военни карти, с изображения на брони или на архитектура. Стана ѝ забавно, когато зърна глифите на този. Под тях имаше женски надписи за по-голяма яснота. Моди от Лиафор и Азир.

Адолин беше все така хубав. Може би и повече, понеже беше по-спокоен. Шалан нямаше да допусне той да разбърка ума ѝ. Имаше цел в тази среща: съюз с дома Колин, който да помогне на братята ѝ и да даде средства за разобличаването на Пустоносните и откриването на Уритиру.

Не можеше да си позволява слабости. Трябваше да владее положението. Не можеше да се държи угоднически и не можеше да…

Адолин я видя и затвори фолианта. Изправи се с усмивка.

… ох, Бурята да го отнесе. Тази усмивка.

— Сиятелна Шалан — рече той и подаде ръка. — Добре ли се настани в лагера на Себариал?

— Аха — отвърна тя с усмивка. Рошавата му коса извикваше у нея желанието да се пресегне и да прокара пръсти през нея. Децата ни ще имат възможно най-странните коси, рече си Шалан. Неговите руси и черни алетски кичури, моите червени и…

Нима наистина разсъждаваше за техните деца? Вече? Глупаво момиче.

— Да — продължи в опит да облекчи разговора. — Той е много мил с мен.

— Навярно защото сте роднини — отбеляза Адолин, настани я да седне и побутна стола ѝ. Направи го сам, а не остави старшия слуга. Шалан не очакваше това от толкова високопоставен мъж. — Себариал прави само нещата, за които мисли, че е принуден да прави.

— Струва ми се, че може да те изненада.

— А, вече е правил тъкмо това няколко пъти.

— Нима? Кога?

— Е — каза Адолин и седна, — веднъж произведе доста, хмм, шумен и неуместен звук на среща с краля… — Адолин се усмихна и сви рамене, като че му е неудобно, но не се изчерви, както би се изчервила Шалан в подобно положение. — Това брои ли се?

— Не съм сигурна. Доколкото познавам чичо Себариал, съмнявам се това да е било изненадващо. По-скоро, очаквано.

Адолин се засмя и отметна глава назад.

— Да. Май си права. Права си.

Изглеждаше толкова уверен. Не твърде самонадеян като баща ѝ. Всъщност, Шалан мислеше, че държанието на баща ѝ беше породено не от увереност, а от липсата ѝ.

Адолин приемаше с лекота и собственото си положение, и хората наоколо. Когато махна на старшата слугиня да донесе листата с вината, той ѝ се усмихна, макар жената да беше тъмноока. А усмивката му успя да накара дори една старша слугиня да се изчерви.

И се очакваше Шалан да накара този мъж да я ухажва? В името на Бурите, тя се чувстваше по-способна, когато се мъчеше да измами главатаря на Призрачната кръв. Правѝ се на изтънчена, заповяда си тя. Адолин се движи в най-издигнати среди и е имал връзки с най-изисканите дами в света. Ще очаква това и от тебе.

— И така — подзе той и взе да разглежда листата с вината, описани с глифи. — От нас се очаква да се оженим.

— Бих олекотила израза, Сиятелни господарю — отговори Шалан, като внимателно подбираше думите си. — Не се очаква да се оженим. Просто братовчедка ти Ясна искаше да обмислим брака, а леля ти явно беше съгласна.

— Всемогъщият да пази мъжа, чиито родственици не са единодушни за бъдещето му — въздъхна Адолин. — Разбира се, за Ясна е съвсем нормално да достигне средна възраст без съпруг, но ако аз навърша двадесет и три години без булка, сякаш ще се превърна в някаква заплаха. Сексистко от нейна страна, не намираш ли?

— Е, тя искаше и аз да се омъжа. Така че не бих го определила като сексистко. Просто… ясна-истко? — Тя замълча. — Яснагинистично? Не, глупости. Би трябвало да е мизяснаистично, обаче не върши работа, нали?

— Мене ли питаш? — откликна Адолин и обърна менюто така, че и тя да го види. — Какво мислиш да поръчаме?

— В името на Бурята — продума Шалан. — И това всичкото са различни видове вина?

— Аха — отвърна Адолин и се приведе някак заговорнически към нея. — Честно казано, не обръщам голямо внимание. Ренарин знае разликите между вината — позволиш ли му, има да каканиже до безкрай. Аз пък поръчвам нещо, което ми се стори тежичко, а всъщност избирам по цвета. — Той се намуси. — Официално сме във война. Не мога да пия нищо упойващо, просто за всеки случай. Малко е глупаво, понеже днес няма да излизаме на плато.

— Сигурен ли си? Мислех, че нападенията не са редовни.

— Да, обаче моят лагер днес не е дежурен. А и те почти никога не приближават толкова преди буря. — Адолин се облегна, прегледа менюто и посочи едно от вината, като при това намигна на жената, която поднасяше.

Шалан усети хлад.

— Чакай малко. Буря?

— Аха — рече Адолин и погледна часовника в ъгъла. Себариал беше споменал, че часовниците стават все по-разпространени тук. — Всеки миг би трябвало да почне. Не знаеше ли?

Шалан изломоти нещо, гледайки на изток, отвъд неравния пейзаж. Дръж се с достойнство!, каза си тя. Изискано! Ала вместо това една първобитна част от нея искаше да намери дупка, където да се скрие. Изведнъж си въобрази, че може да усети как налягането пада, като че самият въздух се стреми да избяга. Можеше ли да види как бурята започва там далеч? Не, нямаше нищо. Шалан все пак погледна.

— Не проверих списъка, на бурите у Себариал — насили се да каже тя. Пък и, честно казано, какъвто си беше Себариал, списъкът му навярно беше остарял. — Заета бях.

— Хъм. Чудех се защо не ме попита за това място. Просто допуснах, че вече си го чувала.

Това място. Откритият балкон, който гледаше на изток. Сега светлооките, които пиеха вино, ѝ се видяха изпълнени с очакване, малко напрегнати. Втората стая — голямата стая с яките врати, където стояха телохранителите — намери обяснение.

— Дошли сме тук, за да гледаме? — прошепна тя.

— Нова мода. Явно се предполага да седим тук, докато бурята почти ни връхлети, после да отърчим и да се скрием в другата стая. От седмици искам да дойда и едва сега успях да убедя пазачите си, че тук е безопасно. — Последните думи Адолин произнесе с известна горчивина. — Ако искаш, можем отсега да се преместим в другата стая.

— Не — отвърна Шалан и със сила откъсна пръстите си от ръба на масата. — Добре съм.

— Виждаш ми се бледа.

— Такава съм си.

— Защото си от ведените?

— Защото напоследък все съм на ръба на паниката. О, това нашето вино ли е?

Изискано, напомни си тя. Подчертано не гледаше на изток.

Прислужницата им поднесе две чаши искрящо синьо вино. Адолин взе своята и почна да я разучава. Подуши виното, отпи малко, после кимна доволно и освободи прислужницата с последна усмивка. Докато жената се оттегляше, той наблюдаваше задните ѝ части.

Шалан въпросително вдигна вежди, но Адолин явно не намираше, че върши нещо нередно. Върна вниманието си към Шалан и пак се приведе напред.

— Знам, че се очаква човек да поразклати чашата, да вкуси виното и прочие — прошепна той. — Но никой никога не ми е обяснявал какво да търся.

— Може би буболечки, които плуват вътре?

— Ами, новият опитвач на храните ми щеше да ги съгледа веднага. — Той се усмихна, но Шалан разбра, че надали се шегува. Някакъв слаб мъж в цивилни дрехи беше дошъл да си приказва с телопазителите. Може да беше опитвачът.

Шалан отпи от виното. Добро беше — леко сладко, леко пикантно. Не че можеше да посвети много мислене на вкуса с тази буря…

Престани, рече си тя и се усмихна на Адолин. Трябваше да се погрижи днешната среща да мине добре за него. Накарай го да говори за себе си. Помнеше този съвет от книгите.

— Нападенията на платата — подзе тя. — Как разбирате кога изобщо да започнете?

— Хмм. О, имаме си съгледвачи — отговори Адолин и се облегна в стола. — Хора, които стоят горе в кулите с онези грамадни далекогледи. Проверяват всяко плато, до което можем да се доберем в разумно време, и търсят какавида.

— Чувам, че си спечелил своя дял от какавидите.

— Е, май не бива да говоря за това. Татко иска това повече да не е състезание. — Адолин я погледна очаквателно.

— Но можеш да говориш за минали нападения — отвърна Шалан с усещането, че изпълнява ролята според очакванията.

— Сигурно. Преди няколко месеца имахме едно нападение, при което спечелих какавидата практически сам. Нали разбираш, двамата с татко прескачаме първи пропастта и разчистваме място за мостовете.

— Не е ли опасно? — попита Шалан и покорно го загледа с широко отворени очи.

— Да, обаче ние сме Броненосци. Всемогъщият ни е дарил със сила и мощ. Отговорността е голяма и сме длъжни да използваме силите си в защита на нашите войници. Като минаваме първи, спасяваме живота на стотици от тях. Това ни позволява лично да водим армията.

Той замълча.

— Колко смело — откликна Шалан с, както се надяваше, задъхан и изпълнен с обожание глас.

— Е, така е правилно. Но е опасно. В онзи ден прескочих, обаче двамата с татко се оказахме доста разделени от паршендите. Той беше принуден да се върне, а един удар в крака стана причина набедреникът му да се напука, когато скочи обратно. Така че беше опасно да скочи отново при мен. Останах сам да чакам спускането на моста.

Адолин пак замълча. Навярно Шалан трябваше да попита какво се е случило после.

— А ако искаш да акаш? — поинтересува се тя вместо това.

— Е, обърнах гръб на пропастта и започнах да размахвам Меча с намерението да… Чакай малко. Какво каза?

— Да акаш — уточни Шалан. — Ето, ти си на бойното поле, облечен в метал като краб в черупка. И ако природата се обади?

— Аз… ъъъ… — Адолин се свъси. — Никоя жена не ме е питала такива работи.

— Ура за оригиналността! — рече Шалан, при все че се поизчерви. Ясна нямаше да е доволна. Не можеше ли да внимава какви ги приказва поне веднъж? Накарала го беше да говори за нещо, което харесва; всичко вървеше добре. И сега това.

— Добре — бавно подзе Адолин. — Във всяко сражение има прекъсвания и хората се редуват на предната линия. За всеки пет минути бой разполагаш с приблизително толкова почивка. Когато Броненосецът се оттегля, хората преглеждат Бронята за пукнатини, дават му да пийне или да хапне и му помагат с… онова, което ти спомена. Не е добра тема за разговор, Сиятелна. Всъщност ние не говорим за това.

— Тъкмо затова е добра тема за разговор. Мога да прочета за Броненосците и за славното клане в официалните истории. Никой обаче не записва мръсните подробности.

— Е, наистина става мръсно — намръщи се Адолин и отпи. — Не можеш наистина… не вярвам, че го казвам… не можеш наистина да се избършеш, когато си в Броня, та се налага някой да го свърши вместо тебе. Чувствам се като пеленаче. Друг път просто нямаш време…

— И?

Той я огледа с присвити очи.

— Какво? — попита тя.

— Просто опитвам да разбера да не би да си Шутът с перука. Той би ми причинил такова нещо.

— Нищо не ти причинявам. Само съм любопитна. — И, в интерес на истината, ѝ беше любопитно. Замисляла се беше за тези неща. Даже май повече отколкото си заслужаваше.

— Добре. Щом трябва да знаеш, старата войнишка мъдрост гласи, че е по-добре да се засрамиш, отколкото да умреш. Не можеш да допуснеш нещо да отвлече вниманието ти от боя.

— И…

— И да. Аз, Адолин Колин, братовчед на краля и престолонаследник на княжеството Колин, съм се насирал в Бронята. Три пъти, винаги нарочно. — Той пресуши остатъка от виното. — Ти си много особена жена.

— Щом се налага да ти напомня, ти започна днешния ни разговор с шега за метеоризма на Себариал.

— Май да. — Адолин се засмя. — Не върви според очакванията, нали?

— Лошо ли е това?

— Не — отвърна Адолин и се усмихна още по-широко. — Всъщност, доста е освежаващо. Знаеш ли колко пъти съм разказвал как спасих платото?

— Убедена съм, че си бил много смел.

— Много.

— Макар и не колкото бедните хорица, които трябва да чистят доспехите ти.

Адолин се разсмя гръмко. За пръв път прозвуча напълно искрено — някакво негово чувство, което не беше предварително замислено или очаквано. Той заблъска с юмрук по масата, после махна за още вино и отри сълзите от очите си. Усмивката, с която я дари, заплашваше пак да я накара да се изчерви.

Я чакай. Да не би да… се получи? Предполагаше се тя да се представи като женствена и крехка, а не да разпитва хората какво става, ако се наложи да се изходят по време на сражение.

— Добре — продължи Адолин и взе чашата. Този път дори не погледна прислужницата. — Какви други мръсни тайни искаш да узнаеш? Накара ме да се разголя. Има сума ти неща, които не се споменават в разказите и в официалните истории.

— Какавидите — нетърпеливо подхвана Шалан. — Как изглеждат?

— Това ли те интересува? — попочеса се Адолин по главата. — Аз пък бях убеден, че ще искаш да знаеш за протриването…

Шалан бръкна в чантата си, извади лист хартия на масата и почна да рисува.

— Доколкото разбирам, никой не е проучвал задълбочено пропастните чудовища. Има няколко скици на мъртви зверове и толкова. А анатомията в тези рисунки е ужасна. Сигурно жизненият им цикъл е интересен. Навестяват тези пропасти, но се съмнявам, че наистина живеят тук. Няма достатъчно храна за толкова големи животни. Това значи, че идват тук като част от някакъв миграционен модел. Идват тук да правят какавиди. Виждал ли си някога малки? Преди да направят какавидата?

— Не — каза Адолин и премести стола си от нейната страна на масата. — Често това става през нощта и ние ги виждаме чак на сутринта. Трудно е да се забележат по платата — на цвят са като скалите. Това ме кара да си мисля, че паршендите ни наблюдават. Толкова често се стига до сражения по платата. Ще рече, те ни виждат да мобилизираме и после по посоката, в която се отправяме, преценяват къде ще намерят какавидата. Ние имаме преднина, обаче те се придвижват по-бързо из равнините, затова пристигаме едновременно…

Той млъкна и наведе глава да види по-добре скицата.

— В името на Бурята! Наистина е хубаво, Шалан!

— Благодаря.

— Не, имам предвид наистина хубаво.

Тя беше скицирала набързо няколкото типа какавиди, за които бе чела в книгите, наред с изображения на хора до тях за сравнение на размера. Не беше много добре — работеше за скорост. Но Адолин изглеждаше искрено впечатлен.

— Формата и текстурата на какавидата — каза тя — могат да помогнат за класифицирането на пропастните чудовища в семейство сходни животни.

— Най-много прилича на това — отговори Адолин, приближи още малко и посочи една от скиците. — Когато я докосна, тя е твърда като скала. Трудно е да се отвори без Меч. Разбиването с чукове би отнело цяла вечност.

— Хмм — обади се Шалан и си записа нещо. — Сигурен ли си?

— Аха. Така изглеждат. Защо?

— Това е какавидата на ю-нериг. Черупчесто животно от моретата около Марабетия. Казвали са ми, че тамошните хора ги хранят с престъпници.

— Ох.

— Може да е лъжливо потвърждение. Съвпадение. Ю-нериг е водно животно. Излиза на сушата само да прави какавида. Струва ми се пресилено да виждаме връзка с пропастните чудовища…

— Сигурно — отговори Адолин и отпи от виното. — Щом казваш.

— Може да е важно.

— За изследването. Знам. Леля Навани все така приказва.

— Може значението да е по-практично — рече Шалан. — Колко приблизително от тези създания се убиват от вашите войски и от паршендите всеки месец?

Адолин сви рамене.

— Горе-долу по едно на три дни като че ли. Понякога повече, друг път по-малко. Значи… петнадесет или там някъде месечно?

— Виждаш ли какъв е проблемът?

— Аз… — Адолин поклати глава. — Не. Извинявай. Май съм безполезен, ако не се отнася до това да намушкаш някого.

Шалан му се усмихна.

— Глупости. Показа вещина в избора на вино.

— Всъщност избрах го случайно.

— И е прекрасно на вкус. Емпирическо доказателство за твоята методология. Сега, ти навярно не виждаш проблема, защото не разполагаш с точните факти. Като цяло, големочерупчестите зверове се въдят бавно и растат бавно. Това е защото повечето екосистеми могат да поддържат малки популации от хищници с такива размери на върха си.

— Чувал съм и по-рано една-две от тези думи.

Шалан го погледна и вдигна вежди в почуда. Адолин се беше приближил още повече, за да види рисунката. Носеше лек парфюм, свеж дървесен аромат. Олеле…

— Добре, добре — рече той и се засмя, докато разглеждаше скиците. — Не съм толкова задръстен, колкото се преструвам. Разбирам какво казваш. Наистина ли мислиш, че бихме могли да избием толкова от тях, че това да стане проблем? Искам да кажа, хората ги ловуват от поколения, а зверовете още обикалят наоколо.

— Вие тук не ги ловите, Адолин. Вие ги обирате. Вие систематично унищожавате младото им поколение. Дали напоследък не са излизали да правят какавиди по-малко?

— Аха — колебливо каза той. — Мислим, че може да е заради сезона.

— Може. А може да е и заради това, че след повече от пет години обиране на какавидите, популацията е на изчезване. Обикновено зверове като пропастните чудовища нямат естествени врагове. Внезапната загуба на по сто и петдесет или повече животни годишно може да е бедствена за тях.

Адолин се намръщи.

— Скъпоценните ядра, които добиваме, изхранват хората във военните лагери. Без постоянен приток на нови камъни със значителни размери, превръщателите накрая ще счупят онези, с които разполагаме, и ние не ще можем да поддържаме войските си тук.

— Не казвам да престанете с лова — отговори Шалан и се изчерви. Навярно не трябваше да настоява на това. Уритиру и паршите — ето кое беше непосредствената задача. Все пак, тя трябваше да спечели доверието на Адолин. Ако успееше да помогне за пропастните чудовища, може би той щеше да я послуша, когато се обърне към него с нещо още по-революционно.

— Всичко, което казвам — продължи тя, — е, че си струва да се мисли и да се проучва. Какво ще стане, ако успеете да отгледате пропастни чудовища, да отгледате малки така, както се отглеждат чули? Вместо да вземате по три на седмица, да отгледате и да съберете стотици?

— Би могло да се окаже полезно — умислено рече Адолин. — Какво ще ти е нужно, за да го направиш?

— Е, не казвах, че… Имам предвид… — Шалан се спря. — Трябва да изляза на Пустите равнини — продължи тя по-твърдо. — Ако ще опитвам да разбера как се отглеждат тези животни, ще е необходимо да видя някоя от какавидите, преди да е разрязана. За предпочитане е да видя и възрастно пропастно чудовище и, в идеалния случай, да се сдобия с уловено малко, което да изучавам.

— Просто един кратък списък невъзможни неща.

— Е, ти попита.

— Може да успея да те изведа на Пустите равнини. Татко обеща на Ясна да ѝ покаже мъртво пропастно чудовище, затова си мисля, че е планирал да я заведе след някой лов. Да видиш какавида обаче… те рядко се появяват близо до лагерите. Ще се наложи да те отведа опасно близо до територията на паршендите.

— Убедена съм, че можеш да ме защитиш.

Той я погледна с очакване.

— Какво? — попита Шалан.

— Чакам някое остроумие.

— Говорех сериозно. Сигурна съм, че когато ти си там, паршендите не ще дръзнат да се приближат.

Адолин се усмихна.

— Искам да кажа, само вонята…

— Допускам, че никога няма да стигна дотам да ти кажа за това.

— Никога — съгласи се Шалан. — Ти беше откровен, подробен и завладяващ. Това не са неща, които бих допуснала да забравя за един мъж.

Усмивката му стана още по-широка. Бурите да го отнесат, какви очи…

Внимавай, каза си Шалан. Внимавай! Кабсал лесно те подведе. Не повтаряй.

— Ще видя какво мога да направя. В близко бъдеще паршендите може и да не са проблем.

— Наистина ли?

Адолин кимна.

— Не е широко известно, макар че казахме на Върховните принцове. Утре татко ще се срещне с някои от водачите на паршендите. Срещата може да доведе до започване на преговори за мир.

— Та това е фантастично!

— Да. Нямам големи надежди. Убиецът… както и да е. Нека видим какво ще стане утре. Но ще трябва да се занимавам с това между останалите работи, които татко има за мен.

— Дуелите — каза Шалан и се приведе към него. — Какво става, Адолин?

Той видимо се колебаеше. Шалан продължи по-тихо.

— Каквото и да е ставало из лагерите напоследък, Ясна не беше наясно с него. Чувствам се окаяно невежа за тукашната политика, Адолин. Подразбрах, че баща ти и Върховният принц Садеас са имали разпра. Кралят е променил същината на нападенията на платата, а всички говорят, че ти вече се дуелираш. Но доколкото схващам, ти не си преставал.

— Друго е. Сега се дуелирам, за да спечеля.

— А преди не е било така?

— Не, тогава се дуелирах, за да наказвам. — Адолин се озърна, сетне я погледна в очите. — Започна се, когато баща ми взе да получава видения…

И Адолин продължи да говори. Заля я с изненадваща история с много повече подробности, отколкото Шалан очакваше. История за предателство и за надежда. Видения от миналото. Единен Алеткар, готов да преживее задаващата се буря.

Шалан не знаеше как да разбира всичко това, ала осъзнаваше, че Адолин ѝ говори, защото е наясно със слуховете из лагерите. Естествено, тя беше чула за пристъпите на Далинар и имаше представа какво е направил Садеас. Когато Адолин спомена, че баща му иска Сияйните рицари да се върнат, тя усети хлад. Взе да се оглежда за Шарка — той би трябвало да е наблизо — но не го откри.

Същината на историята, поне според Адолин, беше предателството на Садеас. Очите на младия принц потъмняха и лицето му пламна, когато заговори как са били изоставени на Пустите равнини, обградени от врагове. Адолин изглежда се смути, когато разказа как са били спасени от отряд низши мостови.

Той ми се доверява, помисли Шалан с вълнение. Тя положи свободната длан върху ръката му, докато говореше — невинен жест, ала явно го накара да продължи и той тихо обясни плана на Далинар. Шалан не беше убедена, че Адолин трябва да споделя всичко това с нея. Двамата едва се познаваха. Ала споделянето сякаш вдигна някакво бреме от плещите на Адолин и той се успокои.

— Май това е краят. От мен се очаква да отвоювам Остриетата от другите, да премахна жилото им, да ги засрамя. Обаче не знам дали ще се получи.

— Защо не?

— Онези, които приемат да се дуелират с мен, не са достатъчно важни — отговори той и сви юмрук. — Ако спечеля твърде много от тях, истинските мишени — Върховните принцове — ще се уплашат и ще ми отказват двубои. Нужни са ми много по-ярки дуели. Не, всъщност ми е нужен двубой със Садеас. Да забия ухилената му муцуна в камъните и да си върна Меча на татко. Той обаче е прекалено мазен. Никога няма да го принудим да приеме.

Шалан установи, че отчаяно иска да направи нещо, каквото и да е, за да помогне. Усещаше как се топи заради настойчивата загриженост в очите му, заради страстта.

Помни Кабсал…, пак си каза тя.

Добре, Адолин надали щеше да опита да я убие. Но това не означаваше тя да допуска умът ѝ да се размеква в негово присъствие. Прокашля се, откъсна очи от неговите и ги сведе към скицата.

— Лошо. Разстроих те. Не ме бива много в ухажването.

— Можеше да ме залъжеш… — отговори Адолин и сложи ръка върху нейната.

Шалан прикри изчервяването си като сведе глава и почна да рови в чантата.

— Трябва да знаеш върху какво работеше братовчедка ти преди смъртта си.

— Поредния том от жизнеописанието на баща ѝ?

— Не — отговори Шалан и извади лист хартия. — Адолин, Ясна смяташе, че Пустоносните ще се върнат.

— Какво? — възкликна той и се свъси. — Та тя даже не вярваше във Всемогъщия. Откъде накъде ще вярва в Пустоносните?

— Разполагаше с доказателства — отговори Шалан и почука по листа с показалец. — Опасявам се, че голяма част от тях потънаха в океана, обаче имам някои от бележките ѝ, освен това… Адолин, колко трудно ще бъде според тебе да убедя Върховните принцове да се откажат от своите парши?

— Да се откажат от какво?

— Колко трудно ще бъде да накарам всички да спрат да използват паршите като роби? Да ги дадат или… — Гръм да го удари, тя не искаше да сложи началото на изтреблението на целия им род, нали? Но това бяха Пустоносните. — … или да ги освободят, или нещо такова. Да ги извадят вън от лагерите.

— Колко трудно? Без да се замислям, казвам невъзможно. Или наистина невъзможно. Защо въобще бихме искали да правим нещо такова?

— Ясна смяташе, че те може би са свързани с Пустоносните и с тяхното завръщане.

Адолин поклати глава и се умисли.

— Шалан, ние едва смогваме да накараме Върховните принцове да воюват като хората. Ако баща ми или кралят изискат всички да се отърват от паршите си… В името на Бурите! Това ще разбие кралството в един миг.

Значи Ясна беше права и за това. Никаква изненада. На Шалан наистина ѝ беше интересно да види колко ожесточено се противи на идеята самият Адолин. Той глътна щедро от виното, напълно сащисан.

Явно беше време за отстъпление. Срещата мина много добре; не би желала да я завърши в подобен горчив дух.

— Това беше нещо, което Ясна каза. Но наистина бих предпочела Сиятелната господарка Навани да отсъди колко важно е предположението. Тя познава дъщеря си и нейните писания по-добре от всекиго.

Адолин кимна.

— Тогава отиди при нея.

Шалан почука с пръсти по хартията.

— Опитах. Тя не се държа особено предразполагащо.

— Понякога леля Навани може да е надменна.

— Не е това — обясни Шалан и погледът ѝ мина по писмото. Отговор, който получи на молбата да се срещне с Навани и да обсъдят работата на дъщеря ѝ. — Тя не иска да се вижда с мен. Надали иска да признае, че съществувам.

Адолин въздъхна.

— Не иска да повярва. За Ясна, имам предвид. За нея ти представляваш нещо — истината, по някакъв начин. Дай ѝ време. Просто има нужда да скърби.

— Не съм убедена, че това може да чака, Адолин.

— Ще говоря с нея. Какво ще кажеш?

— Прекрасно. Почти като теб.

Той се усмихна.

— Не е нещо особено. Тоест, щом почти-едва ли не-може би ще се женим, навярно трябва да се грижим взаимно за интересите си. — Той замълча, после додаде. — Но не споменавай онова за паршите пред друг. Няма да се приеме добре.

Шалан кимна разсеяно. Сетне осъзна, че го зяпа. Един ден щеше да целуне тези устни. Позволи си да си го представи.

И ах, очи на Аш… в него имаше нещо приветливо. Не го очакваше у толкова високопоставен човек. Всъщност, никога не беше срещала високородни хора, преди да дойде на Пустите равнини, обаче всички мъже с положение, близко до това на Адолин, които познаваше, бяха сковани и даже ядовити.

Не и Адолин. В името на Бурите, да е с него беше още нещо, с което можеше много силно да привикне.

Хората на верандата се размърдаха. За миг Шалан не им обърна внимание, ала тогава мнозина почнаха да се надигат от столовете и да поглеждат на изток.

Бурята. Точно така.

Тревога прониза Шалан, когато се обърна по посока на Произхода на Бурите. Вятърът ставаше по-мощен, по верандата се понесоха листа и боклуци. Долу Външният пазар беше събран, шатрите бяха сгънати, тентите — навити и прозорците затворени. Всички военни лагери се готвеха.

Шалан натъпка вещите си в чантата, стана и пристъпи към края на балкона, стиснала със свободната си ръка каменния парапет. Адолин отиде при нея. Зад тях хората се трупаха и шушукаха. Шалан чу стържене на желязо по камъка — паршите почнаха да издърпват масите и столовете и ги прибираха, за да ги опазят и за да направят място на светлооките да се оттеглят на безопасно място.

Хоризонтът постепенно потъна в мрак като потъмняващо от гняв лице. Шалан стискаше парапета и гледаше как целият свят се преобразява. Ластарите се прибраха, скалните пъпки се затвориха. Тревата се скри в дупките си. Някак си знаеха. Всички знаеха.

Въздухът стана студен и влажен. Ветровете преди бурята заблъскаха Шалан в лицето и развяха косите ѝ назад. Долу, право на север, лагерите бяха струпали отпадъците, та бурята да ги отвее. Това беше забранено в по-цивилизованите краища, където боклуците можеха да се озоват в следващия град. Ала тук нямаше следващ град.

Хоризонтът потъмня още повече. Неколцина от светлооките на балкона избягаха в задната стая, победени от тревожността си. Повечето обаче останаха и се умълчаха. Горе вятърните духчета се стрелкаха в ручейчета светлина. Шалан улови Адолин за ръката и се взря на изток. Минаха минути, преди най-сетне да я види.

Стената на бурята.

Като огромно платнище вода и отломки, тласкано пред бурята. На места просветляваше изотзад и в нея се разкриваха движения и сенки. Както когато осветиш плътта на ръката и видиш костите вътре. Имаше нещо вътре в тази стена от разрушение.

Повечето гости избягаха от балкона, ако и стената на бурята още да бе далеч. Само за няколко мига останаха шепа хора, сред тях — Шалан и Адолин. Шалан наблюдаваше приближаването на бурята като омагьосана. Ставаше по-бавно от очакванията ѝ. Бурята се движеше с ужасна бързина, ала беше тъй огромна, че я виждаха от много далеч.

Поглъщаше Пустите равнини плато подир плато. Скоро надвисна с рев над военните лагери.

— Трябва да вървим — най-сетне продума Адолин. Шалан едва го чу.

Живот. Нещо живееше вътре в бурята — нещо, което нито един художник не бе нарисувал и нито един учен не бе изследвал.

— Шалан! — Адолин почна да я влачи към защитената стая. Тя стисна парапета със свободната си ръка и остана на място, притиснала чантата към гърдите си със свободната ръка. Чу се жужене — Шарка.

Никога не се бе озовавала толкова близо до буря. Дори когато се намираше само на няколко пръста разстояние, отделена само с капаците на прозорците, пак не беше като сега. Да гледа как тъмнината се спуща над лагерите…

Трябва да го нарисувам…

— Шалан! — настоя Адолин и я откъсна от парапета. — Ако не влезем веднага, ще затворят вратите!

Шалан се сепна като видя, че всички са се прибрали. Остави се Адолин да я отведе и хукна с него през празната веранда. Добраха се до задната стая, където светлооките се купчеха и гледаха уплашено. Пазачите на Адолин влязоха веднага след Шалан и няколко парши затръшнаха яките врати. Резето тупна на място, скри небето и ги остави в светлината на сферите по стените.

Шалан броеше. Бурята удари — можеше да я усети. Нещо повече от блъскането по вратите и далечния тътен на гръмотевиците.

— Шест секунди — отбеляза тя.

— Какво? — прошепна Адолин. Всички в стаята разговаряха приглушено.

— Минаха шест секунди между затварянето на вратите от прислугата и идването на бурята. Можехме да прекараме това време навън.

Адолин я изгледа невярващо.

— Видя ми се ужасена, когато за пръв път разбра защо сме на балкона.

— Ужасена бях.

— А сега ти се ще да бяхме останали, докато бурята удари?

— Ъъ. Да — отговори тя и се изчерви.

— Нямам представа как да те разбирам. Не съм срещал такава жена — додаде Адолин, докато я гледаше.

— Това е моята женска загадъчност.

Той вдигна вежди.

— Казваме така, когато се чувстваме особено объркани. Смята се вежливо да не изтъкваш, че знаеш това. Значи, ние просто… чакаме тук?

— В тази кутийка? — развеселено попита Адолин. — Ние сме светлооки, а не добитък.

Той посочи настрани, където слугите бяха отворили врати към стаи, вкопани още по-дълбоко в хълма.

— Два салона. Един за мъже и друг за жени.

Шалан кимна. Понякога по време на буря мъжете и жените се оттегляха да побъбрят в отделни помещения. Явно винарната спазваше тази традиция. Сигурно се предлагаха закуски. Шалан се отправи към салона, но Адолин я хвана за ръката и я спря.

— Ще се погрижа да излезеш на Пустите равнини. Амарам каза, че иска да ги проучи по-добре, отколкото му се удава по време на нападенията на платата. Мисля, че утре ще вечерят двамата с татко и тогава ще попитам мога ли да те доведа. Освен това ще говоря с леля Навани. Може би ще обсъдим какво съм направил на угощението следващата седмица?

— Има угощение следваща седмица?

— Винаги има угощение следващата седмица — обясни Адолин. — Само трябва да разберем кой го дава. Ще пратя да те вземат.

Шалан се усмихна и двамата се разделиха. Следващата седмица не е достатъчно скоро, каза си тя. Ще трябва да намеря как да го видя по-рано, без това да е неловко.

Нима наистина обеща да помогне за отглеждането на пропастни чудовища? Все едно ѝ трябваше още нещо, с което да се занимава. Въпреки това беше доволна от деня. Влезе в салона за дами, а пазачите ѝ заеха местата си в съответната стая.

Шалан мина през салона, добре осветен от скъпоценни камъни в купи — обработени камъни, но не затворени в сфери. Демонстрация на богатство.

Вярваше, че ако учителките ѝ могат да я видят, ще останат разочаровани от разговора с Адолин. Тин щеше да очаква от нея да залъже принца повечко; Ясна щеше да изисква още достойнство и владеене на езика.

Като че ли Адолин я харесваше и така. Искаше ѝ се да тържествува.

Погледите на дамите наоколо пропъдиха това усещане. Някои се обръщаха с гръб, а други стисваха устни и почваха скептично да я оглеждат от глава до пети. Ухажването на най-желания ерген в кралството нямаше да я направи харесвана, не и щом идваше отвън.

Това не притесняваше Шалан. Не ѝ беше нужно тези дами да я приемат; нужно ѝ беше само да открие Уритиру и неговите тайни. Спечелването на доверието на Адолин беше голяма крачка в тази посока.

Шалан реши да се награди, като се натъпче със сладки и дообмисли плана си за проникване в къщата на Сиятелния господар Амарам.

50. Необработени скъпоценни камъни

„И тъй, ако сред Сияйните имаше необработен скъпоценен камък, то това бяха Ковачите на Волята; ако и предприемчиви, те грешаха, а Инвиа написа за тях «изменчиви, влудяващи, незаслужаващи доверие» и вярваше, че другите ще се съгласят; ала, както често биваше при Инвиа, това мнение бе проява на нетърпимост, понеже за този орден се казваше, че е най-разнороден и непостоянен в нрава си и трайно обича само приключенията, новото и особеното.“

Из „Сияйни слова“, глава 7, страница 1

Адолин седеше в стол с висока облегалка, държеше чаша вино и слушаше тътена на бурята отвън. Би трябвало да се чувства в безопасност в този бункер във вътрешността на скалата, ала в бурите имаше нещо, което срязваше всяко усещане за безопасност, колкото и разумно да е то. Адолин щеше с радост да посрещне дъждовния сезон и края на годината.

Вдигна чаша да поздрави Елит, който крачеше тромаво недалеч. Не го беше забелязал горе на терасата, но това укритие тук се ползваше и от няколко продавници на Външния пазар.

— Готов ли си за дуела? — заговори го Адолин. — Накара ме да чакам цяла седмица, Елит.

Ниският и плешив Елит отпи от виното си и свали чашата, без да го погледне.

— Братовчед ми замисля да те убие, задето ме предизвика — рече той. — Веднага щом убие мен, понеже приех. — Той най-сетне се обърна към Адолин. — Но когато те стъпча в пясъка и туря ръка на всички Брони на твоето семейство, аз ще бъда богат, а той ще потъне в забрава. Дали съм готов за дуела? Та аз копнея за него, Адолин Колин.

— Ти беше този, който поиска време — отбеляза Адолин.

— Само за да предвкусвам по-дълго онова, което ще ти сторя — отговори Елит, усмихна се с бледите си устни и си тръгна.

Зловещ човек. Е, Адолин щеше да се разправи с него след два дни, когато беше определен дуелът им. Преди това обаче предстоеше утрешната среща с паршендката Броненосец. Срещата тегнеше над Адолин като гръм. Ако най-после успееха да стигнат до мир, какво ли щеше да означава това?

Вглъби се в тази мисъл, докато гледаше виното си и слушаше с половин ухо как зад гърба му Елит бъбри с някого. Гласът беше познат, нали?

Адолин изправи гръб и погледна през рамо. Откога Садеас беше зад него и защо не го бе забелязал на влизане?

Садеас се обърна към него и му се усмихна хладно.

Навярно той просто…

Садеас тръгна към него, сключил ръце зад гърба си. Облечен бе в модна къса горна дреха, кафява и отворена отпред, а на врата му беше вързано бродирано зелено шалче. Вместо копчета имаше скъпоценни камъни, изумруди — в тон с шалчето.

Бурята да го отнесе. Не му се занимаваше със Садеас днес.

Върховният принц седна до Адолин. И двамата бяха с гръб към камината, където един парш тъкмо почваше да стъква огъня. В помещението се носеше ниското жужене на притеснени разговори. Колкото и да беше хубаво вътре, човек никога не можеше да се почувства напълно удобно по време на буря.

— Млади ми Адолин — подзе Садеас. — Какво ще кажеш за дрехата?

Адолин отпи от виното — не си вярваше достатъчно, та да отговаря на Садеас.

Би трябвало просто да стана и да си ида. Но не стана. Малка част от него искаше Садеас да го предизвика, да свали задръжките му, да го накара да направи нещо глупаво. Убиеше ли го тук и сега, Адолин най-вероятно щеше да бъде екзекутиран или най-малкото, прокуден в изгнание. Може би и двете наказания си струваха.

— Винаги си имал доста набито око за стила — продължи Садеас. — Бих искал да чуя мнението ти. Наистина намирам, че дрехата е чудесна, но се тревожа да не би тази дължина да излиза от мода. Какво е най-новото в Лиафор?

Садеас подръпна предницата на дрехата и шавна с ръка, за да покаже пръстена в тон с копчетата. Изумрудът в пръстена, също като копчетата, не беше обработен. Камъните сияеха меко от Светлината на Бурята.

Необработени изумруди, рече си Адолин и погледна Садеас в очите. Онзи се усмихна.

— Камъните са скорошна придобивка — отбеляза Садеас. — Привързан съм към тях.

Спечелени при едно излизане на платото с Рутар, в което не се предполагаше да участва. Садеас беше избързал преди останалите Върховни принцове, като в миналото, когато всеки се мъчеше да стигне пръв и да грабне плячката.

— Мразя те — прошепна Адолин.

— Така и трябва — отговори Садеас и пусна дрехата. Кимна по посока на мостовите, охранители на Адолин, които стояха наблизо и го гледаха с открита ненавист. — Добре ли се държат с теб тези, които бяха моя собственост? Виждал съм другарите им да караулят из пазара тук. Струва ми се забавно по причини, които се съмнявам някога да мога да обясня добре.

— Патрулират — уточни Адолин — един много по-добър Алеткар.

— Това ли иска Далинар? Изненадан съм. Говори за справедливост, разбира се, но не позволява на справедливостта да се изпълни. Не и както трябва.

— Знам къде вървиш, Садеас — сопна се Адолин. — Дразниш се, понеже не ти позволихме да изпратиш съдии в нашия лагер в качеството ти на Върховен принц на Осведомяването. Е, знай, че татко реши да допусне…

— Върховен принц на… Осведомяването? Не си ли чул? Наскоро се отказах от титлата.

— Моля?

— Да. Боя се, че така и не бях подходящ за длъжността. Навярно заради шалашкия ми нрав. Пожелавам на Далинар успех в намирането на заместник, макар доколкото чувам, останалите Върховни принцове са се споразумели, че нито един от нас не е… подходящ за такива постове.

Отхвърля властта на краля, разсъди Адолин. В името на Бурите, лошо. Той стисна зъби и усети, че протяга ръка встрани да призове Меча си. Не. Прибра ръката си. Щеше да намери как да изкара Садеас на арената за дуел. Да го убие сега — колкото и Садеас да си го заслужаваше — щеше да подкопае онези закони и кодекси, които Далинар толкова се трудеше да поддържа.

Но в името на Бурите… Адолин се изкушаваше.

Садеас отново се усмихна.

— Мислиш ли, че съм зъл човек, Адолин?

— Прекалено просто определение. Ти не си само зъл. Ти си себична, покрита с крем змиорка, която се мъчи да задуши кралството с тлъстата си гадна ръка.

— Красноречиво — отговори Садеас. — Даваш си сметка, че аз създадох това кралство.

— Само помагаше на баща ми и чичо ми.

— И двамата ги няма вече. Тоягата не е по-жив от стария Гавилар. На тяхно място двама безумци управляват кралството. И всеки от тях по някакъв начин е сянка на мъжа, когото обичах. — Садеас се приведе и погледна Адолин право в очите. — Аз не задушавам Алеткар, синко. Опитвам с всички сили да запазя части от него достатъчно силни, та да устоят на бедствието, което баща ти носи.

— Не ме наричай синко — просъска Адолин.

— Хубаво — каза Садеас и стана. — Едно ще ти кажа. Щастлив съм, че ти оцеля на Кулата тогава. В идните месеци от тебе ще излезе отличен Върховен принц. Имам чувството, че до десетина години — след една дълга гражданска война между двама ни — съюзът ни ще стане силен. Дотогава ще разбереш защо направих онова, което направих.

— Съмнявам се. Много по-рано ще забия меча си в твоя търбух, Садеас.

Садеас вдигна чаша, после си тръгна и се присъедини към друга група светлооки. Адолин въздъхна изнурено и отново се облегна в стола. Охранителят му, ниският мостови с посребрените слепоочия, кимна с уважение.

Седя отпуснато, с чувството, че е изцеден, дълго след като хората почнаха да се разотиват. И без това Адолин предпочиташе да изчака дъждът да спре напълно преди да си тръгне. Не харесваше вида на мократа си униформа.

Най-сетне стана, подбра двамата телохранители и излезе от винарната. Озова се на пустия Външен пазар под сивото небе. Мислеше главно за разговора със Садеас, та се налагаше да си напомня, че дотогава денят вървеше много добре.

Разбира се, Шалан и каретата ѝ ги нямаше. Адолин можеше да си поръча превоз, ала след като седя затворен толкова дълго, му беше хубаво да ходи на открито. Въздухът след бурята беше хладен, влажен и свеж.

С ръце в джобовете той пое по улицата през Външния пазар, като заобикаляше локвите. Градинарите бяха почнали да отглеждат декоративен шистокор от двете страни на пътя, при все че растението засега беше високо само няколко пръста. Израстването на хубавия шистокор отнемаше години.

Двамата непоносими мостови го следваха. Не че Адолин имаше нещо лично срещу хората — изглеждаха съвсем дружелюбни, особено когато командирът им не се навърташе наоколо. Адолин просто не обичаше да са му нужни пазачи. Макар бурята да бе отминала в западна посока, следобедът беше мрачен. Облаци криеха слънцето, което бе подминало зенита и бавно се спущаше към далечния хоризонт. Не се размина с много хора, така че единствените му спътници бяха мостовите. Добре де, те и легионът кремлинги, които бяха наизлезли да се хранят с растенията, напояващи се в локвите.

Защо тук растенията прекарваха в черупките си толкова повече време, отколкото у дома? Шалан навярно знаеше. Адолин с усмивка отпъди мислите за Садеас по-назад в ума си. Онова с Шалан — получаваше се. Но нещата всеки път потръгваха, така че той сдържаше ентусиазма си.

Тя наистина беше чудесна. Екзотична, остроумна, не се прикриваше зад алетското благоприличие. Беше по-умна от него, но не го караше да се чувства глупав. Това беше голямо преимущество.

Адолин излезе от пазара и прекоси откритото пространство. Най-сетне достигна лагера на Далинар. Постовите го пуснаха, отдавайки отривисто чест. Помота се из тукашния пазар, като сравняваше цените на стоките с онези на пазара край Иглата.

Какво ще стане с това място, размишляваше Адолин, когато войната свърши? Все някога щеше да свърши. Може би утре, с преговорите с паршендката Броненосец.

Присъствието на алетите тук щеше да продължи заради наличието на пропастните чудовища за ловуване, но сигурно това многобройно население нямаше да остане, нали така? Мигар наистина ставаше свидетел на трайно преместване на седалището на краля?

Часове по-късно — след като прекара някое време из бижутерите в търсене на подарък за Шалан — Адолин с телохранителите си стигна до комплекса на Далинар. По това време краката вече го боляха, а над лагера се бе спуснал мрак. Адолин се прозина и влезе в приличния на пещера бункер на баща си. Не беше ли крайно време да издигнат подобаваща сграда? Да се дава пример на войниците беше хубаво и добро, обаче съществуваха определени стандарти, които семейство като тяхното трябваше да поддържа. Особено ако Пустите равнини запазят значението си. Беше…

Спря се на място, където коридорите се пресичаха, и погледна надясно. Намерението му беше да се отбие в кухните и да хапне, ала в противоположната посока се размърдаха и хвърлиха сенки група войници. Шепнеха приглушено.

— Какво става? — попита ги Адолин, когато приближи, последван от двамата си телохранители. — Войници? Какво сте открили?

Мъжете бързо се обърнаха и отдадоха чест с копията на рамо. Повечето бяха мостови от отряда на Каладин. Току зад тях бяха вратите към крилото с жилищата на Далинар, Адолин и Ренарин. Вратите бяха отворени, а войниците бяха наредили сфери по пода.

Какво ставаше тук? Обичайно беше да пазят двама или четирима войници. Не осем. И… защо с тях имаше парш с униформа на телохранител и с копие?

— Сър! — отвърна един жилав дългорък мъж и застана пред мостовите. — Тъкмо тръгнахме да проверим Върховния принц, когато…

Адолин не чу другото. Разбута мостовите и най-сетне видя какво осветяваха сферите на пода на салона.

Още надраскани глифи. Адолин приклекна и опита да ги прочете. За нещастие не бяха подобни на образи, което би му помогнало. Мислеше, че са числа…

— Тридесет и два дни — обади се един мостови, дребен азиш. — Задава се нова буря.

Преизподня.

— Казвали ли сте някому за това? — попита Адолин.

— Току-що го намерихме — отговори азишът.

— Сложете постове в двата края на коридора — нареди Адолин. — И пратете да доведат леля ми.

* * *

Адолин призова Меча си, освободи го и пак го призова. Нервозен навик. Появи се бялата мъглица във вид на ластари във въздуха и сетне бързо прие очертанията на Меч, който внезапно натежа в ръката му.

Стоеше в салона, а злокобните знаци се взираха в него и сякаш го предизвикваха. Мостовите останаха пред затворените врати, така че разговаряха само той, Далинар и Навани. Адолин искаше да изреже с Меча си тези прокълнати глифи. Далинар бе доказал, че е с ума си. Леля Навани преведе почти цял документ на Нотното писмо на Зората, като се води по виденията на татко!

Виденията бяха от Всемогъщия. Всичко имаше смисъл.

А сега това.

— Издялани са с нож — отбеляза Навани и приклекна до глифите. Салонът беше широк и просторен и тук посрещаха посетители или провеждаха срещи. Вратите в дъното водеха към кабинета и спалните.

— С този нож — уточни Далинар и вдигна един от вида, който носеха повечето светлооки. — Моя нож.

Острието беше затъпено и още имаше люспици от камъка от нарезите. По размер те съвпадаха с дължината на острието. Намерили го бяха току пред вратата на далинаровия кабинет, където Върховният принц бе прекарал бурята. Сам. Каретата на Навани се беше забавила и тя се бе принудила да се върне в двореца, за да не я застигне бурята.

— Може друг да е взел ножа и да е направил това — тросна се Адолин. — Да се е промъкнал в кабинета ти, да го е взел, докато ти си бил погълнат от видението, и да е излязъл тук…

Далинар и Навани го гледаха.

— Често — рече Навани — правилен е най-простият отговор.

Адолин въздъхна, освободи Меча си и се просна на стол до ненавистните глифи. Далинар стоеше гордо. Всъщност, никога не бе изглеждал като сега — с ръце зад гърба, а очите му бяха отправени далеч от глифите, към стената, на изток.

Далинар беше камък, скала, която даже бурите не можеха да поместят. Изглеждаше толкова уверен. Човек можеше да се опре на него.

— Нищо ли не помниш? — попита го Навани и стана.

— Не. — Той се обърна към Адолин. — Струва ми се, вече е очевидно, че аз стоя зад всички тези надписи. Защо това толкова те тревожи, синко?

— Заради мисълта как дращиш по земята — потръпна Адолин. — Погълнат от някое от твоите видения, без да се владееш.

— Странен е пътят, който Всемогъщият е предначертал за мен — отговори Далинар. — Защо трябва да получавам сведения така? Драсканици по пода или на стената? Защо не ми го казва ясно по време на виденията?

— Даваш си сметка, че това е предсказване — тихо рече Адолин. — Виждаш в бъдещето. Нещо от Пустоносните.

— Да. — Далинар присви очи. — Търси центъра. Как мислиш, Навани? Центърът на Пустите равнини? Какви истини се крият там?

— Паршендите очевидно.

Говореха за центъра на Пустите равнини, все едно знаеха нещо за него. Ала там не беше стъпвал човешки крак. Само паршенди. За алетите думата „център“ означаваше цялото огромно пространство неизследвани плата отвъд проучените краища.

— Да — съгласи се Далинар. — Къде обаче? Те навярно се движат? Навярно няма паршендски град в центъра.

— Биха могли да се придвижват само ако разполагат с Превръщатели — отговори Навани. — Аз лично се съмнявам в това. Би трябвало да са се окопали някъде. Те не са номадско племе. Няма причина да се движат.

— Ако успеем да сключим мир — разсъди Далинар, — ще ни е далеч по-лесно да достигнем центъра… — Той погледна Адолин. — Накарай мостовите да запълнят цепнатините с крем и после да издърпат килима върху тази част на пода.

— Ще се погрижа.

— Добре — разсеяно отговори Далинар. — После иди да поспиш, синко. Утре е голям ден.

Адолин кимна и попита:

— Татко. Знаеше ли, че сред мостовите има парш?

— Да. Той е с тях от самото начало, но не го въоръжиха, докато не получиха моето разрешение.

— А ти защо разреши?

— От любопитство — обобщи Далинар. Обърна се и кимна към глифите на пода. — Кажи ми, Навани. Ако приемем, че тези числа са отброяване до определена дата, тя пада ли се в ден с буря?

— Тридесет и два дни ли? Ще се падне в средата на дъждовния сезон. Даже няма да е точно в края на годината, а два дни преди това. Не мога да се досетя какво е значението.

— А, съвсем удобен отговор във всеки случай. Отлично. Нека поканим телохранителите и ги закълнем да пазят тайна. Не бихме искали да предизвикваме страх.

51. Наследници

„Накратко, ако някой допуска невинността на Казила, трябва да види фактите и да ги отрече в тяхната цялост; да се твърди, че Сияйните са лишени от здрав разум заради екзекуцията на един от техните, и то такъв, който явно се е сродил с нечисти сили, говори за най-муден разсъдък; понеже пагубното влияние на врага изискваше бдителност при всякакви обстоятелства, във война и в мир.“

Из „Сияйни слова“, глава 32, страница 17

На другия ден Адолин стъпи в ботушите. Косата му още беше влажна след банята. Чудно какво влияние оказваха малко гореща вода и малко време за размисъл. Адолин бе взел две решения.

Нямаше да се тревожи за причудливото поведение на баща си при виденията. Всичко това — самите видения, заповедта да възстанови Сияйните рицари, подготовката за бедствието, което щеше да настане или пък нямаше да настане — вървеше заедно. Адолин вече бе решил да вярва, че баща му не е луд. Да се тревожи повече беше безсмислено.

Другото решение можеше да го вкара в беля. Излезе от жилището си и отиде в салона, където Далинар вече подготвяше плановете заедно с Навани, генерал Хал, Тешав и капитан Каладин. Вбеси се при вида на Ренарин, който пазеше вратите, облечен в униформата на Мост Четири. Отказваше да си го избие от главата, въпреки настояванията на Адолин.

— Отново ще са ни необходими мостовите — каза Далинар. — Ако нещо се обърка, може да ни се наложи да се изтеглим бързо.

— Ще подготвя за деня Мостове Пет и Дванадесет, сър — отговори Каладин. — И двата отряда явно са привързани към мостовете си и говорят с добро за пробезите с тях.

— Нима тези пробези не бяха кръвопролития? — учуди се Навани.

— Така беше — съгласи се Каладин. — Но войниците са странно племе, Сиятелна. Бедата ги обединява. Тези мъже никога не биха пожелали да се върнат, но продължават да се смятат за мостови.

Генерал Хал кимна с разбиране, макар Навани още да се дивеше.

— Ще заема позиция тук — показа Далинар и вдигна карта на Пустите равнини. — Можем предварително да огледаме платото на срещата, а аз ще изчакам. Очевидно има някакви странни скални образувания.

— Звучи добре — обади се Сиятелната Тешав.

— Точно така — рече Адолин, щом се присъедини към тях, — с изключение на едно. Ти няма да бъдеш там, татко.

— Адолин — страдалчески отговори Далинар, — зная, че го намираш твърде опасно, обаче…

— Наистина е опасно — прекъсна го Адолин. — Убиецът още е наоколо. А последното му нападение беше в същия ден, когато пратеникът на паршендите пристигна в лагера. И сега се срещаме с паршендите на Пустите равнини? Татко, не можеш да идеш.

— Трябва. Адолин, това може да означава край на войната. Може да означава отговори — защо всъщност ни нападнаха. Няма да се откажа от тази възможност.

— Не се отказваме. Само ще го направим малко по-иначе.

— Как? — попита Далинар и присви очи.

— Добре. Първо, аз ще ида вместо тебе — отговори Адолин.

— Невъзможно. Няма да излагам живота на сина си на опасност в…

— Татко! — отсече Адолин. — Това не подлежи на обсъждане!

В стаята настъпи тишина. Далинар свали ръка от картата. Адолин вирна брадичка и го погледна в очите. В името на Бурите, трудно беше да се противопоставиш на Далинар Колин. Дали си даваше сметка за своето присъствие, за това как направлява хората само по силата на очакването?

Никой не спореше с него. Далинар правеше каквото поиска. За щастие, напоследък се движеше от благородни цели. Но в много отношения си оставаше какъвто бе преди двадесет години, когато завладя цяло кралство. Той беше Тоягата и получаваше каквото иска.

Не и днес.

— Ти си прекалено важен — подчерта Адолин и посочи с пръст. — Отречи го. Отречи, че виденията ти са жизненоважни. Отречи, че ако умреш, Алеткар ще се разпадне. Отречи, че всеки един в тази стая е по-маловажен от теб.

Далинар пое дълбоко дъх и издиша бавно.

— А не би трябвало да е така. Кралството трябва да е достатъчно силно, та да преживее загубата на един човек, без значение кой.

— Е, засега не е — отговори Адолин. — За да го постигнем, имаме нужда от теб. Това означава да ни позволиш да те пазим. Извинявай, татко, обаче от време на време просто трябва да оставяш хората да си вършат работата. Не можеш сам да решиш всички проблеми.

— Прав е, сър — намеси се Каладин. — Вие наистина не бива да се излагате на опасност на Пустите равнини. Не и ако има друга възможност.

— Не виждам такава — хладно каза Далинар.

— О, има. Но ще се наложи да заема Бронята на Ренарин — обясни Адолин.

* * *

По адолинова преценка, най-странното в цялото това преживяване не беше, че носи старата Броня на баща си. Въпреки външната разлика в стила, всички Брони прилягаха по сходен начин. Те се нагаждаха и скоро след като надяна доспехите на Ренарин, Адолин ги усети досущ като своите.

Не беше странно и да язди начело на войската и знамето на Далинар да се развява над главата му. Вече от шест седмици сам предвождаше тази армия в сраженията.

Не, най-странното беше, че язди коня на баща си.

Храбрец беше огромно черно животно, по-яко и набито от адолиновия жребец, Чистокръвен. Дори и в сравнение с други ришадийци, Храбрец приличаше повече на боен кон от тях. Доколкото Адолин знаеше, Далинар беше единственият човек, който го бе яздил. Ришадийците биваха твърде придирчиви в това отношение. Нужно беше Далинар да обяснява надълго и нашироко, преди Храбрец да позволи на Адолин даже да улови юздите му, какво остава да го възседне.

Най-сетне и това стана, ала Адолин не би се осмелил да го язди в бой; беше убеден, че животното ще го хвърли от гърба си и ще избяга, за да се погрижи за Далинар. Наистина беше особено да язди кон, който не е неговият Чистокръвен. Все очакваше Храбрец да се движи по-инак и да обръща глава, когато не трябва. Когато го потупваше по врата, усещаше гривата му някак особено — не можеше да го обясни. Двамата с неговия ришадиец не бяха просто ездач и кон. Адолин почувства някаква тъга, че е тръгнал без Чистокръвен.

Глупости. Не биваше да се разсейва. Процесията приближи платото, където щеше да се състои срещата. Близо до центъра му имаше грамадна причудлива каменна могила. Това плато беше близо до алетската страна на Равнините, но доста по на юг, отколкото Адолин беше излизал някога. Първите съгледвачи бяха съобщили, че тук пропастните чудовища се срещат по-често, а така и не откриха какавиди. Някакво ловно поле, но не и място за правене на какавиди?

Паршендите още ги нямаше. Когато съгледвачите доложиха, че платото е чисто, Адолин подкара Храбрец по подвижния мост. Беше му топло с Бронята; май годишните времена най-сетне бяха решили да се потътрят през пролетта и даже по посока на лятото.

Приближи могилата в центъра. Наистина беше особена. Адолин я заобиколи, огледа очертанията ѝ, малко назъбени — почти като…

— Та това е пропастно чудовище — осъзна той. Подмина лицето му — изветрен камък, който създаваше впечатление досущ за главата на звяра. Изваяние? Не, беше твърде естествено. Тук преди векове бе умряло пропастно чудовище и вместо ветровете да го отнесат, то бавно се бе покрило с втвърден крем.

И се беше получило страшно. Кремът беше повторил очертанията на съществото, беше полепнал по черупката му и се беше превърнал в негова гробница. Грамадата изглеждаше като създание на камъка, като прастарите приказки за Пустоносните.

Адолин потрепери и смуши коня по-далеч от вкаменелия труп, към другия край на платото. Не след дълго чу сигнала за тревога от предния отряд. Задаваха се паршенди. Адолин се стегна и се приготви да призове Меча си. Зад него се наредиха мостовите, десет на брой, включително и онзи парш. Капитан Каладин беше останал в лагера с Далинар, за всеки случай.

Адолин беше по-уязвим. Част от него искаше убиецът да дойде днес, та той отново да изпита силите си. От всички дуели, които се надяваше да води в бъдеще, този — с мъжа, който уби чичо му — щеше да е най-важен, по-важен даже и от това да повали Садеас.

Убиецът не се появи, когато отряд от двеста паршенди дойде, скочи ловко от съседното плато и се приземи на мястото на срещата. Войниците на Адолин се размърдаха, броните им затракаха и копията им се насочиха. От години при всяка среща на човеци и паршенди се лееше кръв.

— Добре — каза Адолин в шлема си. — Доведете моя писар.

Сиятелната Инадара беше донесена през редиците в паланкин. Далинар бе поискал Навани да остане с него — под предлог, че се нуждае от съветите ѝ, а най-вероятно и за да я брани.

— Да вървим — рече Адолин и смуши Храбрец. Прекосиха платото — само той и Сиятелната Инадара, която слезе от паланкина си и вървя пеша. Инадара беше съсухрена стара дама, която, за удобство, носеше сивите си коси подстригани късо. Адолин беше виждал пръчки с повечко плът от нея, но Инадара беше проницателна, а и беше най-довереният им писар.

Паршендката Броненосец излезе из редиците на своите и закрачи към скалите сама. Без тревоги и без грижи. Самоуверена беше.

Адолин слезе от коня и измина остатъка от разстоянието пеш, редом с Инадара. Спряха на няколко стъпки от паршендите. Тримата бяха сами на скалата, а вкаменелото пропастно чудовище се взираше в тях от ляво.

— Аз съм Ешонаи — продума паршендката. — Помниш ли ме?

— Не — отвърна Адолин. Направи гласа си по-нисък, та да прилича на гласа на баща му. Надяваше се, че — наред с шлема — това ще е достатъчно да залъже тази жена, която нямаше как да знае гласа на Далинар.

— Не е чудно — продължи Ешонаи. — При първата ни среща аз бях млада и незначителна. Едва ли си струваше да ме запомниш.

Адолин очакваше говорът на паршендите да наподобява песен заради нещата, които беше чувал за тях. Съвсем не беше така. В думите на Ешонаи имаше ритъм — в ударенията и паузите. Сменяше тона, ала се получаваше повече напев, отколкото мелодия.

Инадара извади дъска за писане и далекосъобщител и взе да записва казаното от Ешонаи.

— Какво е това? — поиска да узнае паршендката.

— Дойдох сам, както пожела — отговори Адолин и се помъчи да наподоби властния Далинар. — Обаче ще запиша всичко казано и ще го пратя на моите пълководци.

Ешонаи не вдигна забралото на шлема си и така му даде добро извинение и той да не вдига своето. Взираха се един в друг през процепите за очите. Не вървеше толкова добре, колкото баща му се бе надявал, но беше според очакванията на самия Адолин.

— Тук сме — подзе той с думите, които баща му предложи, — да обсъдим условията, при които паршендите ще се предадат.

— Съвсем не е това целта — отговори Ешонаи през смях.

— Какво тогава? Изглеждаше, че нямаш търпение да се срещнеш с мен. Защо?

— Откак се срещнах със сина ти, Тояга, нещата се промениха. Важни неща се промениха.

— Какви?

— Не можеш и да си представиш.

Адолин помълча, все едно премисляше, а всъщност даде време на Инадара да се свърже с лагера. Старата дама се приведе към него и му прошепна думите, които Навани и Далинар бяха написали.

— Паршенди, ние се уморяваме от тази война — рече той. — Вие ставате все по-малобройни. Знаем го. Нека сключим примирие, което ще е изгодно и за нас, и за вас.

— Не сме толкова слаби, колкото ни смятате — отговори Ешонаи.

Адолин усети, че се мръщи. Когато говори с него по-рано, Ешонаи изглеждаше пламенна, приканваща. Сега бе студена и надменна. Обичайно ли беше това? Тя беше паршендка. Може би човешките чувства не важаха за нея.

Инадара му прошепна още нещо.

— Какво искате? — повтори той думите на Далинар. — Как можем да постигнем мир?

— Мир ще има, Тояга, когато единият от нас умре. Дойдох тук, понеже исках да те видя с очите си и да те предупредя. Току-що променихме правилата на тази война. Схватките за скъпоценните камъни вече не са от значение.

Не са от значение ли? Адолин почна да се поти. От приказките ѝ излиза, че през цялото време те са играли някаква своя игра. Изобщо не е отчаяна. Нима бе възможно алетите да са сбъркали така дълбоко във всичко?

Ешонаи се обърна да си върви.

Не. След всичко това срещата им да се изпари така? Бурята да го отнесе!

— Чакай! — викна Адолин. — Защо? Защо постъпваш така? Какво се обърка?

Тя отново го погледна.

— Наистина ли искаш да сложиш край на войната?

— Да. Моля те. Искам мир. Независимо от цената.

— Тогава трябва да ни унищожиш.

— Защо? — настоя Адолин. — Защо убихте крал Гавилар преди толкова много години? Защо изневерихте на договора с нас?

— Крал Гавилар — произнесе Ешонаи, като че размишляваше над името. — Не трябваше да разкрива плановете си пред нас в онази нощ. Бедният глупак. Той не знаеше. Бълнуваше. Мислеше, че ще се зарадваме на връщането на нашите богове. — Ешонаи поклати глава, пак се обърна и хукна, а бронята ѝ потракваше.

Адолин отстъпи. Чувстваше се непотребен. Дали ако баща му беше тук, щеше да постигне нещо повече? Инадара продължаваше да пише и да изпраща разговора на Далинар.

Най-сетне дойде и неговият отговор.

— Връщай се в лагера. Няма нищо, което ти или аз самият можем да направим. Тя вече е решила.

Адолин прекара обратния път в мрачни размишления. Подир няколко часа, когато най-после се добра до лагера, той завари баща си да разговаря с Навани, Хал, Тешав и четиримата батальонни командири на армията.

Всички заедно разсъждаваха върху думите, които Инадара им прати. Неколцина слуги парши безмълвно донесоха вино и плодове. Телеб, облечен в Бронята, която Адолин спечели от Еранив, пазеше в стаята, с Чук на гърба и вдигнат наличник. Неговият народ някога бе управлявал Алеткар. Какво ли мислеше той за всичко това? Телеб по правило си мълчеше.

Адолин пристъпи тежко в стаята и смъкна бащиния — тоест, ренариновия — шлем.

— Трябваше да те оставя да идеш — рече той. — Не беше капан. Навярно щеше да успееш да я вразумиш.

— Нейният народ уби брат ми в нощта, когато подписаха договор — отговори Далинар, докато преглеждаше картите на масата. — Явно не са се променили ни най-малко оттогава. Справи се отлично, синко. Знаем всичко, което ни е нужно.

— Така ли? — възкликна Адолин и приближи масата с шлема под мишница.

— Да — рече Далинар и вдигна поглед. — Знаем, че при никакви обстоятелства те няма да се съгласят на мир. Съвестта ми е чиста.

Адолин огледа разгънатите карти.

— Какво е това? — попита той като забеляза символите за придвижване на войските. Всички бяха насочени през Пустите равнини.

— План за нападение — тихо отговори Далинар. — Паршендите няма да се занимават с нас и кроят нещо голямо. Нещо, което да промени войната. Дошло е времето да пренесем действията си на тяхна земя и по един или друг начин да приключим с това.

— Отче на Бурята. А ако се окажем в обкръжение, докато сме там?

— Взимаме всички — обясни Далинар. — Цялата ни армия и онези Върховни принцове, които се съгласят да се присъединят към мене. Превръщатели за храната. Паршендите не ще са в състояние да обкръжат такава голяма войска, а и да можеха, нямаше да е от значение. Ще им устоим.

— Можем да потеглим веднага след последната буря преди дъждовния сезон — вметна Навани и написа някакви числа в полето на картата. — Годината не е високосна и ще има непрестанни дъждове, но не и бури, в продължение на седмици. Докато сме на Пустите равнини, няма да ни връхлети буря.

Освен това щяха да са навън, на Пустите равнини, и то само дни преди датата, която беше написана на стените и на пода… По гръбнака на Адолин полазиха тръпки.

— Трябва да ги победим в бой — тихо додаде Далинар, докато гледаше картите. — Да прекъснем онова, което замислят, каквото и да е то. — Вдигна поглед към Адолин. — Нужно ми е ти да се дуелираш повече. Срещу важни противници, колкото по-важни успееш да предизвикаш, толкова по-добре. Спечели ми Брони, синко.

— Утре се дуелирам с Елит. След него имам план за следващата мишена.

— Добре. За да победим на Пустите равнини, ще ни трябват Броненосци. И верността на онези Върховни принцове, които са готови да ме последват. Съсредоточи се върху съперници от верните на Садеас хора и ги бий възможно най-зрелищно. Аз ще се обърна към неутралните принцове и ще им напомня, че са се клели в Пакта за Отмъщение. Ако успеем да отнемем Броните от последователите на Садеас и ги ползваме, за да сложим край на войната, добре ще докажем правотата на онова, което твърдим през цялото време. И това единство е пътят към величието на алетите.

Адолин кимна.

— Ще имам грижата.

52. В небето

„А доколкото Съзерцателите на Истината бяха по природа езотерични и орденът им се състоеше изцяло от такива, които ни продумваха, ни пишеха за делата си, това предизвикваше целия безсилен гняв на онези, които наблюдаваха отвън все по-голямата им потайност; те не бяха естествено наклонни към обяснения; и в случая с възраженията на Корберон, мълчанието им не бе знак на растящо презрение, а повече на растяща ненатрапчивост.“

Из „Сияйни слова“, глава 11, страница 6

Каладин крачеше из Пустите равнини в нощта, подминаваше туфи шистокор и ластари, около които кръжаха духчета на живота. От бурята предния ден в ниското бяха останали локви, гъсти от крем. Растенията пируваха. Отляво Каладин чуваше оживлението в лагерите. Отдясно… тишина. Само безкрайните плата.

Когато беше мостови, войниците на Садеас не го спираха да се разхожда насам. Какво предлагаха равнините на хората? Садеас беше разположил постове в края на лагера и по мостовете, та робите да не могат да бягат.

И какво имаше тук за хората? Нищо, освен самото избавление в дълбините на пропастите.

Каладин се обърна и закрачи край една от тях. Подмина патрулите при мостовете. Светлините на факлите им трепкаха на вятъра. Войниците му отдадоха чест.

Там, рече си той и се отправи край едно плато. Лагерите от лявата му страна излъчваха достатъчно светлина да вижда къде се намира. На ръба на платото се озова на мястото, където бе срещнал кралския шут преди няколко седмици. Нощта, когато взе решение. Нощта, когато настанаха промени.

Каладин пристъпи на ръба на пропастта и се взря на изток.

Промяна и решение. Погледна през рамо. Беше подминал поста и сега никой не беше достатъчно близо да го види. И тъй, с окачени на пояса кесии със сфери, Каладин прекрачи ръба на пропастта.

* * *

Шалан не я беше грижа за лагера на Садеас.

Въздухът тук не бе като в лагера на Себариал. Вонеше. Дъхаше на отчаяние.

Всъщност, имаше ли отчаянието миризма? Струваше ѝ се, че може да я опише. На пот, на евтини напитки, на крем, който не беше изгребан от земята. Завихряше се над зле осветените улици. В лагера на Себариал хората се разхождаха приятелски. Тук дебнеха на глутници.

Лагерът на Себариал миришеше на подправки и на работилници — на свежи кожени изделия и от време на време на добитък. Далинаровият лагер миришеше на политура и смазка. Там на всеки ъгъл някой вършеше някаква работа. Напоследък войниците на Далинар бяха малко, ала всеки носеше униформата като щит и се бранеше с нея от настаналия хаос.

В лагера на Садеас униформените бяха с разкопчани куртки и омачкани панталони. Шалан подминаваше кръчма след кръчма. От всяка се носеше безредна гълчава. Пред някои се размотаваха жени и личеше, че не всички заведения са само питейни. Във всеки лагер имаше бордеи, но тук бяха по-натрапчиви.

Паршите, които срещна, бяха по-малобройни, отколкото в лагера на Себариал. Садеас предпочиташе обикновените роби — мъже и жени с жигосани чела, които бързаха насам-натам прегърбени и със сведени рамене.

В интерес на истината, тя бе очаквала подобна гледка във всички лагери. Беше чела разказите на войници за цивилните, които вървяха с лагерите, и за трудностите с дисциплината, за припламващите страсти, за държанието на хората, обучени да убиват. Навярно вместо да се диви на лошото в лагера на Садеас, Шалан би трябвало да се чуди, че и останалите не са такива.

Забързано продължи по пътя си. Носеше образа на тъмноок юноша и беше прибрала косите си под кепе. На ръцете си имаше чифт груби ръкавици. Даже и когато се преправяше на момче, Шалан нямаше намерението да се разхожда, показвайки скритата си ръка.

Същата вечер преди да излезе, направи няколко скици, които — стане ли нужда — да ползва за нови лица. Установила беше, че ако нарисува нещо сутрин, може да ѝ върши работа следобед. Чакаше ли повече от ден обаче, образът биваше замъглен и понякога размазан. За Шалан това бе напълно обяснимо. Създаването оставяше в ума ѝ картина, която с времето се губеше.

Сегашното ѝ лице бе по образите на вестоносците в лагера на Садеас. Макар сърцето ѝ да ускоряваше вход при всяко разминаване с войници, никой не я поглеждаше повече от веднъж.

Амарам беше Сиятелен господар — от трети дан, което го поставяше с цяла степен по-високо от бащата на Шалан и с две от самата нея. Следователно имаше правото на собствено владение в лагера на сюзерена си. Над дома му се вееше неговото знаме, а околните сгради се заемаха от войниците му. В камъка бяха забити стълбове, боядисани на ивици в цветовете на Амарам — тъмночервено и тъмнозелено. Те очертаваха пределите на неговото владение. Шалан ги подмина, без да спре.

— Ей ти!

Шалан застина на място. Чувстваше се дребна в мрака. Не съвсем дребна обаче. Обърна се бавно. Двама патрули приближиха до нея. Униформите им бяха по-спретнати от всички останали в този лагер. Даже копчетата бяха излъскани. Вместо панталони, войниците носеха поли такама. Амарам беше поклонник на традициите и униформите на хората му го показваха.

Войниците, подобно на повечето алети, се извисяваха доста над Шалан.

— Вестоносец? — почуди се единият. — По това време на нощта?

Беше як мъжага с прошарена брада и широк месест нос.

— Още не е изгряла и втората луна, сър — отвърна Шалан с глас, за който се надяваше, че звучи момчешки.

Войникът се свъси. Какво толкова каза? Сър, осъзна тя. А той не е офицер.

— Отсега нататък долагай на поста, щом дойдеш — рече войникът и посочи към някакво осветено място далеч зад гърба си. — Почваме да охраняваме периметъра.

— Слушам, старши.

— Ох, остави момчето на мира, Хав — обади се другият войник. — Не можеш да очакваш от него да знае правилата, които дори половината войници още не знаят.

— Продължавай — махна ѝ Хав. Шалан незабавно го послуша. Охрана на периметъра ли? Никак не им завиждаше за задачата. Амарам не разполагаше със стена, която да държи натрапниците вън, а само с няколко нашарени стълба.

Домът му беше сравнително малък — на два етажа, с по няколко стаи на всеки. Май някога тук се беше помещавала кръчма. Амарам едва наскоро пристигна в лагера и това беше временно жилище за него. Купчини тухли от крем и камъни недалеч показваха, че ще се строи нова и по-внушителна къща. А в близките сгради бяха разквартирувани войниците от личната му охрана, едва петдесетина човека. Амарам бе довел повече хора, набрани от земите на Садеас и верни нему, но те се разполагаха другаде.

Когато приближи амарамовата къща, Шалан се мушна до една пристройка и се сви. Разузнаваше наоколо в продължение на три нощи, всеки път с различен образ. Може би това беше прекалена предпазливост. Не беше сигурна. Никога не беше правила подобно нещо. С треперещи пръсти свали кепето — тази част от прикритието беше истинска — и пусна косите по раменете си. После извади от джоба си една сгъната рисунка и зачака.

Минутите се нижеха, а Шалан се взираше в къщата. Хайде…, повтаряше тя, хайде…

Най-сетне от дома излезе тъмноока млада жена, уловила под ръка висок мъж в панталони и широка риза. Жената се разкикоти, когато спътникът ѝ каза нещо, и после хукна в нощта, а мъжът викна и я последва. Прислужницата — Шалан още не знаеше името ѝ — излизаше всяка вечер по същото време. Два пъти с този мъж. Веднъж — с друг.

Шалан пое дълбоко дъх, привлече Светлина и вдигна рисунката на прислужницата, която беше направила по-рано. Момичето беше приблизително с нейния ръст и телосложение… Трябваше да свърши работа. Шалан издиша и се превърна в друг човек.

Тя се кикоти, смее се, разсъди Шалан и свали мъжките ръкавици. Сложи женска светла ръкавица на скритата ръка. Често лудува, пристъпва на пръсти. Гласът ѝ е по-висок от моя. Няма акцент.

Шалан беше упражнявала говора, но се надяваше да не ѝ се налага да установява колко достоверно наподобява гласа. Трябваше само да влезе през вратата, да се качи по стълбите и да влезе в правилната стая. Лесно.

Изправи се, затаи дъх — захранваше се само от Светлината — и се упъти към къщата.

* * *

Каладин удари дъното на пропастта сред бляскава светла вихрушка. Затича се с копието на рамо. Трудно беше да стои на място, когато във вените му бушуваше Светлината на Бурята.

Остави за по-късно няколко от кесиите със сфери. Издигащата се от голата му кожа Светлина стигаше да озари пропастта. Тя хвърляше сенки по стените, докато Каладин тичаше. Сенките като че се превръщаха във фигури от костите и клоните, струпани по дъното. Тела и души. От движението на Каладин сенките се усукваха и сякаш се обръщаха да гледат подире му.

И тъй, той бягаше пред погледите на мълчаливи зрители. Сил долетя като лента светлина и се понесе до главата му с неговата скорост. Каладин прескачаше препятствията, цопваше в локвите и разгряваше мишците си за упражнението.

После скочи на стената.

Удари неумело, препъна се и се търкулна през къдроцветните. Спря по лице, легнал върху стената. Изръмжа, изправи се на крака и Светлината затвори дребната рана на ръката му.

Неестествено му се струваше да скочи на стената; когато го направи, ориентирането му отне време.

Пак затича, вдъхна още Светлина и почна да свиква с различната перспектива. Когато стигна до следващата цепнатина между плата, тя му се видя като дълбока пропаст. Стените на пропастта бяха за него под и таван.

Скочи от стената и се съсредоточи върху дъното на пропастта — повели тази посока отново да бъде долу за него. Приземи се, пак се препъна и се озова в локва.

Търколи се на гръб, въздъхна и остана да лежи в студената вода. Утаеният на дъното крем джвакна между пръстите му, когато сви юмруци.

Сил кацна на гърдите му и прие образа на млада жена. Сложи ръце на хълбоците.

— Какво? — попита Каладин.

— Това беше жалко.

— Съгласен съм.

— Може би малко прибързваш. Защо не опита да скочиш, без да се засилваш?

— Убиецът го правеше така — обясни Каладин. — Трябва да умея да се бия като него.

— Разбира се. И предполагам, че той прави всичко това по рождение, без подготовка.

Каладин въздъхна тихо.

— Приказваш като Тукс едно време.

— О? Той беше ли умен, красив и винаги прав?

— Беше шумен, нетърпелив и много сприхав — отговори Каладин и се изправи. — Но да, общо взето, винаги беше прав. — Той взе копието и се обърна с лице към стената. — Сет нарече това „Оттласване“.

— Добро определение — кимна Сил.

— Е, за да го овладея, ще трябва да поупражня основни неща.

Досущ като с копието.

Това може би означаваше да скача на стената и да отскача от нея няколкостотин пъти.

По-добре, отколкото Мечът на убиеца да ме погуби, рече си той и се залови за работа.

* * *

Шалан влезе в кухните на Амарам и се постара да крачи с живата пъргавина на момичето, чийто образ носеше. Просторното помещение миришеше силно на кърито, което къкреше на огъня — остатъкът от вечерята, в случай че някой светлоок прегладнее. Готвачката листеше романче в ъгъла, а подопечните ѝ момичета излъскваха тенджерите. Помещението бе добре осветено от сфери. Амарам явно имаше вяра на прислугата.

Към втория етаж водеше високо стълбище. По него слугите бързо можеха да поднесат храната на Амарам. Шалан беше скицирала вътрешното разположение на къщата, догаждайки се по местата на прозорците. Стаята с тайните откри лесно — Амарам държеше капаците винаги затворени. Явно се оказа права и за стълбището към кухните. Закрачи натам. Тананикаше си тихичко, както често правеше младата жена.

— Вече се върна? — обади се готвачката, без да вдига поглед от книгата. Хердазийка, ако се съди по произношението. — Подаръкът му тази вечер не беше ли хубав? Или пък другият ви видя заедно?

Шалан нищо не каза. Опита се да прикрие тревогата с тананикане.

— Можеш да свършиш малко работа тогава — продължи готвачката. — Стине иска някой да излъска огледалата. В кабинета е, чисти флейтите на господаря.

Флейти? Нима воин като Амарам притежаваше флейти?

И какво щеше да направи готвачката, ако Шалан хукнеше нагоре по стълбите, без да изпълни заповедта? Жената навярно беше високопоставена тъмноока. Важен член на домакинството.

Готвачката не отмести поглед от романа, но не млъкна.

— Не мисли, че не сме те виждали как се измъкваш по пладне, момиче. Не можеш да се възползваш от доброто отношение на господаря. Върви да работиш. Ако в свободната си вечер чистиш, наместо да си играеш, ще си припомниш, че и ти имаш задължения.

Шалан стисна зъби и погледна нагоре по стълбите към целта си. Готвачката бавно смъкна книгата. Изразът на лицето ѝ не беше от онези, на които човек не се подчинява.

Шалан кимна, махна се от стълбите и свърна в коридора. Би трябвало във вестибюла отпред да има още едно стълбище. Трябваше само да иде там и…

Шалан застина, когато пред нея в коридора излезе някой. Висок, с ъгловато лице и ръбат нос, мъжът носеше одежди за светлоок по последна мода: отворена горна дреха, риза с копчета, колосани панталони и шалче на врата.

Бурята да го отнесе! Сиятелният господар Амарам, наконтен или не, не би трябвало да е тук днес. Адолин беше споменал, че Амарам е на вечеря с Далинар и краля. Защо беше у дома си?

Амарам преглеждаше някакъв тефтер и не я забеляза. Извърна се от нея и тръгна нататък по коридора.

Бягай. Това беше първата ѝ мисъл. Да избяга през предните врати и да изчезне в нощта. Лошото беше, че говори с готвачката. Когато истинското момиче се прибереше, щеше да е в страшна беда. При това имаше свидетел, че не се е връщала в къщата по-рано вечерта. Каквото и да стореше Шалан, възможно бе Амарам да разкрие, че някой се е промъкнал в дома му, предрешен като една от прислужниците.

Отче на Бурята! Едва прекрачи в тази къща и вече успя да обърка всичко.

Стълбите проскърцаха. Амарам отиваше в стаята си — в онази стая, която Шалан трябваше да претърси.

Онези от Призрачната кръв ще побеснеят, че съм разтревожила Амарам, но ще стане още по-страшно, ако предизвикам подозренията му и при това не науча нищо.

Трябваше да влезе в тази стая, сама. Следователно не можеше да допусне Амарам да иде там.

Завтече се подире му, влетя във вестибюла, завъртя се на колоната в основата на стълбището и се понесе нагоре. Амарам стъпи на горната площадка и се обърна към коридора. Май нямаше да влезе в стаята.

Но Шалан не извади късмет. Докато тя тичаше по стълбите, Амарам отиде тъкмо пред онази врата и извади ключ. Пъхна го в ключалката и го завъртя.

— Сиятелни господарю Амарам — обади се Шалан, останала без дъх от търчането.

Той се обърна въпросително към нея.

— Телеш? Нали щеше да излизаш тази вечер?

Е, поне вече си научи името. Да не би Амарам толкова да се интересуваше от домакинството си, че да знае плановете за вечерта на някаква нископоставена прислужница?

— Излизах, господарю, обаче се върнах.

Трябва ми нещо за разсейване. Но да не бие много на очи. Мисли! Дали Амарам щеше да забележи, че гласът ѝ е друг?

— Телеш — продължи Амарам и поклати глава. — Още ли не можеш да избереш един от двамата? Обещах на добрия ти стар баща, че ще се погрижа за теб. Как мога да го сторя, ако не се укротиш?

— Не е това, господарю — избъбри тя. — Хав спря един вестоносец, който идваше при Вас. Прати ме да Ви кажа.

— Вестоносец ли? — учуди се Амарам и извади ключа от ключалката. — От кого?

— Хав не каза, господарю. Май мислеше, че е важно.

— Какъв човек… — въздъхна Амарам. — Престарава се. Мисли си, че може да опази периметъра в този безреден лагер. — Господарят поразмисли и прибра ключа в джоба си. — По-добре да видя какво става.

Шалан му се поклони, когато той я подмина и изтрополи по стълбите. Когато вече не го виждаше, преброи до десет и хукна към вратата. Още беше заключена.

— Шарка! Къде си? — прошепна тя.

Той се измъкна от гънките на полите ѝ, плъпна по пода и после по вратата, докато застана точно пред нея като някакъв релеф върху дървото.

— Ключалката? — попита Шалан.

— Тук има повторение — обясни Шарка, смали се доста и се пъхна в ключалката. Шалан го беше накарала да отключи няколко врати в жилището ѝ и той успя, както успя със сандъка на Тин.

Ключалката щракна, Шалан отвори вратата и се прокрадна в тъмната стая. Извади от джоба на роклята сфера да си свети.

Тайната стая. Със затворените капаци и заключената врата. Стаята, която онези от Призрачната кръв така отчаяно искаха да видят.

Пълна беше с карти.

* * *

Каладин откри, че тънкостта при скачането между повърхностите не е в приземяването. Не рефлексите или улучването на времето. Даже не и променената перспектива.

А страхът.

Мигът, когато висеше във въздуха и тялото му вече не се притегляше надолу, а настрани. Инстинктите му не бяха готови да се справят с промяната. Всеки път, когато долу преставаше да е долу, някаква първична част от него се ужасяваше.

Хукна към стената и скочи с крака настрани. Не можеше да се колебае, не можеше да се бои, не можеше да потреперва. Все едно се учеше да пада с лицето надолу върху камък, без да вдига ръце да се предпази.

Измести перспективата си и с помощта на Светлината накара стената да бъде долу. Разположи стъпалата си. Макар да остана неподвижен, в този кратък миг инстинктите му се разбунтуваха. Тялото знаеше, знаеше, че ще падне на дъното на пропастта. Ще си счупи костите, ще си удари главата.

Кацна на стената без препъване.

Изправи се изненадан и издиша дълбоко, изпущайки Светлина.

— Хубаво! — каза Сил, която се стрелкаше около него.

— Противоестествено е — отвърна Каладин.

— Не, никога не бих се замесила в нещо противоестествено. Това е само… свръхестествено.

— Искаш да кажеш, че е отвъд естественото.

— Не, не искам. — Сил се разсмя и литна пред него.

Беше противоестествено, точно както ходенето не беше естествено за пеленаче, което сега се учи да ходи. Ставаше естествено с времето. Каладин се учеше да пълзи, а за беля от него се очакваше скоро да тича. Все едно да пуснеш дете в бърлогата на белогръб. Учи се бързо или ще се превърнеш в обяд.

Затича по стената, прескочи някакъв шистокор, после скокна настрани и кацна на дъното на пропастта. Само леко се олюля.

По-добре. Хукна след Сил и продължи.

* * *

Карти.

Шалан се прокрадна напред. Самотната ѝ сфера разкри стени, покрити с карти и настлани с хартии. Изписани бяха с глифи, които бяха надраскани припряно, без старание да се получат красиви. Едва разбираше повечето от тях.

Чувала съм за това, помисли тя. Бурегадателското писмо. Така заобикалят ограниченията за писането.

И Амарам беше бурегадател? На стената висеше таблица с изчисления на датите на предстоящите бури — написана от същата ръка като бележките по картите — която го доказваше. Може би Призрачната кръв търсеха това — материал за изнудване. Бурегадателите, мъже учени, караха повечето хора да се чувстват неудобно. Използваха глифи почти като писмо, бяха потайни… Амарам бе един от най-добрите пълководци в цял Алеткар. Уважаваха го даже враговете му. Славата му щеше твърде да пострада, ако някой го разобличеше като бурегадател.

Защо да се товари с такива причудливи занимания? Всичките тези карти смътно напомняха на Шалан картите, които откри в кабинета на баща си след смъртта му. Само че картите на татко изобразяваха Я Кевед.

— Излез да пазиш, Шарка. Щом Амарам се върне в къщата, веднага ми кажи.

— Ммм — отвърна Шарка и се оттегли.

Шалан знаеше, че времето ѝ е малко, и забърза към стената, вдигна сферата и взе Спомени за картите. Пустите равнини? Тази карта беше много по-подробна от всички, които Шалан бе виждала досега, включително Първичната карта, която разучи в кралската Галерия.

Как Амарам се беше сдобил с нещо толкова подробно? Опита да разбере как са ползвани глифите — не виждаше никаква граматика в тях. Предназначението на глифите не беше такова. Те изобразяваха една идея, не цяла поредица мисли. Прочете няколко наред.

Произход… посока… несигурност… Разположението на центъра не е сигурно? Може и това да означаваше.

Имаше още подобни бележки. Шалан си превеждаше наум. Навярно натискът в тази посока ще даде резултат. Забелязани са войници, които наблюдават оттам. Други групи глифи нямаха никакъв смисъл за нея. Причудливо писмо. Може би Шарка би го превел, но тя определено не успяваше.

Освен карти, по стените имаше дълги листове хартия, пълни с писания, числа и диаграми. Амарам работеше върху нещо, нещо голямо…

Паршенди!, осъзна Шалан. Това означаваха глифите. Парап-шенеш-иди. Трите глифа сами по себе си означаваха три различни неща, но взети заедно, звуците им съставяха думата паршенди. Затова някои от писанията изглеждаха безсмислени. Амарам Ползваше глифи фонетично. Подчертаваше ги, когато правеше това, и така можеше да изписва с глифи неща, които иначе никога не би съумял. Бурегадателите наистина превръщаха глифите в писмо.

Паршендите, преведе си Шалан, все още разсеяна от природата на писмените знаци, трябва да знаят как да върнат Пустоносните.

Моля?

Отнеми им тайната.

Стигни центъра преди алетските армии.

Други писания бяха списъци с препратки. Макар да бяха с глифи, Шалан разпозна някои от цитатите от работата на Ясна. Отнасяха се до Пустоносните. Имаше и предполагаеми изображения на Пустоносните и други приказни същества.

Това е то — пълно доказателство, че Призрачната кръв се интересуват от същите неща като Ясна. Явно и Амарам. Сърцето на Шалан се разтуптя от вълнение. Огледа стаята. Тук ли беше тайната на Уритиру? Открил ли я беше Амарам?

Написаното беше твърде много, та Шалан да го преведе начаса. Писмото беше твърде трудно и туптящото ѝ сърце я правеше твърде притеснена. Пък и Амарам щеше да се върне съвсем скоро. Шалан взе Спомени, за да може да нарисува всичко по-късно.

През това време преведеното се превърна в нов страх и се надигна в нея. Като че ли… като че ли върховният господар Амарам — образец на алетската чест — преднамерено действаше за връщането на Пустоносните.

Трябва да продължа участието си в това, помисли Шалан. Не мога да си позволя онези от Призрачната кръв да ме изхвърлят, защото съм объркала това проникване. Трябва да открия какво още знаят те. И трябва да разбера защо Амарам прави каквото прави.

Тази вечер не можеше просто да избяга. Не можеше да рискува Амарам да допусне, че някой е влязъл в тайната му стая. Не можеше да се провали в тази задача.

Шалан трябваше да лъже по-умело.

Измъкна лист хартия от джоба си, плесна го на масата и трескаво почна да рисува.

* * *

Каладин внимателно отскочи от стената, изви се и се приземи на дъното на пропастта, без да наруши крачката си. Не беше особено бърз, ала поне вече не се препъваше.

С всеки скок потискаше вътрешния ужас все по-дълбоко. Нагоре, пак върху стената. Отново долу. Пак и пак. Вдишваше Светлина.

Да, естествено беше. Да, това беше той.

Продължи да тича по дъното. Усети прилив на вълнение. Сенките му махаха да продължава, когато ловко заобикаляше камарите кости и мъх. Прескочи грамадна локва, но прецени зле размера ѝ. Спусна се и за малко да стъпи в плитката вода.

Но инстинктивно погледна нагоре и се Оттласна към небето.

В един кратък миг спря да пада надолу и падна нагоре. Ускорението го тласкаше напред, той подмина локвата и после се Оттласна надолу. Стъпи на земята и продължи да тича. Обливаше се в пот.

Мога да се Оттласна нагоре, рече си той, и да пропадам в небето завинаги.

Не, така си мислеше обикновеният човек. Небесната змиорка не се боеше да падне, нали? Рибата не се боеше от удавяне.

Не почнеше ли да мисли по нов начин, той нямаше да владее този дар. И наистина това беше дар. Можеше да го приеме.

Небето вече му принадлежеше.

Каладин извика и се понесе напред. Скочи и се Оттласна към стената. Без спиране, без колебание, без страх. Стъпи на стената и се понесе в бяг. Сил се смееше радостно.

Но това беше просто. Каладин отскочи от стената и погледна право напред към другата стена. Оттласна се нататък и се метна. Кацна и се отпусна на коляно върху онова, което допреди малко за него беше таван.

— Ти успя! — възкликна Сил и се понесе около него. — Какво се промени?

— Аз се промених.

— Да, добре, но какво в теб се промени? — попита тя.

— Всичко.

Сил се намуси. Каладин ѝ се усмихна в отговор и хукна по стената на пропастта.

* * *

Шалан слизаше по задното стълбище и тропваше по-шумно на всяко стъпало, за да се покаже по-тежка. Готвачката отмести поглед от романа и го изтърва. Ококори се от уплаха и се накани да става.

— Сиятелни господарю!

— Седи си — изговори Шалан само с устни, докато се почесваше по лицето за прикриване. Шарка каза думите, които Шалан му заръча, като подражаваше съвършено на гласа на Амарам.

Готвачката остана да седи, както ѝ бе наредено. Шалан се надяваше така жената да не забележи, че Амарам е по-нисък. Макар да ходеше на пръсти, което прикриваше с образа, Шалан беше много по-ниска от Върховния принц.

— По-рано говори с прислужницата Телеш — изрече Шарка, докато Шалан движеше устните си.

— Да, господарю — тихо отвърна готвачката, подобно на гласа на Шарка. — Пратих я да работи със Стине тази вечер. Рекох си, че момичето има нужда от малко напътствия.

— Не — каза Шарка. — Връщането ѝ тази вечер беше по моя заповед. Пратил я бях отново навън и заръчах да не говори за случилото се тази вечер.

Готвачката се свъси.

— Какво… стана тази вечер?

— Няма да говориш за това събитие. Намеси се в нещо, което не е твоя работа. Прави се, че не си виждала Телеш. Не ми говори никога за това. Сториш ли го, ще се престоря, че нищо не се е случило. Разбираш ли?

Готвачката пребледня, кимна и потъна в стола си.

Шалан ѝ кимна отсечено и излезе от кухните навън, в нощта. По лицето ѝ се изписа усмивка.

Щом се отдалечи достатъчно, тя издиша светлината като облак и пристъпи напред. Когато мина през нея, образът на Амарам изчезна и се замени от момчето вестоносец. Хукна към предното стълбище на къщата, седна на стъпалата, отпусна се, облегна се и оброни глава на дланта си.

Амарам и Хав крачеха и говореха тихо.

— … не забелязах, че момичето ме е видяло да приказвам с вестоносеца, господарю — казваше Хав. — Трябва да е разбрала… — Той млъкна, когато съгледа момчето.

Шалан скокна и се поклони на Амарам.

— Вече не е важно, Хав — рече Амарам и даде знак на войника да се върне към задълженията си.

— Господарю — продума Шалан. — Нося Ви съобщение.

— Явно е, тъмнородни — отговори Амарам и приближи. — Какво иска той?

— Той ли? Съобщението е от Шалан Давар.

Амарам вдигна глава.

— Коя?

— Годеницата на Адолин Колин. Опитва да обнови сведенията за всички Остриета в Алеткар с рисунки. Би желала да определите време да дойде и да скицира Вашия Меч, ако позволявате.

— О — рече Амарам и видимо си отдъхна. — Да, добре, хубаво ще е. Повечето дни съм свободен следобед. Предай ѝ да прати някого да уреди срещата с иконома ми.

— Да, Сиятелни господарю. Ще имам грижата.

— И дойде толкова късно да предадеш такъв простичък въпрос?

Шалан сви рамене.

— Не оспорвам заповедите на светлооките, господарю. А моята господарка, хммм, понякога бива разсеяна. Предполагам, че ме прати по задачи, докато мисълта още е прясна в ума ѝ. При това тя наистина се интересува от Мечовете.

— Че кой не се интересува от тях? — почуди се Амарам, обърна се и заговори тихо. — Те са удивителни, нали?

На нея ли говореше или си приказваше сам? Шалан се позабави. В ръката на Амарам се появи Меч, мъглата се сгъсти и по повърхността на оръжието избиха капки влага. Амарам го вдигна и се взря в отражението си.

— Каква красота. Какво изкуство. Защо трябва да убиваме с най-великите си творения? Ах, та аз си бърборя, бавя те. Извини ме. Този Меч още е нов за мен. Намирам си разни оправдания да го призовавам.

Шалан едва го чуваше. Меч с острие, назъбено като вълни или пламъци. Гравирано по цялата повърхност. Извито.

Тя познаваше това оръжие.

Принадлежеше на брат ѝ Хеларан.

* * *

Каладин тичаше през пропастта и вятърът беше с него, вееше в гърба му. Сил летеше отпред като лента светлина.

Стигна някакъв едър камък, скочи и се Оттласна нагоре. Носи се поне тридесетина стъпки нагоре, преди да се Оттласне едновременно настрани и надолу. Оттласването надолу забави ускорението му нагоре, а Оттласването настрани го отпрати към стената.

Прекрати Оттласването надолу и опря стената с ръка, изви се и се метна на крака. Продължи да тича по стената. Когато стигна края на платото, скочи към следващото и се Оттласна към неговата стена.

По-бързо! Държеше почти цялата Светлина, която си беше оставил в сферите в кесиите по-рано. Толкова беше много, че целият светеше като огън. Светлината го насърчаваше да скача и да се Оттласва напред и на изток. Така падаше през пропастта. Дъното ѝ се носеше встрани от него, растенията прелитаха като в мъгла.

Налагаше се да си припомни, че пада. Това не беше полет и всеки миг скоростта му нарастваше. Но падането не пречеше на усещането за свобода, съвършена свобода. Означаваше единствено, че може да стане опасно.

Ветровете се усилиха и Каладин се Оттласна назад в последния миг, забави падането и удари стената пред себе си.

Сега това беше долу за него и той се изправи и побягна. Използваше Светлината със страховита бързина, ала не му се налагаше да я скъпи. Плащаха му като на светлоок офицер от шести дан и сферите му не бяха само дребни чипове, а броами. Месечната му заплата вече бе повече, отколкото беше виждал накуп, и Светлината в тези сфери беше огромно богатство в сравнение с познатото му досега.

Каладин с вик прескочи къдроцветните и пипалата им се прибраха под него. Оттласна се към другата стена, премина през пропастта и кацна на ръце. Хвърли се нагоре и някак успя да се Оттласне в тази посока съвсем леко.

Вече можа много по-лесно да се обърне във въздуха и да стъпи на крака. Изправи се на стената с лице към пропастта. Сви юмруци. Светлината се лееше от него.

Сил летеше малко по-бавно напред-назад.

— Какво? — попита тя.

— Още — отвърна Каладин, Оттласна се напред и се понесе през пропастта.

Падна без страх. Плуваше в своя океан, носеше се по своите ветрове. Падна с лицето напред към следващото плато. Точно преди да кацне, той се Оттласна настрани и назад.

Стомахът му се обърна. Имаше чувството, че някой го е вързал и го е блъснал да падне от някаква скала, а после е дръпнал въжето тъкмо преди края. Светлината обаче правеше неудобството пренебрежимо. Каладин тръгна настрани, към друга пропаст.

Оттласванията го пратиха на изток, в друг коридор, и той продължи да минава край платата, като не излизаше от пропастите — като змиорка, плуваща през вълните, обикаляйки камъните. Продължаваше да пада напред и по-бързо…

Стиснал зъби едновременно от почуда и заради силите, които го усукваха и извиваха, Каладин изостави предпазливостта и се Оттласна нагоре. Веднъж, два пъти, три пъти. Освободи се от всичко и излетя от пропастта на открито, обгърнат от Светлината.

Пак се Оттласна на изток, за да пада нататък, ала сега нямаше плата, които да препречват пътя му. Понесе се към далечния тъмен хоризонт. Набра скорост. Дрехата му плющеше, косата му се вееше зад него. Въздухът биеше лицето му и той присви очи, ала не ги затвори.

Тъмните пропасти се нижеха под него. Плато. Пропаст. Плато. Пропаст. Това усещане… да лети над земята… изпитвал го беше и преди, в сънищата. Изминаваше за минути разстоянията, които отнемаха на мостовите часове. Чувстваше как нещо го бута откъм гърба, как самият вятър го носи. Сил летеше от дясната му страна.

А отляво? Не, това бяха други вятърни духчета. Събрал ги беше с десетки и сега те летяха до него като ленти светлина. Различаваше Сил от тях. Не знаеше как; тя не изглеждаше различно от вятърните духчета, ала той можеше да я открои. Както човек познаваше някой член на семейството си сред многолюдна тълпа само по походката.

Сил и братовчедите ѝ се носеха около него като спирала от светлина, свободни и леки, с намек за съгласуване.

Откога не се беше усещал толкова добре, така тържествуващ, толкова жив? Не и след смъртта на Тиен. Дори и когато спаси Мост Четири, мракът тегнеше над него.

Вече не беше така. Съгледа каменен шпил на платата и се насочи натам с внимателно Оттласване надясно. Няколко Оттласвания назад забавиха падането му достатъчно, та когато стигна върха на шпила, успя да го улови и да се завърти около него. Пръстите му усещаха гладкия крем.

Сто вятърни духчета се пръснаха около него като вълна и се разпростряха като ветрило от светлина.

Каладин се усмихна. И погледна нагоре, към небето.

* * *

В тъмнината Сиятелният господар Амарам продължаваше да се взира в своя Меч. Държеше го пред себе си и го гледаше на светлината, която идеше от лицето на къщата.

Шалан помнеше безмълвния ужас на баща си, когато това оръжие се насочи към него. Възможно ли бе да е съвпадение? Две еднакви оръжия? А може би паметта я лъжеше.

Не. Не, тя никога нямаше да забрави онзи Меч. Същото оръжие държеше и Хеларан. А нямаше две еднакви.

— Сиятелни господарю — обади се Шалан и привлече вниманието му. Той се сепна, сякаш бе забравил къде се намира.

— Да?

— Сиятелната Шалан иска да е уверена, че всички описания са точни и историите на Мечовете и Броните на алетите са правилно проследени. А Вашият Меч не е там. Пита дали имате нещо против да споделите произхода му, в името на науката.

— Вече обясних на Далинар — отговори Амарам. — Не знам историята на моите Броня и Меч. И двете принадлежаха на убиец, който опита да ме погуби. Млад човек. Веден, червенокос. Не узнахме името му, а лицето му беше обезобразено от моя ответен удар. Наложи се да го пронижа през наличника, нали разбираш.

Млад човек. Червенокос.

Шалан стоеше пред убиеца на своя брат.

— Ъъъ — заекна тя и ѝ призля. — Благодаря Ви. Ще предам тези сведения.

Обърна се и се постара да върви без да се олюлява. Най-сетне узна какво е станало с Хеларан.

Замесил си се във всичко това, нали, Хеларан?Досущ като татко. Как, защо?

Излизаше, че Амарам опитва да върне Пустоносните. Хеларан бе искал да го убие.

Защо въобще някой ще иска да върне Пустоносните? Май Шалан беше сбъркала. Трябваше да се върне в жилището си, да нарисува картите, от които взе Спомени, и да разбере всичко.

За щастие, постовите не я притесниха, когато тя се изниза от лагера на Амарам и потъна в безличния мрак. Добре, понеже ако бяха погледнали по-внимателно, щяха да видят, че момчето вестоносец плаче. Шалан плачеше за брат си, за когото вече знаеше веднъж и завинаги, че е мъртъв.

* * *

Нагоре.

Едно Оттласване. Още едно. И трето. Каладин се стрелна в небето. Само простор и безкрайно море за негово удоволствие.

Въздухът стана студен. Той продължи нагоре към облаците. Най-после се разтревожи, че Светлината му може да се изчерпа, преди да се е върнал на земята — останала му беше само онази заредена сфера, която държеше в джоба си за изключителен случай. Каладин неохотно се Оттласна надолу.

Не падна веднага; само ускорението му нагоре се забави. Все още беше Оттласнат към небето — не беше освободил Оттласванията нагоре.

От любопитство се Оттласна надолу, за да забави още малко, после освободи всички Оттласвания освен онези нагоре и надолу. Накрая спря, увисна във въздуха. Втората луна бе изгряла и обливаше в светлина равнините далече под него. Оттук приличаха на строшена чиния. Не…, рече си Каладин и погледна по-добре. Това е шарка. Виждал го беше и преди, в съня си.

Вятърът задуха срещу него и Каладин почна да се рее като хвърчило. Вятърните духчета, които привлече по-рано, се бяха разотишли, понеже той вече не яздеше ветровете. Забавно. Не беше осъзнавал, че човек може да привлича вятърни духчета, както се привличаха духчетата на различните чувства.

Нужно беше само да паднеш в небето.

Сил остана, повъртя се около него като вихър и накрая кацна на рамото му. Седна и погледна надолу.

— Малко хора са виждали тази гледка — рече тя. Оттук военните лагери — огнени кръгове вдясно от Каладин — бяха нищожни. Вече беше неприятно студено. Скалата разправяше, че нависоко въздухът е по-рядък, но Каладин не усещаше разлика.

— От доста време се мъчех да те накарам да го направиш — продължи Сил.

— Чувствам се като първия път, когато взех копие в ръка — прошепна Каладин. — Бях дете. Ти беше ли с мен тогава? Толкова отдавна?

— Не. И да.

— Не може и двете.

— Може. Знаех, че трябва да те намеря. И ветровете те познаваха. Те ме доведоха при теб.

— Значи всичко, което правя — ловкостта ми с копието, уменията ми в боя — не е от мен. А е от теб.

— Не. От нас.

— Това е измама. Незаслужено е.

— Глупости. Упражняваш се всеки ден.

— Имам предимство.

— Предимството на таланта. Когато майсторката музикантка за пръв път вземе инструмент и открие в него музиката, която друг не може да открие, измама ли е? Незаслужено ли е това изкуство, просто защото тя е природно по-надарена? Или е гениалност?

Каладин се Оттласна на запад, обратно към лагерите. Не искаше да се озове насред Пустите равнини без Светлина. Бурята в него доста се беше укротила. Пада някое време в западна посока — приближи се толкова, колкото посмя. После освободи част от Оттласването нагоре и се понесе надолу.

— Ще приема — заяви Каладин. — Каквото и да е това, което ми дава тази сила. Ще я използвам. Тя ще ми бъде потребна, за да го победя.

Сил кимна. Още седеше на рамото му.

— Не мислиш, че той има духче — продължи Каладин. — Как тогава прави тези неща?

— Оръжието — отговори Сил, по-уверено от преди. — То е нещо особено. Създадено е да дава на хората способности, както дава нашата връзка.

Каладин кимна. Ветрецът гънеше куртката му, докато той падаше в тъмнината.

— Сил… — Как да го подхване? — Не мога да го надвия без Меч.

Сил отвърна поглед, притисна ръце и се обгърна. Колко човешки жестове.

— Избягвам да се упражнявам с Мечовете, които Захел предлага — продължи Каладин. — Трудно е за обяснение. Трябва да знам как се ползват тези оръжия.

— Те са зло — тихичко рече Сил.

— Защото символизират престъпените клетви на Рицарите — додаде Каладин. — Но откъде са дошли първоначално? Как са били изработени?

Сил не отговори.

— Може ли да се направи нов? Който да не носи клеймото на нарушените обещания?

— Да.

— Как?

Сил не отговори. Някое време падаха мълчаливо и накрая кацнаха на едно тъмно плато. Каладин установи къде е, после отиде на ръба и скочи в пропастта. Не искаше да се връща по мостовете. На съгледвачите щеше да им се види странно, че се прибира, без да е излизал.

Бурята да го отнесе! Трябва да са го видели как лети, нали? Какво ще си помислят? И имало ли е някой от тях достатъчно близо да го види как каца?

Е, засега не можеше нищо да направи по въпроса. Стигна дъното на пропастта и закрачи по посока на лагерите. Светлината му бавно отмираше и той остана на тъмно. Чувстваше се изхабен без нея, ленив, уморен.

Измъкна последната заредена сфера от джоба си и я използва, за да си свети по пътя.

— Избягваш едно нещо — каза Сил и се настани на рамото му. — Вече минаха два дни. Кога ще кажеш на Далинар за хората, при които Моаш те заведе?

— Той не слушаше, когато му разказах за Амарам.

— Очевидно сега е друго — възрази Сил.

Друго беше, имаше право. Защо тогава не каза на Далинар?

— Онзи не приличаха на хора, които са склонни да чакат дълго — додаде Сил.

— Ще направя нещо за тях. Просто искам да помисля още малко. Не искам Моаш да се озове в бурята, когато се заемем с тях.

Сил мълча, докато изминаха остатъка от пропастта и се качиха по стълбата на платото. Заоблачаваше се, но напоследък времето вървеше към пролет.

Радвай се, докато можеш, рече си Каладин. Скоро е дъждовният сезон. Седмици несекващ дъжд. Без Тиен, който да го ободрява. Брат му винаги успяваше в това.

А Амарам му го отне. Каладин сведе глава и тръгна. Щом стигна лагерите, зави надясно и се отправи на север.

— Каладин? — обади се Сил и запърха до него. — Защо вървиш нататък?

Каладин вдигна поглед. Беше на пътя към лагера на Садеас. Станът на Далинар беше в обратната посока.

Не спря.

— Каладин? Какво правиш?

Той най-сетне спря. Амарам би трябвало да е тук, точно пред него, някъде в лагера на Садеас. Беше късно и луната Номон приближаваше зенита си.

— Мога да го довърша. Влизам през прозореца, обвит в Светлина, убивам го и изчезвам, преди някой да успее да реагира. Толкова е лесно. И всички ще го припишат на Убиеца в бяло.

— Каладин…

— Това е справедливост, Сил — тросна се той и изведнъж се ядоса. — Казваш ми, че трябва да защитавам. Убивайки го, ще направя тъкмо това! Защитавам хората, преча му да ги съсипе. Както съсипа мен.

— Не ми харесва какъв ставаш, когато мислиш за него — отговори Сил и сякаш се смали. — Не си ти. Преставаш да мислиш. Моля те.

— Той уби Тиен. Ще го довърша, Сил.

— И тъкмо тази вечер ли? След онова, което откри? След онова, което направи?

Каладин пое дълбоко дъх и си припомни вълнението в пропастите и свободата на летенето. Изпитал бе чиста радост за пръв път от цяла вечност.

Нима искаше да опетни този спомен с Амарам? Не. Не, макар че унищожаването му щеше да е прекрасно.

— Добре — рече Каладин и се отправи обратно към далинаровия лагер. — Не тази вечер.

Докато се върне в казармата, вечерната яхния беше свършила. Подмина огнището, където още горяха въглени, и тръгна към стаята си. Сил се издигна във въздуха. Щеше да се носи по вятъра цяла нощ и да играе с братовчедите си. Доколкото на Каладин му беше известно, Сил не се нуждаеше от сън.

Влезе в стаята си. Чувстваше се уморен и изцеден, но по един приятен начин. Беше…

Някой се размърда вътре.

Каладин се завъртя, свали копието и вдъхна последната Светлина от сферата, с която си светеше по пътя. Той самият засия и видя нечие червено-черно лице. Шен изглеждаше страшен в сенките, като зло духче от приказките.

— Шен — продума Каладин. — Какво, в името на…

— Сър. Трябва да напусна.

Каладин се свъси.

— Съжалявам — додаде паршът с обичайния си бавен и целенасочен говор. — Не мога да ти кажа защо.

Явно очакваше нещо и напрегнато стискаше копието. Копието, което Каладин му даде.

— Ти си свободен човек, Шен. Няма да те задържам тук, ако вярваш, че трябва да си тръгнеш, но не знам има ли друго място, където можеш да се възползваш от свободата си.

Шен кимна и тръгна да излиза.

— Напускаш тази вечер?

— Веднага.

— Постовите на края на Равнините може да опитат да те спрат.

Шен поклати глава.

— Паршите не бягат от плен. Постовите ще видят само един роб, който изпълнява някаква задача. Ще оставя копието ти до огнището. — Паршът тръгна към вратата, но спря до Каладин и положи длан на рамото му. — Добър човек си ти, капитане. Научих много. Името ми не е Шен. Казвам се Рлаин.

— Дано ветровете са благосклонни към теб, Рлаин.

— Не от ветровете се боя — отвърна онзи. Потупа Каладин по рамото, пое дълбоко дъх, като че му предстоеше нещо трудно, и излезе от стаята.

53 . Съвършенство

„А измежду другите ордени, които не бяха тъй умели в посещаването на далечното царство на духчетата, Инозвателите бяха премного добронамерени и допускаха други при своите посещения и взаимодействия; ако и никога да не отстъпиха мястото си на главна връзка с големите духчета; а и Тъкачите на Светлината, и Ковачите на Волята имаха подобна наклонност, ала и двата ордена не бяха същински майстори в това.“

Из „Сияйни слова“, глава 6, страница 2

Адолин отблъсна с предмишницата си Меча на Елит. Броненосците не ползваха щитове — всеки дял от Броните им бе по-як от камък.

Замахна във Вятърната позиция и се придвижи по насипаната с пясък арена.

Спечели ми Брони, синко.

Адолин плавно минаваше от един удар в друг, сменяше посоките и отблъсваше Елит. Елит се местеше с усилие. Бронята му изпущаше Светлина от десетината места, където Адолин го беше поразил.

Всяка надежда за мирен завършек на войната на Пустите равнини беше изчезнала. Унищожена. Адолин знаеше колко силно баща му искаше войната да свърши и паршендската надменност го ядосваше. Изпълваше го с безсилен гняв.

Успяваше да потисне чувството. Не можеше да се остави то да го погълне. Движеше се гладко и внимателно във Вятърната позиция и поддържаше хладно спокойствие.

Елит явно очакваше Адолин да действа безразсъдно, като в първия дуел за Брони. Отстъпваше в очакване на този момент. Адолин не му го даде.

Днес се биеше премерено — с правилните движения и стойки, без нищо неуместно. Прикриването на способностите му в предишния дуел не прилъга ни един достатъчно силен съперник. Адолин едва убеди Елит.

Време беше за смяна на тактиката.

Адолин мина край местата на Садеас, Аладар и Рутар след зрителите. Ядрото на съюза срещу Далинар. Досега всеки от тримата беше излизал незаконно на платата — стигаха там и открадваха скъпоценните ядра преди принцовете, чийто ред беше да успеят да се доберат. И всеки път плащаха наложените от Далинар глоби за неподчинение. Далинар не можеше да им стори друго, без да предизвика открита война.

Ала Адолин можеше да ги накаже другояче.

Елит тревожно отстъпи пред нападението на Адолин. Опита да удари и Адолин отблъсна меча му, после замахна назад и чукна предмишницата на Елит. И оттук почна да изтича Светлина.

Тълпата мърмореше и над арената се надигнаха разговори. Елит пак наближи. Адолин го отблъсна, без да контраатакува.

Съвършена форма. Всяка стъпка беше на мястото си. Адолин потискаше Вълнението. Отвращаваше се от Върховните принцове и дребните им ежби, ала днес не можеше да им разкрие гнева си. Вместо него щеше да им покаже съвършенство.

— Мъчи се да те изтощи, Елит! — долетя гласът на Рутар от местата на зрителите. На младини и той беше малко нещо дуелист, но далеч по-слаб от Далинар или Аладар. — Не му позволявай!

Адолин се усмихна зад забралото, когато Елит кимна и се хвърли в движение от Димната позиция, с Меча напред. Хазартно. Повечето двубои срещу Броня се печелеха с чупене на части от нея, ала понякога човек можеше да вкара върха на Меча в някоя свръзка между плочките, да ги строши и да отбележи удар.

Нещо повече, така съперникът можеше да бъде ранен, а не само победен.

Адолин спокойно отстъпи и използва съответните удари от Вятърната позиция, за да парира нападението. Оръжието на Елит падна с тракане и мърморенето на тълпата се засили. Адолин първо им показа жестокост и ги раздразни. После показа близък бой с доста вълнения.

Сега вършеше обратното и на двете и отказваше вълнуващите сблъсъци, които често съставяха по-голямата част от дуела.

Пристъпи настрани, замахна и леко удари шлема на Елит. От малката пукнатина се процеди Светлина. Недостатъчно обаче.

Отлично.

Елит шумно изпъшка зад забралото и пак нападна. Целеше се право в наличника на Адолин.

Опитваш да ме убиеш, така ли?, каза си Адолин, взе Меча си само с една ръка, а другата вдигна точно под Острието на Елит и го плъзна между палеца и показалеца си.

Помести го нагоре и надясно и то изстърга по дланта му. Това не можеше да се прави без Броня — опиташе ли човек такова нещо с обикновено оръжие, ръката му щеше да е срязана наполовина, а с Меч щеше да е още по-лошо.

С Бронята обаче Адолин лесно отклони удара от главата си, замахна с другата ръка и стовари Меча си в ребрата на Елит.

Някои насърчиха точния удар. Други обаче задюдюкаха. Класическият удар трябваше да е в главата, за да разбие шлема на Елит.

Елит залитна, загубил равновесие от неточното си движение и последвалия удар. Адолин се метна към него с рамото напред и го хвърли на земята. После се дръпна вместо да скочи.

Още дюдюкания.

Елит се изправи и пристъпи. Олюля се леко и пак пристъпи. Адолин пък отстъпи, опря върха на Меча си в земята и зачака. Над главите им в небето се разнесе тътен. Навярно по-късно щеше и да завали — за щастие, нямаше да е буря. Най-обикновен проливен дъжд.

— Бий се с мен! — викна Елит.

— Бих се — тихо отвърна Адолин. — И спечелих.

Елит се люшна напред. Адолин отстъпи още. Под дюдюканията на зрителите той изчака съперникът му да се скове напълно заради изтеклата от Бронята му Светлина. Десетките пукнатини, които Адолин направи в Бронята, най-накрая подействаха.

После отиде пред Елит, положи длан на гръдната му броня и го бутна. Елит рухна на земята.

Адолин вдигна поглед към върховната съдийка, Сиятелната господарка Истоу.

— Отсъжда се — въздъхна тя — отново в полза на Адолин Колин. Победителят. Елит Рутар губи Бронята си.

Това не се понрави твърде на зрителите. Адолин се обърна с лице към тях и замахна няколко пъти с Меча си, преди да го освободи в мъгла. Свали шлема и се поклони на дюдюканията им. Зад него оръженосците му — предварително подготвени — се завтекоха на арената и избутаха оръженосците на Елит. Смъкнаха Бронята, която вече принадлежеше на Адолин.

Той се усмихна и когато хората му привършиха, ги последва в стаята за подготовка зад публиката. Ренарин чакаше до вратата, облечен в собствената си Броня, а леля Навани беше вътре до печката.

Ренарин надзърна навън и огледа недоволното множество.

— Отче на Бурята. В първия дуел свърши за по-малко от минута и те ненавиждаха. Днес се би близо час и те възненавидяха още повече.

Адолин с въздишка седна на една пейка.

— Победих.

— Победи — съгласи се Навани, приближи до него и почна да го оглежда, все едно търсеше наранявания. — Но не се ли очакваше да победиш по-зрелищно?

— Това искаше татко — кимна Ренарин.

— Днешният дуел ще се запомни — отвърна Адолин и прие с благодарност чаша вода от Пеет, мостовият, който го охраняваше през деня. — Зрелищно значи да привлече вниманието на всички. Свърши работа.

Поне се надяваше. Следващото беше важно.

— Лельо — подзе той, когато Навани почна да пише благодарствена молитва. — Помисли ли за онова, което те помолих?

Навани продължи да пише.

— Работата на Шалан наистина ми прозвуча важно — настоя той. — Искам да кажа…

На вратата се почука.

Толкова бързо?, рече си Адолин и се надигна. Един от мостовите отвори.

Шалан Давар връхлетя в стаята. Носеше виолетова рокля, а червените ѝ коси пламтяха.

— Беше невероятно!

— Шалан! — Адолин не я очакваше, но се зарадва да я види. — Проверих мястото ти преди двубоя. Нямаше те.

— Забравих да изгоря молитва, затова се отбих да го направя. И успях да видя повечето от дуела.

Спря точно пред него и за миг видимо ѝ стана неловко. На Адолин — също. Официално се ухажваха по-малко от седмица, но с условния годеж… каква беше връзката им?

Навани се прокашля. Шалан се обърна и докосна устни със свободната си ръка, като че едва сега беше забелязала бившата кралица.

— Сиятелна — продума тя и се поклони.

— Шалан. От моя племенник чувам само хубави неща за теб.

— Благодаря Ви.

— Ще оставя двама ви насаме — рече Навани и тръгна да излиза, а глифите ѝ останаха недовършени.

— Сиятелна… — обади се Шалан и протегна ръка към нея.

Навани излезе и затвори вратата.

Шалан отпусна ръка, а Адолин потръпна.

— Съжалявам. Опитах да говоря с нея. Мисля, че ѝ трябват още няколко дни, Шалан. Ще се съвземе. Знае, че не би трябвало да те пренебрегва, усещам го. Просто ти ѝ напомняш какво се е случило.

Шалан кимна. Изглеждаше разочарована. Оръженосците на Адолин дойдоха да му помогнат да свали Бронята, но той ги отпрати. Достатъчно лошо беше, че Шалан видя сплесканата му от шлема коса. Облеклото му под Бронята — подплатена униформа — щеше да изглежда ужасно.

— И така, хмм, ти хареса двубоя?

— Ти беше чудесен — отговори Шалан и отново се обърна към него. — Елит не спираше да скача, а ти просто го бръсваше като досаден кремлинг, който се мъчи да пропълзи по крака ти.

Адолин се усмихна.

— Останалите зрители не го намираха чудесно.

— Дойдоха да те видят смазан. Толкова невъзпитано беше от твоя страна да ги лишиш от удоволствието.

— Доста съм свидлив в това отношение.

— Доколкото разбрах, ти почти никога не губиш. Може би трябва от време на време да допускаш равенство. За разнообразие.

— Ще си помисля — отговори Адолин. — Можем да го обсъдим на вечеря днес? В лагера на баща ми?

Шалан се свъси.

— Заета съм довечера. Съжалявам.

— О.

Шалан се доближи още малко до него.

— Но може скоро да имам подарък за теб. Нямам много време за учене — доста работа имам по възстановяването на домакинските тефтери на Себариал — обаче май се натъкнах на нещо, което може да ти помогне. В дуелите.

— Какво е то? — умислено попита Адолин.

— Спомних си нещо от жизнеописанието на крал Гавилар. Но за да се получи, трябва да победиш зрелищно в дуел. Да направиш нещо удивително, да изумиш зрителите.

— Значи, по-малко дюдюкания — вметна Адолин и се почеса по главата.

— Всеки би го оценил — обади се Ренарин от вратата.

— Зрелищно… — размишляваше Адолин.

— Утре ще ти обясня по-подробно — каза Шалан.

— Какво ще стане утре?

— Ще ме заведеш на вечеря.

— Така ли?

— И на разходка.

— Наистина?

— Да.

— Щастлив човек съм аз — заключи Адолин и ѝ се усмихна. — Добре, значи можем…

Вратата се отвори с трясък.

Мостовите подскочиха, а Ренарин изруга и се изправи. Адолин само се обърна и внимателно помести Шалан, та да види кой е влязъл. Релис, настоящият първенец в дуелите, най-големият син на Върховния принц Рутар.

Както и се очакваше.

— Какво беше това? — попита Релис и пристъпи в стаята. Следваха го ято светлооки, сред които и върховната съдийка Истоу. — Ти обиди мен и моя дом, Колин.

Адолин сключи облечени в ръкавици ръце зад гърба си, а Релис се приближи и завря лицето си в неговото.

— Не ти ли хареса дуелът? — свойски попита Адолин.

— Това не беше дуел — тросна се Релис. — Ти изложи братовчед ми, понеже отказа да се биеш правилно. Настоявам тази подигравка да бъде обявена за невалидна.

— Казах Ви, принц Релис — обади се Истоу зад гърба му. — Принц Адолин не наруши никакви…

— Искаш си Бронята на братовчеда? — тихо попита Адолин и погледна Релис в очите. — Бий се с мен за нея.

— Няма да се оставя да ме подведеш — каза Релис и го почука по гръдната броня. — Няма да допусна да ме забъркаш в някой от твоите фарсове.

— Шест Брони, Релис. Моите, на брат ми, Бронята на Еранив и тази на братовчед ти. Залагам всички на един дуел. Ти и аз.

— Напълно си оглупял, ако мислиш, че ще се съглася.

— Много те е страх, нали?

— Ти си под нивото ми, Колин. Последните два случая го доказват. Вече дори си забравил как да се дуелираш — само хитруваш.

— Значи ще ти е лесно да ме победиш.

Релис взе да се двоуми и да пристъпва от крак на крак. Накрая посочи с пръст.

— Гадина си ти, Колин. Знам, че се би с братовчед ми, за да злепоставиш и баща ми, и мен. Отказвам да се подведа.

Той тръгна да излиза.

Нещо зрелищно, замисли се Адолин и хвърли поглед на Шалан. Татко иска да се вдигне шум…

— Щом се боиш — каза той на Релис, — не е наложително да се биеш сам с мен.

Релис се закова на място. Погледна назад.

— Да не би да казваш, че ще излезеш срещу мен и някой друг едновременно?

— Точно така. Ще се бия с теб и с когото доведеш. Заедно.

— Наистина си глупак — продума Релис.

— Да или не?

— След два дни — сопна се Релис. — Тук, на арената. — Той погледна върховната съдийка. — Чухте ли това?

— Да — потвърди тя.

Релис изхвърча навън. Останалите го последваха. Върховната съдийка се позабави и изгледа Адолин.

— Осъзнавате какво направихте.

— Отлично познавам правилата на дуелите. Да. Осъзнавам какво направих.

Сиятелната Истоу въздъхна, обаче кимна и си излезе.

Пеет затвори вратата, после погледна Адолин и шавна вежди. Просто прекрасно. Вече и мостовите го запознаваха с мнението си. Адолин се отпусна на пейката.

— Това ще мине ли за зрелищно? — попита той Шалан.

— Наистина ли мислиш, че можеш да се биеш с двама едновременно?

Адолин не отговори. Трудно беше да се сражава с двама, особено ако и двамата бяха Броненосци. Двама могат да те ударят заедно, да те нападнат отстрани, да те притиснат. Много по-трудно, отколкото да ги бие един подир друг.

— Не знам. Обаче ти искаше зрелище. Ще опитам. Сега вече се надявам наистина да имаш план.

Шалан приседна до него.

— Какво ти е известно за Върховния принц Йенев…

54. Урокът на Воал

„Дойдоха и шестнадесет от ордена на Бягащите по Вятъра, а с тях голям брой знатни люде, и видяха как там Разбиващите Небето деляха невинните от виновните, и последва голяма препирня.“

Из „Сияйни слова“, глава 28, страница 3

Шалан слезе от каретата и се озова под дъждеца. Носеше бялото палто и панталоните на своята тъмноока двойница, наречена Воал. Дъждовните капки падаха от периферията на шапката ѝ. Разговаря твърде дълго с Адолин след неговия дуел, та се наложи да бърза, за да стигне навреме за тази среща. Мястото беше в Ничиите хълмове, на цял час път от военните лагери.

Но ето я сега, преоблечена, дошла навреме. Едва смогна. Крачеше напред и слушаше как дъждът бие по камъните. Открай време харесваше такива дъждове. Млади посестрими на бурите, те носеха живот без тяхната ярост. Даже пустошта западно от лагерите цъфтеше заради водата. Скалните пъпки се отваряха и макар тукашните да нямаха цвят като онези у дома, все пак изпущаха живи зелени ластари. Тревата жадно излизаше от дупките си и отказваше да се дръпне, докато не я настъпиш. Разни папури даваха цвят, за да привлекат кремлингите. Животинките се хранеха с венчелистчетата, а през това време по тях от триенето полепваха спори. Щом се смесеха със спорите на други растения, те пораждаха следващото поколение.

В родния край на Шалан имаше и много повече ластари — толкова много, че бе трудно човек да ходи, без да се препъва. А за да мине повече от няколко стъпки през гора, беше нужно да сече с нож. Тук растителността ставаше пъстроцветна, ала не се превръщаше в препятствие.

Шалан се усмихваше на чудесната околност, на дъждеца и на красивите растения. Да се понамокри не беше много в замяна на звънливите дъждовни капки, свежия чист въздух и небето, пълно с облаци във всички оттенъци на сивото.

Шалан вървеше и носеше непромокаема чанта. Наетият кочияш — не можеше да си позволи да ползва каретата на Себариал за днешната задача — щеше да я чака да се върне. Тази кола се теглеше от парши, а не от коне, но паршите бяха по-бързи от чулите и работеха сносно.

Отправи се към склона на хълма, обозначен като място на среща на картата, която получи по далекосъобщителя. Носеше чифт хубави яки ботуши. Облеклото на Тин може и да беше необичайно, но Шалан беше доволна от него. Палтото и шапката я пазеха от дъжда, а с ботушите можеше да стъпва здраво по хлъзгавите камъни.

Заобиколи хълма и видя, че от другата страна е срутен — скалата се бе напукала и рухнала като малка лавина. Наслояванията втвърден крем се виждаха ясно по страните на късовете скала. Значи срутването беше скорошно. Ако беше отдавнашно, новият крем щеше да покрие оцветяването.

Така се образуваше клисура в склона на хълма — пълна с цепнатини и ридове. По тях бяха попаднали спори и донесени от вятъра стъбла, та те бяха породили вихрушка от живот. На всяко заслонено от вятъра място растенията се улавяха и почваха да се развиват.

Тази бъркотия от зеленина растеше по случайност — мястото не беше същински лаит, дето животът биваше в безопасност дълго време, а само временен подслон, най-много за няколко години. Засега растенията избуяваха, понякога едно връз друго, пущаха филизи, цъфтяха, трепкаха, усукваха се, живееха. Пример за суровата природа.

Шатрата обаче не беше.

Вътре се подслоняваха четирима души, насядали на твърде хубави като за това място столове. Те похапваха и се грееха на печка, поставена в средата на шатрата. Шалан приближи и взе Спомени за лицата им. Щеше да ги нарисува по-късно, както постъпи с първите членове на Призрачната кръв, които срещна. Двама бяха същите. Двама — не. Плашещата маскирана жена явно не беше тук.

Мраизе, висок и горделив, разглеждаше духалото си. Не вдигна очи, когато Шалан влезе под навеса.

— Искам да разуча употребата на местните оръжия — рече той. — Прищявка, но според мен е оправдана. Ако искаш да разбереш един народ, опознай оръжията му. Начините, по които хората се убиват, казват много повече за културата им от етнографските писания на кой да е учен.

Вдигна оръжието си към Шалан и тя застина. После Мраизе се обърна към пукнатината в скалата и духна стреличката в листака.

Шалан застана до него. Стреличката улучи някакъв кремлинг и го прикова за един ствол. Дребната многокрака твар почна да се гърчи и да се мята, за да се освободи, ала със сигурност стреличката в средата на тялото беше смъртоносна.

— Паршендско духало — обясни Мраизе. — Какво говори то за паршендите, камичке?

— Очевидно не е предназначено за убиване на едри животни. Разумно. Единственият известен ми едър дивеч по тези места са пропастните чудовища, а за паршендите се говори, че ги почитат като божества.

Не беше убедена, че е вярно. Ранните донесения, които тя прочете по настояване на Ясна, допускаха, че пропастните чудовища са божествата на паршендите. Всъщност не беше ясно.

— Навярно ги ползват за по-дребен дивеч — продължи Шалан. — Ще рече, паршендите ловуват за прехрана, а не за удоволствие.

— Защо казваш това? — попита Мраизе.

— Хората, които търсят слава в лова, преследват едра плячка. Трофеи. А духалото е оръжие на някой, който просто иска да изхрани семейството си.

— А ако го ползва срещу други хора?

— Няма да свърши работа във война. Обсегът му е твърде малък според мен, а паршендите и без друго имат лъкове. Може духалото да се ползва за убийство, но ще бъда много изненадана да разбера, че това е правено.

— Това пък защо?

Явно течеше някакво изпитание.

— Добре — подхвана Шалан. — Повечето коренни народи — силнасийците, решийците, бегачите от равнините на Ири — нямат същинско разбиране за убийството. Доколкото знам, те не разбират много и от бой. Ловците са твърде ценни, затова при тях „войната“ се състои от много викане и перчене и малко смърт. Такива самохвални народи не ще да са от вида, който дава убийци.

Ала паршендите бяха пратили убиец. Срещу алетите.

Мраизе я разучаваше с неразгадаемите си очи и небрежно държеше духалото между върховете на пръстите си.

— Разбирам — най-сетне продума той. — Значи този път Тин е избрала учен? Намирам го необичайно.

Шалан се изчерви. Хрумна ѝ, че жената, в която се превръщаше, щом сложеше шапката и тъмните коси, не беше подражание на друг, не беше отделна личност. Просто нов образ на самата Шалан.

Това можеше да се окаже опасно.

— И тъй — продължи Мраизе и извади нова стреличка от джоба. — Какво извинение ти предложи Тин днес?

— Извинение ли?

— За провала на задачата — уточни Мраизе и зареди стреличката.

Провал? Шалан почна да се поти и по челото ѝ се стекоха хладни вадички. Та тя наблюдаваше лагера на Амарам за всякакви необичайни случки! Тази сутрин се беше върнала там — това беше същинската причина да закъснее за дуела на Адолин — с лицето на работник. Подслушва, за да разбере дали не се говори за влизане с взлом или че Амарам е станал подозрителен. Нищо не откри.

Е, явно Амарам не беше огласил съмненията си. След всичките усилия да прикрие влизането си, Шалан се бе провалила. Навярно не биваше да се изненадва, обаче все пак се изненада.

— Аз…

— Почвам да се питам дали Тин наистина е болна — каза Мраизе, вдигна духалото и прати стреличката в листака. — Даже и не се опита да изпълни поставената задача.

— Не се е опитала? — изуми се Шалан.

— О, това ли е извинението? Че е опитала и се е провалила? Мои хора наблюдават къщата. Ако тя беше…

Мраизе млъкна, когато Шалан отръска водата от чантата си, после внимателно я отвори и извади лист хартия. На листа беше изобразен заключената стая на Амарам с картите по стените. Трябваше да се досеща за някои подробности, понеже беше тъмно, а нейната единствена сфера не освети много, но смяташе, че е съвсем близо до действителността.

Мраизе взе рисунката и я вдигна. Заразглежда я и остави Шалан да се поти от притеснение.

— Рядко бива да се докаже, че съм глупак — рече той. — Поздравления.

Добре ли беше това?

— Тин не притежава такова умение — продължи Мраизе, все още разглеждайки рисунката. — Ти си огледала стаята лично?

— Има си причина Тин да подбере учен за помощница. Целта е моите умения да допълват нейните.

Мраизе сведе листа.

— Изненадващо. Твоята учителка може да е превъзходна крадла, обаче открай време подбира съратниците си безпросветно.

Така изискано говореше. Не подхождаше на белязаното му лице, кривата уста и загрубелите ръце. Говореше като човек, чието време минава в пиене на вино и слушане на хубава музика. Ала изглеждаше като някой, чиито кости са били трошени неведнъж, и който е връщал услугата с лихвите.

— Жалко, че няма повече подробности по картите — каза той и се взря отново в рисунката.

Шалан покорно извади останалите пет рисунки, които беше приготвила за него. Четири представяха в подробности картите на стените, а петата показваше писанията на Амарам. Навсякъде писмените знаци бяха неразгадаеми, просто драскулки. Направила го беше нарочно. Никой не би очаквал художничката да улови такива подробности по памет, ако и тя да можеше.

Щеше да скрие подробностите от писанията. Намерението ѝ беше да спечели доверието им, да узнае каквото може, но не и да им помага повече от необходимото.

Мраизе подаде духалото. Ниското маскирано момиче беше тук и държеше пронизания кремлинг и норка със забита във врата стреличка. Животното беше само вцепенено. Значи стреличката беше намазана с някаква отрова?

Шалан потрепери. Къде се беше крила тази жена? Тъмните ѝ очи се взираха в нея, без да мигат, а лицето беше скрито зад маската от боядисани черупки. Взе духалото.

— Удивително — изказа се Мраизе за рисунките на Шалан. — Как влезе? Наблюдавахме прозорците.

Така ли щеше да постъпи Тин — да се промъкне посред нощ през някой прозорец? Не беше обучавала Шалан на такива работи, само на изговори и подражание. Навярно беше забелязала, че Шалан, която понякога се препъваше в собствените си крака, няма да се усъвършенства в акробатическите кражби.

— Майсторска работа — продължи Мраизе и разстла рисунките на една маса. — Триумф. Определено. Колко изкусно.

Къде се дяна опасният безчувствен мъж от първата ѝ среща с Призрачната кръв? Оживен от вълнение, Мраизе се привеждаше и разглеждаше рисунките една по една. Даже извади увеличително стъкло за подробностите.

Шалан не зададе въпроса, който я занимаваше. Какво прави Амарам? Знаете ли как се е сдобил със своя Меч? Как е… убил Хеларан Давар? Дъхът засядаше в гърлото ѝ при самата мисъл, ала част от нея още преди години бе признала, че брат ѝ не ще се върне.

— Е? — погледна я Мраизе и я подкани. — Ела да седнеш, малката. Сама ли направи това?

— Да — отговори Шалан и потисна чувствата си. Нима Мраизе наистина я нарече „малката“? Преднамерено се беше показала по-възрастна, с по-ъгловато лице. Какво още трябваше да прави? Да добавя сиво в косите си ли?

Настани се край масата. Маскираната жена изникна до нея с чаша и чайник, от който се виеше пара. Шалан кимна колебливо и получи чаша подправено оранжево вино. Отпи — навярно нямаше защо да се бои от отрова, понеже тези хора можеха да я убият всякога. Останалите в шатрата разговаряха приглушено, обаче Шалан не успя да разбере нищо от приказките им. Имаше чувството, че се показва пред зрители.

— Преписах за Вас част от текста — каза тя и извади лист. Нарочно беше подбрала да им покаже тези редове — не разкриваха много, но можеха да накарат Мраизе да говори. — Нямахме много време в стаята, затова преписах само няколко реда.

— Отделила си толкова много време за рисуване и толкова малко за писане? — поинтересува се Мраизе.

— О, не. Рисунките направих по памет.

Мраизе вдигна поглед към нея и челюстта му поувисна, а по лицето му се изписа искрена изненада, която беше бързо заменена от обичайното самоуверено равнодушие.

Май… не беше разумно да признавам това, разбра Шалан. Колцина можеха да рисуват така добре по памет? Показвала ли беше тя дарбата си пред хора във военните лагери?

Доколкото знаеше, не. Сега трябваше да го опази в тайна, за да не свържат онези от Призрачната кръв светлооката дама Шалан и тъмнооката измамница Воал. Бурята да го отнесе, дано.

Е, все някакви грешки трябваше да направи. Тази поне не застрашаваше живота ѝ. Навярно.

— Йин — остро рече Мраизе.

Един златокос мъж с голи гърди под отворената роба се надигна от стола си.

— Погледни го — нареди Мраизе на Шалан.

Тя взе Спомен.

— Йин, остави ни. А ти, Воал, ще го нарисуваш.

Шалан нямаше друг избор, освен да се подчини. Докато Йин се отдалечаваше и се оплакваше под нос от дъжда, тя почна да скицира. Не показа само главата и раменете му, а направи и ескиз на околността, включително фона от падналите камъни. От притеснение рисунката ѝ не излезе толкова хубава, колкото можеше, ала Мраизе не спираше да гука като горд баща. Шалан свърши и извади лака — рисувала бе с въглен — но Мраизе грабна листа от пръстите ѝ.

— Невероятно — установи той и го вдигна. — Похабяваш се при Тин. Обаче не можеш да правиш това с текст, така ли?

— Не мога — излъга Шалан.

— Жалко. Все пак е чудесно. Чудесно. Трябва да има как да го използваме, наистина. Каква е твоята цел, малката? Може да имам място за теб в моята организация, ако докажеш, че заслужаваш доверие.

Да!

— Не бих се съгласила да дойда вместо Тин, ако не търсех подобна възможност.

Мраизе присви очи.

— Убила си я, нали?

Ох, проклятие. Шалан, разбира се, тутакси се изчерви.

— Ъъ…

— Ха! — възкликна Мраизе. — Най-накрая си подбра помощница, която е прекалено надарена. Колко приятно. След всичкото ѝ самонадеяно позьорство, да я погуби някоя, която тя е искала да превърне в покорно нищожество.

— Господарю — подзе Шалан. — Аз не… искам да кажа, аз не исках. Тя ме нападна.

— Историята сигурно си я бива — усмихна се Мраизе. Усмивката му не беше приятна. — Знай, че онова, което си сторила, не е забранено, но и не се насърчава. Не можем да ръководим организацията си правилно, ако подчинените смятат, че убиването на техните висшестоящи е основно средство за издигане.

— Да, господарю.

— Твоята наставница обаче не беше член на нашата организация. Тин се смяташе за ловец, ала през цялото време беше плячка. Ако ще се присъединиш към нас, би трябвало да разбираш. Ние не сме като другите, които може би познаваш. Ние имаме голяма цел и се… закриляме взаимно.

— Да, господарю.

— И така, коя си ти? — попита Мраизе и махна на слугинята си да донесе духалото. — Коя всъщност си ти, Воал?

— Жена, която иска да участва в нещата. В нещата, които са по-важни от това да краде от разни светлооки и да мами, за да получи два-три дни разкош.

— Ловец значи — тихо рече Мраизе и се усмихна. Извърна се от нея и отиде в края на шатрата. — Ще получиш нови указания. Изпълни задачата. После ще видим.

Ловец значи…

Какъв лов? Шалан изстина при това твърдение.

Отново не беше сигурна дали е свободна да си върви, но прибра чантата си и тръгна. Огледа останалите. Лицата им бяха хладни. Плашещо.

Шалан излезе от шатрата и установи, че дъждът е спрял. Отдалечи се, усещайки погледите им върху гърба си. Всички са наясно, че мога със сигурност да ги разпозная, даде си сметка тя, и да предоставя точни изображения на всеки, който поиска.

Това не би им се понравило. Мраизе ѝ обясни, че членовете на Призрачната кръв рядко се убиват един друг. Но също така показа, че тя не е сред тях, още не. Подчерта го, сякаш даваше разрешение на онези, които слушаха.

В името на ръката на Талат, в какво се забърка?

Чак сега ли се замисляш?, рече си тя, докато заобикаляше хълма. Каретата беше пред погледа ѝ, а кочияшът се беше изтегнал отгоре, с гръб към нея. Шалан притеснено погледна през рамо. Засега никой не я следеше, поне тя не забелязваше.

— Някой гледа ли, Шарка? — попита тя.

— Ммм. Аз. Не хора.

Скала. В скицата за Мраизе тя нарисува скала. Без да се замисля, по инстинкт и доста уплашено, тя издиша Светлина и изобрази същата скала пред себе си.

После пъргаво се скри в образа.

Вътре беше тъмно. Шалан се сви в камъка и притисна крака към гърдите си. Стори ѝ се недостойно. Онези, с които Мраизе работеше, надали вършеха такива глупости. Бяха опитни, ловки, способни. Бурята да го отнесе, навярно въобще не беше нужно да се крие.

Въпреки това остана вътре. Погледите на другите… начинът, по който Мраизе говори…

По-добре да е прекалено предпазлива, отколкото лековерна. Умори се хората да приемат, че не е способна да се грижи за себе си.

— Шарка — прошепна тя. — Върви при кочияша. Кажи му следното с моя глас: „Влязох в каретата, докато ти не гледаше. Не поглеждай. Трябва да си ида тайно. Откарай ме обратно. Спри пред лагерите и брой до десет. Ще си тръгна. Не поглеждай. Ти получи парите си и мълчанието беше част от сделката.“

Шарка избръмча и тръгна. След малко колата затрополи по пътя, теглена от паршите. И не след дълго Шалан чу чаткането на копита. А не беше забелязала коне.

Чакаше тревожно. Щеше ли някой от Призрачната кръв да забележи, че тази скала не е на мястото си? Щяха ли да се върнат да я търсят, след като видеха, че не излиза от каретата при лагерите?

А може изобщо да не бяха тръгнали подире ѝ. Може да проявяваше прекалена мнителност. Чакаше и страдаше. Пак заваля. Какво щеше да стане с образа? Камъкът, който нарисува, беше влажен, така че нямаше да се издаде със сух образ. Ала дъждът явно минаваше през него, понеже я мокреше.

Трябва някак да гледам навън, докато се крия, помисли тя. Дупки? Възможно ли беше да ги направи в образа? Може би…

Гласове.

— Ще трябва да разберем колко знае той — каза гласът на Мраизе. — Ще отнесеш тези страници на майстор Тайдакар. Близо сме, но се оказва, че и приятелчетата на Рестаре са близо.

Отговори му дрезгав глас, който Шалан не разбра.

— Не, този не ме притеснява. Старият глупак сее безредие, но не посяга на властта, която случаят му предлага. Крие се в нищожния си градец, слуша песните му и си въобразява, че има роля в световните събития. Няма представа. Той не е ловец. Онова създание в Тукар обаче е нещо друго. Не съм убеден, че е човек. Ако е човек, определено не е от местната порода…

Мраизе продължи да говори, ала Шалан не можа да чуе повече, понеже събеседниците се отдалечиха. Не след дълго отново чу конски копита.

Чакаше, а водата проникваше през палтото и панталоните ѝ. Трепереше, стиснала чантата в скута си, и стискаше зъби, та да не тракат. Напоследък времето се бе позатоплило, но седейки под дъжда, не усещаше това. Чакаше, докато гърбът я заболя и мишците ѝ запищяха. Чакаше, докато най-сетне скалата не се превърна в светещ дим и не изчезна.

Шалан се сепна. Какво се беше случило?

Светлината, осъзна тя, докато протягаше краката си. Провери в кесията в джоба. Докато поддържаше образа на камъка, несъзнателно беше изтощила всички сфери.

Изминали бяха часове и с приближаването на вечерта небето притъмняваше. Поддържането на прост образ като камъка не изискваше много Светлина и дори не ѝ се налагаше да се замисля, за да го задържи. Добре беше да го знае.

Освен това отново се беше показала като глупачка — дори не се разтревожи колко Светлина използва. Въздъхна и се изправи. Олюля се, а краката ѝ възнегодуваха при внезапното раздвижване. Пое дълбоко дъх, после отиде да надзърне зад ъгъла. Шатрата и всички следи от присъствието на Призрачната кръв бяха изчезнали.

— Май ще вървя пеш — каза тя и се обърна по посока на лагерите.

— Друго ли очакваше? — обади се Шарка от мястото си върху палтото ѝ. Любопитството му беше искрено.

— Не. Просто си говоря сама.

— Ммм. Не, говориш на мен.

Шалан тръгна в мрака. Беше ѝ студено. Но това не беше мъртвешкият студ, който изпитваше на юг. Неприятно и нищо повече. Да не беше прогизнала, въздухът щеше да ѝ е приятен, въпреки здрача. Използва времето да поупражни изговорите заедно с Шарка — говореше, после го караше да повтори точните ѝ думи с нейния глас и тон. Много ѝ помагаше да се чува така.

Убедена беше, че е овладяла алетския говор. Това беше хубаво, понеже Воал минаваше за една от алетите. Но беше лесно, понеже алетският и веденският бяха толкова близки, че човек почти разбираше единия, ако владееше другия.

И рогоядският ѝ акцент го биваше — и на алетски, и на веденски. Ставаше все по-добра и не се престараваше, както ѝ предложи Тин. Бавският акцент беше поносим. А по пътя на връщане прекара повечето време да говори на алетски и веденски с хердазийски акцент. Палона ѝ беше добър пример. Шарка можеше да повтаря думите на Палона, което беше полезно за упражненията.

— Има нещо, което трябва да направя. Да те науча да говориш вместо образите.

— Можеш да ги накараш те да говорят.

— Мога ли да направя това?

— Защо не?

— Защото… е, за образите аз използвам Светлина и те създават подражание от светлина. Но не използвам звук, за да ги направя.

— Това е стихия — отвърна Шарка. — Звукът е част от нея. Ммм… Братовчеди са. Много са подобни. Може да се направи.

— Как?

— Ммм. Някак.

— Много ми помагаш.

— Радвам се… — той млъкна. — Лъжа?

— Ъхъ.

Шалан тикна скритата ръка в джоба си, който също беше мокър, и продължи да крачи сред туфите трева, които се оттегляха пред нея. По далечните хълмове се виждаха правилно очертани ниви с лависов полип, но в този час не се мяркаха стопани.

Поне дъждът спря. Все още харесваше дъжда, макар досега да не се бе замисляла колко е неприятно да ходиш дълго, когато вали. И…

Какво беше това?

Шалан спря на място. Пред нея се издигаше тъмна грамада и хвърляше сянка. Тя боязливо приближи и усети мирис на дим. Влажен, като след угасяването на огън.

Нейната карета. Вече успя да я разпознае — отчасти изгоряла. Дъждът беше потушил пожара; не беше горяла дълго. Навярно я бяха подпалили отвътре, на сушина.

Със сигурност беше наетата от нея кола. Позная по вида на колелата. Приближи плахо. Е, оказа се, че е имала право да се тревожи. Добре, че остана. Нещо я човъркаше…

Кочияшът!

Изтича напред. Боеше се от най-лошото. Трупът му беше там, до съсипаната карета. Взираше се в небето. Гърлото му беше прерязано. До него бяха натрупани на камара телата на носачите.

Шалан приседна на влажните камъни. Призля ѝ и притисна длан до устата си.

— О… Всемогъщи в небесата…

— Ммм… — избръмча Шарка и някак успя да наподоби мрачен тон.

— Мъртви са заради мен — прошепна Шалан.

— Не ти ги уби.

— Аз ги убих. Все едно лично държах ножа. Знаех на каква опасност се излагам. А кочияшът не знаеше.

И паршите. Какво изпитваше към тях? Да, бяха Пустоносни, ала беше трудно да не се почувства зле заради стореното.

Ще причиниш нещо много по-лошо от това, ако докажеш твърденията на Ясна, рече някаква част от нея.

Докато гледаше как Мраизе се вълнува от рисунките ѝ, за миг ѝ се прииска да го хареса. Е, по-добре беше да помни този миг. Мраизе беше позволил убийствата. Може и да не беше прерязал гърлото на кочияша, ала почти беше уверил останалите, че няма нищо лошо да отстранят Шалан, ако успеят.

Бяха опожарили каретата, за да изглежда като разбойническо нападение, обаче толкова близо до Пустите равнини не идваха разбойници.

Бедни човече, обърна се тя безгласно към кочияша. От друга страна, ако не беше уговорила връщането, нямаше да успее да се скрие, докато колата оставя лъжлива следа. В името на Бурите! Как би могла да се справи така, щото никой да не пострада? Възможно ли беше?

Най-сетне се насили да стане и продължи да крачи към лагерите със свлечени рамене.

55. Правилата на играта

„Забележителните способности на Разбиващите Небето възлизаха до почти божествени умения, които не бяха получени от определена Стихия или духче; въпреки това орденът стигна такава ловкост, щото тя беше истинска и призната даже от съперниците им.“

Из „Сияйни слова“, глава 28, страница 3

— Прекрасно. Ти ли ме охраняваш днес?

Каладин се обърна щом Адолин излезе от стаята си. Както винаги, униформата на принца беше изискана. Копчета с монограм, ботуши, които струваха повече от някои къщи, препасан меч. Странен избор за Броненосец, ала Адолин навярно носеше оръжието за украса. Буйните му коси бяха руси, тук-там изпълнени с черно.

— Нямам ѝ вяра, князче — отговори Каладин. — Чужденка, таен годеж, а единствената, която може да гарантира за нея, е мъртва. Би могла да е убиец. Това означава да Ви поставя под наблюдението на най-доброто, с което разполагам.

— Скромничим, а? — закачи го Адолин и се отправи по каменния коридор. Каладин го последва.

— Не.

— Това беше шега, мостови.

— Виноват. Бях с впечатлението, че шегите са смешни.

— Само за хората с чувство за хумор.

— Ама разбира се. Аз продадох чувството си за хумор много отдавна.

— И какво получи в замяна?

— Белези — тихо отвърна Каладин.

Погледът на Адолин се стрелна към знаците по челото на Каладин, макар косата да ги закриваше доста.

— Чудесно — промърмори той под нос. — Просто чудесно. Толкова се радвам, че идваш.

Минаха коридора и пристъпиха в светлината на деня. Всъщност, не съвсем. Небето все още беше облачно заради дъждовете в последните няколко дни.

Излязоха в лагера.

— Ще вземем още телохранители ли? — попита Адолин. — Обикновено сте двама.

— Днес съм само аз.

Каладин страдаше от недостиг на хора, понеже имаше да охранява и краля, а Тефт отново беше извел новобранците да патрулират. Беше разпределил по двама или трима към всички останали. За Адолин обаче прецени, че може да го опази и сам.

Чакаше ги карета, теглена от два коварни на вид коня. Всички коне изглеждаха коварни с техните всезнаещи очи и внезапни движения. За съжаление, никой принц не можеше да се появява в кола, теглена от чули. Един лакей отвори вратичката за Адолин, който се настани вътре. Лакеят затвори и отиде на мястото си отзад. Каладин се подготви да скокне на капрата, но спря.

— Ти! — рече той и посочи кочияша.

— Аз! — отвърна кралският Шут, който държеше юздите. Сини очи, черна коса, черна униформа. Как се беше озовал на капрата? Не беше слуга, нали?

Каладин внимателно седна до него, Шутът дръпна юздите и подкара конете.

— Какво правиш тук? — попита го Каладин.

— Търся си белята — бодро рече онзи, когато копитата зачаткаха по камъните. — Упражнява ли се с моята флейта?

— Ъх…

— Не ми казвай, че си я оставил в лагера на Садеас, когато се изнесе оттам.

— Еее…

— Казах да не ми казваш. Няма нужда, понеже вече знам. Срамота. Ако знаеше историята на тази флейта, мозъкът ти щеше да се разбърка. И с това имам предвид, че ще те бутна от колата, задето си ме шпионирал.

— Ъх…

— Виждам, че днес си твърде красноречив.

Каладин наистина беше оставил флейтата. Когато събираше останалите в лагера на Садеас мостови — ранените от Мост Четири и отрядите на другите мостове — беше съсредоточен върху хората, а не върху вещите. Не се главоболи с вързопчето със скромните си притежания и забрави, че флейтата е сред тях.

— Аз съм войник, а не музикант. Пък и музиката е за жените.

— Всички хора са музиканти — възрази Шутът. — Въпросът е в това дали споделят песните си или не. А доколкото музиката е изкуство за жени, интересно е, че дамата, която е написала онзи трактат — дето всички вие в Алеткар на практика обожавате — е решила, че всички женски задачи са свързани със седене и забавление, а всички мъжки — с намирането кой да забие копието си в теб. Показателно, а?

— Май да.

— Знаеш ли какво, много се старая да намеря завладяващи, умни и смислени неща, с които да те заинтересувам. Не мога да не си помисля, че ти не поддържаш своята роля в разговора. Все едно да свириш на глух човек. Което бих опитал да направя, понеже ми се струва забавно, стига някой да не ми беше загубил флейтата.

— Съжалявам — продума Каладин. Повече му се щеше да мисли за новите позиции от фехтовката, на които Захел го научи, ала навремето Шутът беше любезен с него. Каладин можеше най-малкото да побъбри. — Значи, хмм, запази работата си? Като кралски шут, искам да кажа. Когато се срещнахме по-рано, ти намекна, че може да загубиш титлата си.

— Още не съм проверил.

— Ти… ти не си… Кралят знае ли, че си се върнал?

— Не! Мъча се да измисля подобаващо театрален начин да го осведомя. Може би сто пропастни чудовища, които вървят в крак и пеят в прослава на моето великолепие.

— Звучи… трудно.

— Аха, проклетите гадини имат трудности да съгласуват тръбите си и да поддържат тона.

— Не разбирам нищичко от казаното.

— Аха, проклетите гадини имат трудности да съгласуват тръбите си и да поддържат тона.

— Това не помогна, Шуте.

— А! Оглушаваш значи, така ли? Кажи ми, когато процесът завърши. Искам да пробвам нещо. Ако помня точно…

— Да, да — въздъхна Каладин. — Искаш да посвириш на флейтата на някой глух човек.

— Не, не беше това… Ах, да. Винаги съм искал да се прокрадна и да хлопна някой глух по главата изотзад. Мисля си, че ще падне голям смях.

Каладин пак въздъхна. Оставаше още около час, дори и при бърз ход, до лагера на Себариал. Много дълъг час.

— Тоест, ти си тук, само за да ми се подиграваш?

— Е, нали тъкмо това правя? Но ще съм мек с теб. Не искам да ми налетиш.

Каладин се сепна.

— Нали знаеш — небрежно додаде Шутът, — да ми налетиш с някоя гневна реч. Такива работи.

Каладин изгледа високия светлоок мъж с присвити очи.

— Какво знаеш?

— Почти всичко. Това почти понякога е направо като ритник в зъбите.

— Какво искаш тогава?

— Каквото не мога да имам. — Шутът се обърна към него със сериозни очи. — Същото като всички останали, Каладин Благословени от Бурята.

Каладин потръпна. Шутът знаеше за него и за Повеляването на Стихиите. Убеден беше в това. Е, трябваше ли да очаква някакво искане?

— Какво искаш — повтори той и опита да е по-точен — от мен?

— Ах, мислиш значи. Хубаво. От теб, приятелю, искам едно нещо. Една история.

— Каква история?

— Това решаваш ти. — Шутът му се усмихна. — Надявам се в нея да има движение. Ако има едно нещо, което не понасям, това е скуката. Бъди така любезен и избягвай да проявяваш тъпота. Иначе може да ми се наложи да се прокрадна и да те фрасна по главата.

— Не оглушавам.

— Ще бъде смешно и при някой, който не е глух, очевидно. Ти какво? Да не мислиш, че бих измъчвал някого, само защото е глух? Неморално е. Не, аз измъчвам всички хора наравно, много благодаря.

— Чудесно — заключи Каладин и се облегна в очакване на още приказки. За негово изумление, Шутът явно беше доволен да остави разговора да замре.

Каладин наблюдаваше мрачното небе. Ненавиждаше подобни дни, защото му напомняха за дъждовния сезон. Отче на Бурята. Сивите небеса и печалното време го караха да се чуди защо изобщо си е направил труда да става от леглото. Най-сетне каретата стигна до лагера на Себариал — място, което приличаше на обикновен град повече от всички други лагери. Каладин се дивеше на построените, а не Превърнати, жилищни сгради, на пазарите, на…

— Земеделци? — продума той, като подминаха група мъже, крачещи към портите с пръчки за чистене на червеи и кофи с крем.

— Себариал им е дал да направят лависови ниви по югозападните хълмове — обясни Шутът.

— Тукашните бури са твърде мощни за земеделие.

— Кажи го на натанците. Те са обработвали земята в целия този край. Искат се растения, които не порастват толкова едри, колкото си навикнал.

— Но защо? — настоя Каладин. — Защо земеделците не идат някъде, където е по-лесно? Като в Алеткар?

— Не знаеш много за човешката природа, нали, Благословени от Бурята?

— Аз… Не, не знам.

Шутът поклати глава.

— Толкова откровен, толкова прям. Двамата с Далинар определено си приличате. Някой трябва да ви научи от време на време да се забавлявате.

— Отлично знам как да се забавлявам.

— Нима?

— Да. Стига да съм някъде, където ти не си.

Шутът го изгледа, после се подсмихна и дръпна юздите, та конете потанцуваха малко.

— Значи у теб все пак има някаква искра остроумие.

Идеше от майката на Каладин. Тя често приказваше такива работи, но никога толкова обидни. Явно се развалям, когато съм заедно с Шута.

Най-после Шутът спря каретата пред хубава господарска къща, от онези, които Каладин би очаквал да види в някой удобен лаит, а не във военен лагер. С колоните и прозорците със стъкла беше по-хубава даже от дома на градоначалника в Огнекамък.

На алеята за карети Шутът прати лакея да доведе годеницата на Адолин. Адолин излезе да я чака, пооправи куртката си, лъсна копчетата на единия ръкав. Вдигна поглед към капрата и се сепна.

— Ти! — възкликна Адолин.

— Аз! — отвърна Шутът. Скокна от мястото си и се поклони със замах. — Винаги на твоите услуги, Сиятелни господарю Колин.

— Какво направи с кочияша ми?

— Нищо.

— Шуте…

— Ти какво? Да не намекваш, че съм наранил горкия човечец? Приляга ли ми това, Адолин?

— Всъщност не.

— Именно. Освен това съм убеден, че вече е успял да се отвърже. Ах, а ето я и твоята прекрасна почти-но-не-съвсем невеста.

Шалан Давар беше излязла от къщата. Заподскача по стълбите, вместо да слиза плавно като светлооките дами. Определено е въодушевена, разсеяно си рече Каладин. Държеше юздите, които Шутът захвърли.

Нещо в тази Шалан Давар просто не беше наред. Какво ли криеше зад бодростта и вечната усмивка? Закопчаният ръкав на скритата ръка в роклите на светлооките дами можеше да съдържа доста смъртоносни инструменти. Просто една отровена игла през плата ще е достатъчна да погуби Адолин.

За съжаление, не можеше да я наблюдава във всеки миг, докато е с него. Трябваше да е по-предприемчив; можеше ли да потвърди дали наистина е тази, за която се представя? И според миналото ѝ да прецени дали представлява заплаха или не?

Каладин стана и тръгна да скача на земята, та да я държи под око, когато тя наближи Адолин. Шалан внезапно спря и се ококори. Посочи Шута със свободната си ръка и възкликна:

— Ти!

— Да, да. Днес хората определено успяват да ме познаят. Може би трябва да нося…

Шутът млъкна, когато Шалан се втурна към него. Каладин скочи на земята и улови ножа си, но спря, когато Шалан прегърна здраво Шута, опря глава на гърдите му и стисна очи.

Каладин пусна ножа и шавна с вежди на Шута, който изглеждаше напълно сащисан. Стоеше с отпуснати ръце, все едно не знае къде да ги дене.

— Винаги съм искала да ти благодаря — прошепна Шалан. — Нямах възможност.

Адолин се прокашля. Най-сетне Шалан пусна Шута и хвърли поглед на принца.

— Ти прегърна Шута — рече той.

— Това ли е името му? — попита Шалан.

— Едно от тях — отговори Шутът, видимо разстроен. — Всъщност, прекалено много са да ги преброиш. Съгласен съм, че повечето от тях са свързани с една или друга ругатня…

— Ти прегърна Шута — повтори Адолин.

Шалан се изчерви.

— Неприлично ли беше?

— Не става дума за приличието. А за здравия разум. Да прегръщаш него е като да прегръщаш белогръб или купчина пирони, или нещо такова. Искам да кажа, това е Шутът. Не се предполага човек да го харесва.

— Трябва да поговорим — рече Шалан на Шута. — Не помня всичко, което си казахме, но някои неща…

— Ще опитам да го вместя в графика си. Доста съм зает обаче. Тоест, да обиждам само Адолин ще ми отнеме времето чак до другата седмица.

Адолин поклати глава, отпрати лакея и сам помогна на Шалан да се качи в каретата. После се доближи до Шута.

— Долу ръцете.

— Тя е прекалено млада за мен, момчето ми — отговори Шутът.

— Точно така — кимна Адолин. — Придържай се към жени на твоята възраст.

Шутът се усмихна.

— Е, това може да е трудничко. Струва ми се, че из тези краища има само една, а с нея никак не се разбираме.

— Толкова си странен — заключи Адолин и се качи в каретата.

Каладин въздъхна и тръгна след тях.

— Смяташ да се возиш вътре ли? — полюбопитства Шутът и усмивката му стана още по-широка.

— Аха.

Каладин искаше да наблюдава Шалан. Надали щеше да опита нещо явно, докато пътува с Адолин. Но Каладин можеше да понаучи нещо, когато я гледа, пък и не можеше да е напълно сигурен, че няма да пробва да го нарани.

— Гледай да не флиртуваш с момичето — прошепна Шутът. — Младият Адолин развива собственически чувства. Ох… какви ги приказвам? Флиртувай с момичето, Каладин. Може принцът да се пооблещи.

Каладин изсумтя.

— Тя е светлоока.

— Какво от това? Много се вторачвате в цвета на очите, хора.

— Не искам да я обиждам — прошепна Каладин в отговор, — но по-скоро ще флиртувам с някое пропастно чудовище.

Остави Шута да подкара и сам се качи в каретата.

Адолин погледна към небесата.

— Шегуваш се.

— Гледам си работата — отвърна Каладин и се настани до него.

— Сигурно е, че тук съм в безопасност — каза през стиснати зъби Адолин, — заедно с моята годеница.

— Добре тогава, може просто да ми се ще да поседна удобно — подхвърли Каладин и кимна на Шалан Давар.

Тя не му обърна внимание. Усмихваше се на Адолин. Каретата потегли.

— Къде ще отидем днес?

— Е, ти спомена нещо за вечеря — отговори Адолин. — Знам една нова винарна на Външния пазар, където предлагат и храна.

— Винаги знаеш най-хубавите места — каза Шалан и се усмихна още по-широко.

Възможно ли е изобщо по-открито ласкателство, жено, помисли си Каладин.

Адолин се усмихна в отговор.

— Просто слушам какво се говори.

— Е, ако обръщаше и повече внимание на това кои вина са добри…

— Не обръщам внимание, понеже е лесно. Всичките са добри.

Шалан се закиска.

Бурята да го отнесе, светлооките са досадни. Особено когато си правят мили очи. Разговорът продължи и за Каладин стана съвършено ясно колко отчаяно тази жена се домогва до връзка с Адолин. Е, не беше изненадващо. Светлооките винаги търсеха сгода да се издигнат или пък, ако са в настроение, да си забиват един друг нож в гърба. Неговата работа не беше да разбере дали жената преследва изгода. Всичките светлооки бяха такива. Само трябваше да разбере дали преследва богатство или възможност да убие.

Продължаваха да бъбрят и Шалан върна разговора към това какво ще правят.

— Не казвам, че имам нещо против винарната. Но се питам дали това не е малко прекалено очевиден избор.

— Знам — отвърна Адолин. — Но тук има ужасно малко други неща за правене. Няма концерти, няма изкуства или състезания по ваятелство.

Абе, хора, наистина ли така си прекарвате времето, чудеше се Каладин. Всемогъщият да ви е на помощ, ако не можете да видите някое състезание по ваятелство.

— Има менажерия — нетърпеливо рече Шалан. — На Външния пазар.

— Менажерия. Не е ли малко… безвкусно?

— О, хайде. Може да погледаме всичките животни и ти да ми разкажеш кои от тях храбро си убил на лов. Ще бъде много забавно. — Шалан помълча и на Каладин му се стори, че вижда нещо в очите ѝ. Проблясък на нещо по-дълбоко. Болка? Тревога? — Пък и аз ще мога да се поразсея — додаде тя по-тихо.

— Всъщност не понасям лова — каза Адолин, като че ли без да забележи последните ѝ думи. — В него няма истинско съперничество. — Той погледна към Шалан, която отново беше надянала усмивката и кимаше усърдно. — Е, нещо различно може да е приятна промяна. Добре, ще кажа на Шута да ни отведе там. Надявам се да не ни откара в някоя пропаст, за да се посмее на ужасените ни викове.

Адолин се обърна да отвори плъзгащото се прозорче към капрата и нареди къде да вървят. Каладин наблюдаваше Шалан, която седеше облегната и със самодоволна усмивка на лицето. Имаше някаква скрита цел в отиването в менажерията. Каква беше тя?

Адолин се обърна и почна да я разпитва как е минал денят ѝ. Каладин слушаше с половин ухо и разучаваше Шалан в опит да забележи скрити някъде ножове. Тя се изчерви от нещо казано от Адолин и се разсмя. Каладин всъщност не харесваше Адолин, но принцът поне беше честен. Беше наследил искрения нрав на баща си и винаги биваше прям с Каладин.

Жената обаче беше друга. Движенията ѝ бяха пресметнати. Смехът ѝ, подборът на думите ѝ. Смееше се и се изчервяваше, ала очите ѝ все гледаха проницателно и тя постоянно наблюдаваше. Въплъщаваше всичко онова в начина на живот на светлооките, от което му призляваше.

Просто си в раздразнително настроение, призна си той. Случваше му се понякога. По-често при облачно време. Ама трябваше ли всички да се държат толкова противно бодро?

Държеше Шалан под око, докато пътуваха, и накрая реши, че е прекалено подозрителен към нея. Тя не представляваше пряка заплаха за Адолин. Каладин усети как мислите му отново се понасят към нощта в пропастите. Да язди ветровете, Светлината да ври вътре в него. Свобода.

Не, не само свобода. Цел.

Имаш цел, каза си Каладин и върна мислите си към настоящето. Да пазиш Адолин. Съвършената работа за един войник. Останалите мечтаеха за такава служба. Отлична заплата, командване на свой отряд, важна задача. Началник, на когото може да разчита. Съвършено.

Ала тези ветрове…

— О! — обади се Шалан, пресегна се за чантата и взе да рови вътре. — Донесох ти това изложение, Адолин.

Тя замълча и хвърли поглед към Каладин.

— Можеш да му се довериш — малко неохотно рече Адолин. — Два пъти ми спаси живота, а баща ми му дава да ни охранява дори по време на най-важните срещи.

Шалан извади няколко листа, надраскани с женски писания.

— Преди осемнадесет години Върховният принц Йенев бил сила в Алеткар, един от най-могъщите принцове, които се противопоставяли на обединителните действия на крал Гавилар. Убит бил в дуел. От Садеас.

Адолин кимна и нетърпеливо се приведе напред.

— Ето разказа за събитията на самата Сиятелна Иалаи — продължи Шалан. — „Отстраняването на Йенев беше блестящо в простотата си. Съпругът ми говори с Гавилар за Правото на Предизвикване и за Кралския Дар, стари обичаи, известни на мнозина светлооки, ала пренебрегвани при днешните условия. Понеже тези обичаи биваха свързвани с короната от стари времена, позоваването на тях беше отглас на нашето право да властваме. Случаят се превърна в гала на мощта и славата, а съпругът ми за пръв път влезе в двубой с друг.“

— В какво на мощта и славата? — обади се Каладин.

И двамата го погледнаха, сякаш изненадани, че говори. Все забравяте, че съм тук, нали, помисли Каладин. Предпочитате да не забелязвате тъмнооките.

— Гала — отговори Адолин. — Засукана дума за турнир. По онова време били чести. Така Върховните принцове имали възможността да се поперчат, ако по една случайност бивали в мир един с друг.

— Трябва да измислим как Адолин да се дуелира със Садеас или поне да го злепостави — обясни Шалан. — Като мислех за това, спомних си една препратка към дуела с Йенев в жизнеописанието на стария крал от Ясна.

— Добре… — умисли се Каладин.

— „Целта“ — продължи да чете Шалан и вирна показалец — „на този предварителен дуел беше видимо да впечатли Върховните принцове и да ги изпълни със страхопочитание. Ако и да го бяхме замислили по-рано, първият, който трябваше да бъде победен, не беше наясно с начертанията ни. Садеас го победи в добре премерено зрелище. На няколко пъти прекъсваше двубоя, за да вдигне залога, първо в пари, после — в земи. И накрая победата беше драматична. Множеството бе тъй увлечено, та крал Гавилар се изправи и предложи на Садеас дар, задето му е доставил удоволствие, съгласно стария обичай. Отговорът на Садеас бе прост: Няма да имам друг дар, освен страхливото сърце на Йенев на върха на меча ми, Твое Величество!“

— Шегуваш се — възкликна Адолин. — Самохвалкото Садеас го е казал така?

— Това събитие и думите на Садеас са записани в няколко важни исторически произведения. После Садеас се дуелирал с Йенев, убил го и отворил място съюзникът му Аладар да вземе властта над това княжество.

Адолин закима умислено.

— Би могло да свърши работа, Шалан. Мога да опитам същото — да превърна в зрелище сблъсъка с Релис и другия, когото доведе, да удивя тълпата, да спечеля дар от краля и да изискам Правото на Предизвикване — за самия Садеас.

— Има си известно очарование — съгласи се Шалан. — Да вземеш хода на самия Садеас и да го приложиш срещу него.

— Никога няма да се съгласи — каза Каладин. — Садеас няма да се остави да падне в такава клопка.

— Навярно — отговори Адолин. — Но ми се струва, че подценяваш положението, в което той ще се озове, ако го направим както трябва. Правото на Предизвикването е стар обичай. Говорят, че е създаден от самите Вестители. Светлоок воин, който се е доказал пред Всемогъщия и пред своя крал, се обръща и иска справедливост от онзи, който му е сторил зло…

— Ще се съгласи — каза и Шалан. — Ще трябва. А ти, Адолин, можеш ли да бъдеш зрелищен?

— Тълпата очаква да мамя. Мнението им за досегашните ми дуели няма да е високо. Това би трябвало да работи в моя полза. Ако успея да им дам истинско зрелище, ще се развълнуват. Пък и да надвиеш двама съперници едновременно? Дори само това би ни дало нужното внимание.

Каладин местеше поглед от единия на другия. Взимаха всичко това много насериозно.

— Наистина ли смятате, че ще свърши работа? — попита той умислено.

— Да — отговори Шалан. — Обаче според обичая, Садеас може да избере някой да се бие от негово име и така Адолин може и да не стигне до дуел лично с него. Но все пак ще спечели Бронята и Меча му.

— Съвсем няма да съм толкова удовлетворен. Но ще бъде приемливо. Победя ли защитника на Садеас, ще го лиша от опора. Доверието към него ще рухне.

— Ала това няма наистина да означава нещо — възрази Каладин. — Нали?

Двамата го погледнаха.

— Това е само игра. Дуел — уточни той.

— Ще бъде различно — каза Адолин.

— Не виждам защо. Вярно, можете да спечелите Бронята и Меча му, но титлата и властта му ще си останат.

— Става дума за възприятие — уточни Шалан. — Садеас е изградил съюз против краля. Внушава, че е по-силен от него. Ако загуби от защитника на краля, това вече няма да е от значение.

— Обаче си остава игра — настоя Каладин.

— Така е — отговори Адолин. Каладин не очакваше принцът да се съгласи с него. — Но това е играта на Садеас. Той е приел правилата.

Каладин се облегна и обмисли чутото. Този обичай може да е отговорът. Решението, което търся…

— Садеас беше толкова силен съюзник — със съжаление додаде Адолин. — Бях забравил неща като разгрома на Йенев.

— И какво се промени? — попита Каладин.

— Гавилар умря — тихо отговори Адолин. — Старият крал водеше татко и Садеас в една посока. — Той се приведе напред и се вгледа в бележките на Шалан, макар да не можеше да ги прочете, разбира се. — Трябва да направим така, че това да се случи, Шалан. Трябва да наденем примката на шията на тази змиорка. Блестящо. Благодаря ти.

Шалан се изчерви, прибра бележките в плик и му го даде.

— Дай ги на леля ти. Тук описвам какво съм намерила. Тя и баща ти ще са по-наясно добра ли е идеята.

Адолин взе плика и я улови за ръката. Двамата споделиха мига и направо се разтопиха. Да, Каладин все повече се убеждаваше, че жената няма да е пряка заплаха за Адолин. Ако наистина беше някаква измамница, не целеше да отнеме живота на Адолин. Само достойнството му.

Много е късно, помисли той, докато гледаше как принцът се обляга с глупава усмивка. То вече е мъртво и изгорено.

Каретата стигна Външния пазар, където мина край няколко патрулни отряда в сините униформи на Колин. Мъже от другите мостове. Службата тук беше едно от средствата на Каладин да ги обучи.

Той пръв слезе от каретата и забеляза редиците фургони за буря наблизо. Мястото беше оградено с въжета, навързани на стълбове, та да не се промъкват хора. Ала мъжете с тояги, които се облягаха по някои от стълбовете навярно вършеха по-добра работа.

— Благодаря, че ни докара, Шуте — рече Каладин и се обърна. — Отново се извинявам за флейтата, която ти…

Шутът не беше на капрата. Там седеше по-млад мъж в кафяви панталони и бяла риза, с кепе на главата. Той смутено го свали.

— Ще прощаваш, сър — рече човекът. Каладин не можа да определи откъде е изговорът му. — Добре ми плати, така си беше. Рече точно къде да стоя, та да се сменим.

— Какво става? — попита Адолин, щом слезе от каретата и вдигна поглед. — О. Шутът прави такива работи, мостови.

— Такива работи ли?

— Обича да изчезва загадъчно — отговори Адолин.

— Хич не беше загадъчно, господарю — възрази мъжът, обърна се и посочи. — Беше ей там, наблизко, дето колата спира, преди да свие. Трябваше да го чакам и сетне да подкарам тая същата кола. Трябваше да скокна горе и нищичко да не разбутам. Побягна. Кикотеше се като дете, тъй си беше.

— Просто обича да изненадва хората — уточни Адолин и помогна на Шалан да слезе. — Не му обръщай внимание.

Новият кочияш се посви, като че му беше неудобно. Каладин не го познаваше; не беше от обичайните слуги на Адолин. На връщане трябва да пътувам при него. Да го държа под око.

Шалан и Адолин се отправиха към менажерията. Каладин взе копието си от гърба на колата и ги последва, подтичвайки. После тръгна на няколко стъпки зад тях. Чу как се смеят и му се прищя да ги зашлеви.

— Олеле — обади се Сил. — От тебе се очаква да впрягаш бурите, Каладин. Не да ги носиш зад очите си.

Каладин я изгледа. Сил литна и затанцува около него като лента светлина. Намести копието на рамо и продължи да крачи.

— Какво има? — попита Сил и се настани във въздуха пред него. Накъдето и да обърнеше глава Каладин, Сил се плъзваше натам, като че стоеше на невидима лавица. Момичешката ѝ рокля трептеше в мъгла току под коленете.

— Нищо няма — тихо отвърна той. — Само се уморих да слушам тези двамата.

Сил погледна през рамо към двойката, която вървеше малко пред тях. Адолин плати на входа и врътна палец към Каладин да покаже, че плаща и за него. Важен на вид азиш с причудлива шарена шапка и засукани одежди ги подкани с махване. Посочи отделните редове клетки и уточни кои зверове къде са.

— Шалан и Адолин изглеждат щастливи — каза Сил. — Какво лошо има в това?

— Нищо — отвърна Каладин. — Стига да не се налага да ги чувам.

Сил сбърчи нос.

— Не е заради тях. Заради теб е. Кисел си. Направо мога да го вкуся.

— Да го вкусиш ли? Сил, та ти не ядеш. Съмнявам се, че имаш усещане за вкус.

— Това е сравнение. И мога да си го представя. И ти си кисел. И престани да спориш, защото аз съм права. — Сил се стрелна и увисна недалеч от Шалан и Адолин, които разглеждаха първата клетка.

Пустото му духче, рече си Каладин и отиде при двамата. Да спори човек с нея е като… хмм, да спори с вятъра.

Фургонът за буря приличаше доста на робската клетка, в която Каладин пътува до Пустите равнини, ала животното вътре като че беше доста по-добре гледано от робите. Седеше на един камък. Клетката отвътре беше измазана с крем, за да наподобява пещера. Самото животно представляваше просто буца плът с облещени очи и четири дълги пипала.

— Ооо… — продума Шалан и отвори широко очи. Като че ѝ бяха дали купчина бижута — само че това беше някакво лигаво нещо, което Каладин би очаквал да намери залепено на подметката на ботуша си.

— Това — обяви Адолин — е най-грозното нещо, което съм виждал някога. Прилича на вътрешността на бобинка. Само дето няма черупка.

— То е серпентина — осведоми го Шалан.

— Горкото. Майка му ли го е нарекла така?

Шалан го перна по рамото.

— Това е семейство.

— Значи наистина майката стои зад цялата работа.

— Семейство животни, глупчо. Въдят се повече на запад, където бурите не са толкова силни. Виждала съм малко такива. В Я Кевед има дребни серпентини, но не и като това тук. Даже не знам породата му.

Тя замълча, после мушна пръсти през пречките и стисна едно от пипалата.

Нещото тутакси се отдръпна, наду се, та да изглежда по-голямо, и заплашително вдигна зад главата си две пипала. Адолин хлъцна и дръпна Шалан.

— Той каза да не ги пипаме! А ако е отровно?

Шалан не му обърна внмание и измъкна бележник от чантата.

— Топло на допир — замърмори си тя. — Същинско топлокръвно. Очарователно. Трябва да го скицирам. — Тя хвърли поглед на табличката до клетката. — Е, това тук е безполезно.

— Какво пише? — попита Адолин.

— „Пъклен камък, уловен в Марабетия. Местните жители твърдят, че това е прероден отмъстителен дух на убито дете!“ Няма и намек за породата. Що за наука е това?

— Тук е менажерия, Шалан — разсмя се Адолин. — Докарана отдалеч да забавлява войниците и цивилните в лагерите.

И наистина, зверилникът се харесваше. Докато Шалан рисуваше, Каладин се занимаваше да наблюдава минувачите и да се старае те да стоят на разстояние. Видя всякакви хора — от перачки и десетници до офицери и дори по-горни светлооки. Зад тях носеха в паланкин една дама, която почти не поглеждаше клетките. Каква разлика с настървено рисуващата Шалан и с Адолин, който пускаше добронамерени шегички.

Каладин не отдаваше дължимото на тези двамата. Може и да не му обръщаха внимание, но не бяха преднамерено лоши с него. Бяха щастливи и доволни. Защо това го дразнеше толкова?

Най-сетне Шалан и Адолин минаха пред следващата клетка, с небесни змиорки и голямо корито с вода, където те да се топват. На змиорките не им беше толкова уютно като на „пъкления камък“ и те рядко политаха. Не беше особено интересно.

В третата клетка имаше създание, което приличаше на малък чул, ала с по-едри щипци. Шалан искаше да скицира и него, затова Каладин се подпря на клетката, загледа минувачите и заслуша как Адолин опитва да се шегува, за да забавлява годеницата си. Не го биваше твърде, но Шалан все пак се смееше.

— Бедното създание — рече Сил, кацна на пода на клетката и се вгледа в черупчестия ѝ обитател. — Що за живот е това?

— Безопасен — отговори Каладин и сви рамене. — Поне не му се налага да се тревожи за хищници. Винаги е нахранено. Съмнявам се, че една чулска твар може да иска нещо повече.

— О? — учуди се Сил. — И ти би се чувствал добре така.

— Не, разбира се. Аз не съм чулска твар. Аз съм войник.

Продължиха нататък и минаваха край клетка подир клетка. Шалан искаше да нарисува някои от животните, а за други преценяваше, че не е нужно да ги скицира веднага. Намери за най-очарователно най-странното създание — някакво шарено пиле с червени, сини и зелени пера. За тази скица Шалан извади цветни моливи. Оказа се, че преди много време е пропуснала сгодата да нарисува такова животно.

Каладин трябваше да признае, че пилето е хубаво. Как обаче оцеляваше то? Имаше черупка само най-отпред на лицето, а и не беше гъвкаво, та да се крие в пукнатините като пъкления камък. Какво правеше това пиле по време на буря?

Сил кацна на рамото на Каладин.

— Аз съм войник — повтори той съвсем тихо.

— Такъв беше.

— И такъв искам да стана отново.

— Убеден ли си?

— Почти. — Каладин скръсти ръце, опрял копието на рамото си. — Само дето… Налудничаво е, Сил. Смахнато е. Времето като мостови беше най-тежкото в живота ми. Понасяхме смърт, потисничество, унижение. А аз не мисля, че някога съм бил по-жив, отколкото бях през онези последни седмици.

В сравнение с работата му с Мост Четири, службата на прост войник — макар и високо уважаван, капитан на гвардията на Върховния принц — му се струваше еднообразна. Обикновена.

Ала да се носи по ветровете — това беше всичко друго, но не и обикновено.

— Вече си почти готов, нали? — прошепна Сил.

Той бавно кимна.

— Аха. Да. Мисля, че да.

Около следващата клетка се тълпеше множество. Даже от земята се гърчеха няколко духчета на страха. Каладин си проправи път. Не му се налагаше да отваря място — хората отстъпваха на далинаровия наследник, веднага щом го познаеха. Адолин минаваше край тях, без да погледне повторно, явно свикнал на такова почтително отношение.

Тази клетка се отличаваше от другите. Пречките бяха по-нагъсто, дървото беше подсилено. Животното вътре видимо не заслужаваше такова особено отношение. Окаяната твар лежеше със затворени очи пред някакви камъни. Ъгловатата ѝ муцуна имаше остри мандибули, като зъби, само по-страшни, и чифт дълги зъбообразни бивни, надвиснали от горната ѝ челюст. Острите шипове, които вървяха от главата по дължината на извития гръб, и яките крака на животното, подсказваха какво е то.

— Белогръб — промълви Шалан и приближи клетката.

Каладин никога не бе виждал белогръб. Помнеше един момък, мъртъв на операционната маса, и кръв навсякъде. Помнеше страх, безсилен гняв. И после — злощастие.

— Очаквах — подзе той в опит да разбере звяра — това животно да е… нещо повече.

— Не понасят добре пленничеството — обясни Шалан. — Този тук навярно би заспал, затворен в кристал, преди много време, ако му бяха позволили. Трябва да го упояват, за да отмият черупката.

— Недей да го жалиш — обади се Адолин. — Виждал съм какво могат да причинят на човек тези зверове.

— Аха — тихо отвърна Каладин.

Шалан извади принадлежностите си за рисуване. Тъкмо почна работа, и хората взеха да се отдръпват от клетката. Каладин първо помисли, че може да е заради самия звяр. Но той просто си лежеше със затворени очи и от време на време изсумтяваше през ноздри.

Не, хората се трупаха в другия край на менажерията. Каладин привлече вниманието на Адолин, после посочи. Ще проверя какво става, казваше жестът му. Адолин кимна и положи ръка на дръжката на меча си. Тоест, аз ще наглеждам тук.

Каладин припна с копие на рамо да провери какво става. За жалост, скоро съзря познато лице над множеството. Амарам беше висок мъж. Далинар стоеше до него, охраняван от неколцина от каладиновите хора, които държаха зяпачите настрани.

— … чух, че синът ми е тук — говореше Далинар на хубаво облечения съдържател на менажерията.

— Не е нужно да плащате, Сиятелни господарю! — възрази стопанинът с образован глас, подобен на онзи на Сигзил. — Вашето присъствие е голяма благословия от Вестителите за скромната ми сбирка. Както и това на видния Ваш гост.

Амарам. Носеше странно наметало. Ярко златисто жълто, с черен глиф на гърба. Клетва? Каладин не разчиташе очертанията. Но му се видя познат.

Двойното око, установи той. Знакът на…

— Истина ли е? — попита собственикът, докато оглеждаше Амарам. — Из лагерите вървят най-интригуващи слухове…

Далинар шумно въздъхна.

— Щяхме да го обявим на празненството довечера, ала доколкото Амарам настоява да носи наметалото, струва ми се, че е нужно да го кажа. Под напътствията на краля, аз наредих Сияйните рицари да бъдат основани отново. Нека се заговори за това из лагерите. Древните клетви бяха изречени пак — първо от Сиятелния господар Амарам, по моя молба. Сияйните рицари бяха възстановени и той стои начело.

56. Белогръб на свобода

„Следваха двадесет и три отряда, които бяха дадени от краля на Макабакам, защото ако и връзката между човеци и духчета понякога да бе неизразима, способността на обвързаните духчета да се проявяват в нашия свят, нежели в техния, биваше по-силна при дадените клетви.“

Из „Сияйни слова“, глава 35, страница 3

— Амарам очевидно не притежава никакви способности на Повелител на Стихиите — тихо рече Сигзил, който стоеше до Каладин.

По-напред Далинар, Навани, кралят и Амарам слязоха от каретата си. Пред тях се намираше арената за дуели, едно от многото прилични на кратери образувания, които обграждаха Пустите равнини. Беше доста по-малка от арените в лагерите. Местата за зрителите бяха наредени стъпаловидно.

Заради присъствието на Далинар и краля, без при това да се броят Навани и двамата далинарови синове, Каладин доведе всички телопазители, които смогна. Включи и хора от Мост Седемнадесет и Мост Две. Те стояха гордо, вдигнали високо копията си, видимо въодушевени от това, че за пръв път им поверяват тази служба. Общо Каладин разполагаше с четиридесетима войници.

А нападнеше ли Убиецът в бяло, ни един от тях нямаше да струва колкото дъждовна капка.

— Можем ли да сме сигурни? — попита Каладин и кимна по посока на Амарам, който продължаваше да носи златисто жълтото наметало със знака на Сияйните рицари. — Аз не съм разкривал никому способностите си. Трябва да има и други, които се обучават като мен. В името на Бурите, Сил почти се закле, че има.

— Ако притежаваше способности, щеше да ги покаже — възрази Сигзил. — Становете са наводнени от слухове. Половината от хората намират, че онова, което Далинар прави, е богохулно и глупаво. Другата половина не са решили още. Ако Амарам покаже някакви умения на Повелител на Стихиите, този ход на Сиятелния господар Далинар ще изглежда много по-безопасен.

Сигзил навярно имаше право. Но… Амарам? Амарам крачеше тъй гордо и с високо вдигната глава. Каладин усети как вратът му пламва и в един миг като че можеше да вижда само Амарам. Златно наметало. Надменно лице.

Опетнен с кръв. Този мъж беше опетнен с кръв. И Каладин го каза на Далинар!

Далинар не стори нищо.

Някой друг трябваше да се заеме.

— Каладин? — обади се Сигзил.

Каладин осъзна, че е пристъпил към Амарам, стиснал здраво копието в ръце. Пое дълбоко дъх и посочи.

— Сложете хора на края на арената, ей там. Белязания и Ет са в стаята за подготовка с Адолин. Не че той ще има полза от това, когато излезе да се бие. Разположи за всеки случай още няколко в дъното на арената. По трима на всяка врата. Ще взема с мен шестима при краля. — Каладин замълча за малко и после додаде. — Нека за сигурност сложим и двама да пазят годеницата на Адолин. Тя ще се настани при Себариал.

— Ще бъде изпълнено.

— Предай на хората да бъдат съсредоточени, Сиг. Двубоят навярно ще е драматичен. Искам те да мислят за възможността да се появят убийци, а не за дуела.

— А той наистина ли ще се сражава с двама едновременно?

— Аха.

— И възможно ли е да победи?

— Не знам, пък и не ме е грижа всъщност. Работата ни е да следим за други заплахи.

Сигзил кимна и се накани да тръгва. Ала се позабави и улови Каладин за ръката.

— Можеш да се присъединиш, Кал — прошепна той. — Щом кралят възстановява Сияйните рицари, имаш оправдание да разкриеш какъв си. Далинар се старае, ала толкова много хора приемат Сияйните за някаква зла сила и забравят добрините, които те са сторили, преди да предадат човешкия род. А ако ти покажеш силите си, това би могло да промени настроенията.

Да се присъедини. Под началството на Амарам. Нямаше такава вероятност.

— Върви да предадеш заповедите ми — отвърна Каладин и махна. После се освободи от хватката на Сигзил и отърча подир краля и свитата му. Поне беше слънчево и пролетният въздух бе топъл.

Сил заподскача зад Каладин.

— Амарам те покварява — прошепна тя. — Не му позволявай.

Той стисна зъби и не отговори. Отиде при Моаш, който водеше отряда, натоварен с охраната на Сиятелната Навани — тя предпочиташе да наблюдава двубоите от подготвителните помещения долу.

Каладин донякъде се чудеше дали не би трябвало Моаш да пази само Далинар, но — Бурята да го отнесе дано — Моаш му се закле, че няма да предприема нищо повече срещу краля. Каладин му вярваше. Те бяха Мост Четири.

Ще те измъкна от това, Моаш, помисли Каладин и го дръпна настрани. Ще оправим нещата.

— Моаш — тихо продума той. — От утре те назначавам патрул.

Моаш посърна.

— Мислех, че поначало искаш да съм телопазител… — Изражението му стана по-твърдо. — Заради онова е. Което стана в кръчмата.

— Искам да проведеш патрул в дълбочина. Да се отправиш към Нови Натанан. Не те искам тук, когато ударим Гробовния и хората му.

И без това мина доста време.

— Няма да ида.

— Ще идеш и това не подлежи на…

— Онова, което те вършат, е правилно, Кал!

Каладин се свъси.

— Продължаваш да се срещаш с тях?

Моаш извърна поглед.

— Само веднъж. Да ги уверя, че си склонен да се съгласиш.

— Все пак не си се подчинил на заповедта! — рече Каладин. — Бурята да го отнесе, Моаш!

Шумът на арената се засилваше.

— Почти е време за битката — каза Моаш и издърпа ръката си от хватката на Каладин. — Можем да говорим за това по-късно.

Каладин скръцна със зъби, но за жалост Моаш имаше право. Времето не беше сега.

Трябваше да го хвана днес сутринта, помисли той. Не, това, което трябваше да направя, е да взема решение още преди дни.

Грешката си беше негова.

— Ти ще отидеш на патрула, Моаш. Няма да проявяваш неподчинение само защото си ми приятел. Тръгвай.

Моаш се отдалечи с подтичване и подбра отряда си.

* * *

Адолин коленичи до Меча си в помещението за подготовка и установи, че не знае какво да каже.

Погледна отражението си в Острието. Двама Броненосци едновременно. Дори не беше опитвал това извън тренировъчната площадка. Прочетеше ли човек някъде в историите, че някой се е сражавал с шестима наведнъж и какво ли не още, истината може би беше, че някак е успял да се справи със съперниците си един по един. С двама — ако са подготвени и внимателни — едновременно беше трудно. Не невъзможно, но наистина трудно.

— Всичко се свежда до това — продума Адолин. Трябваше да каже нещо. Такъв беше обичаят. — Нека го направим зрелищно. И после да изтрием усмивката от лицето на Садеас.

Той се изправи и освободи Меча. Излезе от тясната стая и тръгна през тунела с цветните изображения на дуелисти по стените. В следващото помещение нетърпеливо чакаше Ренарин, облечен в униформата на дома Колин — при официални случаи носеше нея, а не проклетата униформа на Мост Четири. Леля Навани тъкмо отвиваше капачето на бурканче боя, за да изпише глиф.

— Няма нужда — рече Адолин и извади един от джоба си. Изписан в синия цвят на дома Колин, глифът гласеше „превъзходство“.

Навани вдигна вежди.

— Момичето?

— Аха.

— Калиграфията е сносна — неохотно отсъди Навани.

— Тя е направо чудесна, лельо — каза Адолин. — Иска ми се да ѝ дадеш по-голяма възможност. И тя наистина иска да сподели изследванията си с теб.

— Ще видим — отговори Навани. Звучеше по-вежливо от преди по отношение на Шалан. Добър знак.

Адолин постави глифа в печката и сведе глава, докато той гореше. Молитва към Всемогъщия за подкрепа. Навярно днешните му съперници сега също горяха своите молитви. Как Всемогъщият решаваше на кого да помогне?

Не мога да повярвам, мислеше Адолин, когато вдигна глава от молитвата, че той би желал да успеят онези, които служат на Садеас, макар и непряко.

— Тревожа се — каза Навани.

— Татко смята, че планът може да проработи, а на Елокар наистина му хареса.

— Елокар може да се поддава на поривите си — отвърна Навани, скръсти ръце и загледа как останките от глифа догарят. — Условията променят нещата.

Условията — съгласувани с Релис и казани пред върховната съдийка малко по-рано — гласяха, че дуелът ще продължи до отказване, а не до счупването на определен брой части от Бронята. Това означаваше, че ако Адолин успее да победи единия съперник и го накара да се предаде, другият може да продължи да се бие.

Означаваше освен това, че не се налага Адолин да спре, докато не се убеди, че е победен.

Или докато го осакатят.

Ренарин приближи и положи ръка на рамото му.

— Мисля, че планът е добър. Можеш да се справиш.

— Ще опитат да те пречупят — намеси се Навани. — Затова настояха битката да е до отказване. Ако могат, те ще те осакатят, Адолин.

— Като на бойното поле — отговори той. — Всъщност, в този случай тяхното желание ще бъде да ме оставят жив. Ще върша по-добра работа като нагледен пример с умъртвени от Меча крака, отколкото като пепел.

Навани затвори очи и пое дълбоко дъх. Пребледня. Беше почти като майка му отново да е жива. Почти.

— Постарай се да не позволиш на Садеас да се измъкне — каза Ренарин, когато влязоха оръжейниците с Бронята. — Когато го притиснеш и го предизвикаш, той ще потърси начин да се изплъзне. Не му позволявай. Доведи го долу на пясъка и го бий здраво, братко.

— С удоволствие.

— И така, яде ли пиле? — попита Ренарин.

— Цели две чинии, с къри.

— Верижката на мама?

Адолин потърси в джоба си.

После в другия.

— Какво? — обади се Ренарин и стисна рамото на брат си.

— Бих могъл да се закълна, че я пуснах вътре.

Ренарин изруга.

— Може би е в стаята ми — каза Адолин. — В лагера. — Стига да не я беше взел и после да я беше изгубил по пътя. В името на Бурите.

Това беше просто един талисман. Не означаваше нищо. Ала Адолин взе да се поти, а Ренарин се завтече да прати човек да потърси верижката. Нямаше да се върне навреме. Адолин вече чуваше тълпата навън, засилващия се рев преди дуела. Адолин неохотно позволи на оръжейниците да започнат да го обличат в Бронята.

Докато стигнат до шлема, той вече беше възстановил ритъма си почти напълно — очакването, което беше странна смесица от тревога в стомаха и отпуснатост в мускулите. Не можеш да се биеш, ако си напрегнат. Можеш да се биеш, ако си притеснен, но не и ако си напрегнат.

Кимна на слугите, те отвориха вратите и го пуснаха да излезе на настланата с пясък арена. По възгласите Адолин можеше да разбере къде са настанени тъмнооките. За разлика от тях, при появата му светлооките се смълчаха. Добре беше, че Елокар пазеше места за тъмнооките. Адолин харесваше шума. Напомняше му за бойното поле.

А беше време, каза си той, когато не харесвах бойното поле, понеже не беше тихо като на дуел. Въпреки първоначалното си нежелание, Адолин беше станал войник.

Пристъпи в средата на арената. Другите още не бяха излезли от стаята за подготовка. Заемаш се първо с Релис, разсъждаваше Адолин. Знаеш как се дуелира. Релис предпочиташе Пълзящата позиция, бавна и настъпателна, но с внезапни бързи удари. Адолин не знаеше кого ще доведе Релис, но знаеше, че е заел и Броня, и Меч от кралските. Навярно братовчедът му искаше да опита отново, за отмъщение.

Шалан беше тук, в противоположния край на арената. Червените ѝ коси изпъкваха като кръв върху камък. Охраняваха я двама мостови. Адолин усети, че кима одобрително, и я поздрави с вдигнат юмрук. Шалан му помаха в отговор.

Адолин затанцува от крак на крак, та силата на Бронята да потече през него. Можеше да победи — даже и без верижката на мама. Трудното беше в намерението му след дуела да предизвика Садеас. И трябваше да съхрани достатъчно сили за този двубой.

Тревожно се огледа. Тук ли беше Садеас? Да. Седеше съвсем близо до татко и краля. Адолин присви очи при спомена за онзи смазващ миг, когато осъзна, че вижда как войските на Садеас се оттеглят от Кулата.

Това го съсредоточи. Дълго беше кипял заради предателството. Най-сетне беше време да направи нещо.

Вратите срещу него се отвориха.

Излязоха четирима Броненосци.

* * *

— Четирима? — възкликна Далинар и скочи на крака.

Каладин пристъпи по посока на арената. Да, всички бяха Броненосци. Влизаха на настланата с пясък арена. Единият носеше кралска Броня; другите трима бяха със свои, украсени и боядисани.

Долу върховната съдийка вдигна глава към краля.

— Какво е това? — изрева Далинар на Садеас, който седеше съвсем близо до него. Светлооките на пейките между тях или се снишиха, или избягаха, та двамата Върховни принцове се гледаха направо.

Садеас и жена му лениво се обърнаха.

— Защо питаш мене? — провикна се Садеас. — Нито един от тези не е от моите хора. Днес аз съм само зрител.

— О, не ставай досаден, Садеас — кресна Елокар. — Отлично знаеш какво става. Предполага ли се Адолин да избере двама съперници?

— Двама ли? — попита Садеас. — Кога е казано, че той трябва да се бие с двама?

— Каза го, когато обяви дуела! — викна Далинар. — Двойно неравен дуел, двама на един, съгласно с обичаите за единоборствата!

— Всъщност — отвърна Садеас — не на това се е съгласил младият Адолин. Ами аз знам от най-достоверен източник, че той рекъл на принц Релис „Ще се бия с теб и с когото доведеш.“ Не чувам тук да се определя брой и така Адолин се задължава на пълно неравен дуел, не на двоен. Релис може да доведе толкова хора, колкото пожелае. Известни са ми няколко писари, които са засвидетелствали точните думи на Адолин. Чух, че и върховната съдийка го е попитала нарочно разбира ли какво прави, и той е потвърдил.

Далинар тихо изръмжа. Каладин никога не беше чувал такъв звук от него — рев на окован звяр. Изненада се. Ала Върховният принц се удържа и рязко седна.

— Надхитри ни — рече той тихо на краля. — Отново. Ще трябва да отстъпим и да обмислим следващия си ход. Някой да предаде на Адолин да се откаже от боя.

— Убеден ли си? — попита кралят. — Ако се откаже, Адолин трябва да предаде Броните, чичо. Шест Брони, доколкото знам. Всички, които притежавате.

Каладин четеше борбата на Далинар по лицето му — свъсеното чело, поаленелите от надигащия се гняв страни, нерешителността в очите. Да се предадат? Без борба? Навярно това беше правилното решение.

Каладин се съмняваше, че той самият би могъл да го стори.

Долу, след доста време, застиналият на пясъка Адолин вдигна ръка в знак на съгласие. Съдийката обяви началото на дуела.

* * *

Аз съм малоумник. Аз съм малоумник. Прокълнат от Бурите малоумник!

Адолин побягна назад по настланата с пясък овална арена. Нужно му беше да опре гръб в стената, та да избегне възможността да го обкръжат напълно. Следователно, щеше да почне дуела без пространство за отстъпление, заключен в сандък. Притиснат.

Защо не беше говорил по-точно? Виждаше пропуските в предизвикателството, което отправи — без да съзнава, се бе съгласил на пълен неравнопоставен дуел. Трябваше определено да каже, че Релис може да доведе още един. Но не, това би било разумно. А Адолин беше проклет малоумник!

Позна Релис по Меча и Бронята, боядисана в наситено черно, и развяващия се плащ с двойката глифи на баща му. По ръста и походката личеше, че мъжът в кралската Броня наистина е Елит, братовчедът на Релис, който се връщаше за възмездие. Носеше огромен чук наместо Меч. Двамата се придвижваха предпазливо по арената, а другарите им поеха фланговете. Единият беше в оранжево, а другият — в зелено.

Адолин разпознаваше доспехите. Това бяха Абробадар, пълен Броненосец от лагера на Аладар, и… и Якамав със заетия от Релис кралски Меч.

Якамав. Приятелят на Адолин.

Адолин изруга. Тези двамата бяха сред най-добрите дуелисти в лагерите. Якамав още преди години можеше да завоюва собствен Меч, ако му бяха позволили да рискува Бронята си. А сега очевидно не бе така. Дали той и семейството му не са били подкупени с обещания за дял от плячката?

С оформящо се в ръката му Острие, Адолин отстъпи в прохладната сянка на стената около арената. Точно над него ревяха тъмнооките по определените за тях пейки. Адолин не можеше да прецени дали се вълнуваха или се ужасяваха от предстоящото. Беше дошъл тук с намерението да предостави зрелище. А хората щяха да получат тъкмо обратното. Бързо клане.

Е, сам си беше стъкнал кладата. Щом щеше да изгори на нея, поне щеше да се бори преди това.

Релис и Елит се прокрадваха все по-близо — единият в тъмносиво, другият в черно — а съюзниците им действаха по страните. Готвеха се да се държат назад в опит да накарат Адолин да се съсредоточи върху двамата пред себе си. И после щяха да го ударят по фланговете.

— Един по един, момко! — Един вик от редовете на зрителите се открояваше от останалите. Това гласът на Захел ли беше? — Не си в ъгъла!

Релис пъргаво пристъпи напред, за да изпита Адолин. Адолин умело се отдръпна във Вятърната позиция — определено най-подходящата срещу толкова много противници. Държеше Меча с две ръце пред себе си, разположен странично. Едното му стъпало беше изнесено напред.

Не си в ъгъла! Какво ли искаше да каже Захел? Разбира се, че беше в ъгъла. Само така можеше да се изправи срещу четирима. И как бе възможно да се заеме с тях един по един? Та те никога не биха го допуснали.

Релис отново пристъпи напред и накара Адолин да се промъкне край стената, съсредоточен върху него. Трябваше някак да се обърне, за да се залови с Релис, а така облеченият в оранжево Абробадар, който се движеше от другата страна, попадаше вън от полезрението му. Бурята да го отнесе дано!

— Те се боят от теб! — понесе се отново над тълпата гласът на Захел. — Виждаш ли страха в тях? Покажи им защо се боят!

Адолин се подвоуми. Релис излезе още напред и нанесе удар от Каменната позиция. Каменна, за неподвижност. После дойде Елит, който държеше чука отбранително. Те изтикваха Адолин по стената към Абробадар.

Не. Адолин пожела този дуел. Искаше го. Нямаше да се превръща в подплашен плъх.

Покажи им защо се боят.

Адолин нападна. Хвърли се напред и помете Релис с поредица удари. В това време Елит отскочи встрани, ругаейки. Двамата приличаха на мъже с копия, които бодват някой белогръб.

А този белогръб още беше на свобода.

Адолин с вик почна да удря Релис и улучи шлема и бронята на лявата му предмишница. Тя се напука. От ръката на Релис се заиздига Светлина на Бурята. Докато Елит се съвземаше, Адолин се обърна и го удари, оставяйки Релис замаян от нападението. Ударът му накара Елит да дръпне чука назад и да пресрещне с ръка, за да не допусне Мечът да среже чука на две и да го остави обезоръжен.

Ето какво искаше да каже Захел. Нападай бясно. Не им позволявай да отвърнат или да преценяват. Четирима. Ако успееше да ги застраши и да ги направи боязливи… Може би…

Адолин престана да мисли. Остави се ходът на боя да го погълне, а ударите на сърцето му да поведат ударите на меча. Елит изруга и се отдръпна. От лявото му рамо и предмишница заструи Светлина.

Адолин се обърна и удари с рамо Релис, който тъкмо възстановяваше позицията си. Хвърли черния Броненосец на земята. После с вик се обърна и челно посрещна забързалия да помага Абробадар. Адолин зае Каменна позиция и започна да стоварва Меча си отново и отново върху оръжието на Абробадар, докато не чу стенания и ругатни. Докато не усети как страхът се излъчва от мъжа в оранжево като зловоние и не видя духчетата на страха на земята.

Елит предпазливо приближи, а Релис с мъка се изправи на крака. Адолин се върна към Вятърната позиция и се завъртя с широки, плавни махове. Елит отскочи, Абробадар се запрепъва да се измъкне, опрял облечената си в ръкавица ръка о стената на арената.

Адолин се върна към Релис — той се възстановяваше добре при всичко, което го сполетя. Все пак Адолин успя да нанесе повторен удар върху гръдната броня на първенеца. Ако арената бе бойно поле, а тези съперници бяха обикновени войници, Релис щеше да е мъртъв, а Елит — осакатен. Адолин все още беше невредим.

Ала тези не бяха обикновени противници. Бяха Броненосци и вторият удар не счупи гръдната броня на Релис. Адолин се видя принуден да се обърне към Абробадар по-рано, отколкото му се щеше. Абробадар беше подготвен за свирепото нападение и беше вдигнал Меча си отбранително. Сега не се вцепени от ударите на Адолин. Понасяше ги, докато Елит и Релис заеха позиции.

Просто трябваше да…

Нещо се стовари върху Адолин в гръб.

Якамав. Адолин се бе забавил прекалено и така бе позволил на четвъртия човек — когото мислеше за свой приятел — да заеме позиция. Адолин се завъртя и се озова в облак Светлина, която се издигаше от пукнатината на Бронята на гърба му. Вдигна Меча да посрещне следващото нападение на Якамав, ала така се разкри отляво. Елит замахна и чукът му улучи Адолин отстрани. Бронята се напука и ударът извади Адолин от равновесие.

Завъртя се. Почна да се отчайва. Този път противниците му не отстъпиха. Напротив, Якамав се хвърли към него с приведена глава, без дори да замахва. Умен човек. Зелената му броня беше непокътната. Макар заради движението Адолин да стовари меча си върху гърба му, замахът го извади напълно от позицията. Адолин се препъна назад и едва не падна, когато Якамав го връхлетя. Отблъсна го настрани и успя някак да удържи Меча, ала останалите трима се намесиха. Ударите заваляха върху раменете, шлема, гръдната броня. Бурята да го отнесе. Чукът удряше тежко.

Главата на Адолин изкънтя от нечие попадение. Почти беше успял. Позволи си да се усмихне, докато го налагаха. Четирима наведнъж. А той почти бе успял.

— Предавам се — продума той приглушено зад шлема.

Продължиха да нападат. Адолин повтори по-високо.

Никой не го слушаше.

Адолин даде знак върховната съдийка да прекрати борбата, но някой натисна ръката му надолу.

Не!, помисли той и почна да се върти ужасено.

Съдийката не можа да прекрати дуела. Излезеше ли оттук жив, Адолин със сигурност щеше да бъде осакатен.

* * *

— Това е — рече Далинар, докато наблюдаваше как четиримата Броненосци се редуват да замахват към Адолин, който беше видимо объркан и едва смогваше да ги отбива. — Правилата допускат Адолин да получи помощ, доколкото другата страна има преимущество — с един човек по-малко от хората на Релис. Елокар, трябва ми твоят Меч.

— Не — отвърна Елокар. Кралят седеше под сянката със скръстени ръце. Настанените около него гледаха дуела… не, побоя, в мълчание.

— Елокар — настоя Далинар и се обърна. — Това е моят син.

— Нямаш Броня. Докато ти сложат, вече ще е твърде късно. Ако слезеш на арената, няма да спасиш Адолин. Само ще загубиш и моя Меч наред с останалите.

Далинар стисна зъби. В думите на Елокар имаше някакъв разум и той го знаеше. С Адолин беше свършено. Трябваше да сложат край на боя, а не да залагат повече.

— Би могъл да му помогнеш, нали знаеш. — Гласът на Садеас.

Далинар се извърна рязко към него.

— Обичаите не го забраняват — продължи високо Садеас, та Далинар да го чува. — Проверих, за да съм сигурен. На младия Адолин могат да помогнат не повече от двама. Тоягата, когото познавах навремето, вече щеше да е долу и да се бие с камък, щом трябва. Май ти вече не си същият човек.

Далинар пое дъх и се изправи.

— Елокар, ще платя и ще заема твоя Меч по силата на обичая за Кралския Меч. Така няма опасност да го загубиш. Ще се бия.

Елокар го улови за ръката и се надигна.

— Не ставай глупак, чичо. Чуй го само! Разбираш ли какво прави? Той очевидно иска да слезеш и да се биеш.

Далинар се извърна и погледна краля в очите. Светлозелени. Като на баща му.

— Чичо — продължи Елокар и стисна по-здраво. — Послушай ме поне веднъж. Бъди поне малко подозрителен. Защо Садеас би поискал да слезеш долу? За да има някакъв „нещастен случай“! Той иска да бъдеш премахнат, Далинар. Уверявам те, че стъпиш ли на пясъка, и четиримата начаса ще те нападнат. С Меч или без, ще си мъртъв още преди да заемеш позиция.

Далинар пухтеше. Елокар имаше право. Проклет да е, прав беше. Ала Далинар трябваше да направи нещо.

Из тълпата се надигна шум, шепот като дращене по хартия. Далинар се извърна и видя как още някой се включва в боя, излиза от помещението за подготовка, уловил Меч в треперливите си ръце, но без Броня.

Ренарин.

О, не…

* * *

Един от нападателите се раздвижи и бронираните му нозе проскърцаха по пясъка. Адолин се хвърли в тази посока и си проправи с удари пътя между другите трима. Извърна се и заотстъпва. Бронята почна да му натежава. Колко ли Светлина на Бурята беше изгубил?

Няма счупени части от Бронята, прецени той. Държеше меча си вдигнат срещу тримата, които се разпръснаха ветрилообразно, за да го атакуват. Навярно би могъл…

Не. Време беше да сложи край. Чувстваше се като глупак, но по-добре жив глупак, отколкото мъртъв. Обърна се към върховната съдийка да даде знак, че се предава. Сега тя определено можеше да го види.

— Адолин — рече Релис, настъпвайки дебнешком. Бронята му изпущаше Светлина от дребните пукнатини в гръдната част. — Не искаме да приключваме без време, нали така?

— Според теб каква слава има в подобен бой? — изплю Адолин. Държеше Меча внимателно и беше готов да даде знак. — Да не мислиш, че хората ще ви поздравят? Че победихте четирима срещу един?

— Не се бием за чест. Това е просто наказание.

Адолин изсумтя. Едва тогава забеляза нещо в другия край на арената. Ренарин в синята униформа на дома Колин насочваше потреперващ Меч към Абробадар, който пък стоеше с оръжие на рамо, сякаш нищо не го застрашава.

— Ренарин! — провикна се Адолин. — В името на Бурята! Какви ги вършиш? Връщай се…

Абробадар нападна и Ренарин парира неумело. Досега винаги се бе упражнявал в Броня, а нямаше време да му я донесат. Ударът на Абробадар едва не изби оръжието от ръцете му.

— Виж сега — заобяснява Релис и пристъпи по-близо до Адолин. — Нашият Абробадар харесва младия Ренарин и не иска да го нарани. Затова само ще заглавиква момчето, ще се поборичкат. Стига да си удържиш на думата и да се биеш добре с нас. Предай се страхливо или призови краля да прекрати боя, и мечът на Абробадар може някак да се плъзне.

Адолин усети как в него се надига ужас. Погледна върховната съдийка. Тя би могла да прекрати дуела и сама, ако прецени, че нещата са стигнали твърде далеч.

Съдийката седеше величествено на мястото си и го наблюдаваше. На Адолин му се стори, че провижда нещо зад спокойното ѝ изражение. Пипнали са я, рече си. Навярно с подкуп.

Адолин стисна Меча по-здраво и погледна отново тримата си противници.

— Гадове — прошепна той. — Якамав, как посмя да се забъркаш в това?

Якамав не отговори, а Адолин не виждаше лицето му зад зеленото забрало.

— Е? Продължаваме ли? — попита Релис.

В отговор Адолин нападна.

* * *

Далинар се добра до мястото на съдийката. То се намираше на малък подиум на няколко пръста над арената.

Сиятелната Истоу беше висока дама с посивели коси. Седеше с ръце в скута и наблюдаваше боя. Не се обърна, когато Далинар дойде при нея.

— Време е това да свърши, Истоу — рече той. — Прекрати боя. Дай победата на Релис и хората му.

Съдийката продължи да гледа право напред и да следи дуела.

— Чу ли ме? — настоя Далинар.

Тя не отговори.

— Добре. Тогава аз ще го прекратя.

— Тук аз съм Върховният принц, Далинар — продума съдийката. — На тази арена моята дума е единственият закон. Това право ми е дадено от краля. — Тя се обърна към него. — Синът ти не се е предал и не е неспособен. Условията на дуела не са изпълнени, а аз няма да го прекратя, докато това не стане. Мигар не почиташ закона?

Далинар скръцна със зъби и отново погледна арената. Ренарин се биеше с един от четиримата. Момчето почти не беше обучено да борави с Меч. Всъщност, тъкмо докато Далинар го гледаше, едното рамо на Ренарин почна да се гърчи и силно да се надига към главата му. Поредният пристъп.

Адолин се биеше с останалите трима — хвърлил се бе между тях. Сражаваше се възхитително, ала не можеше да отбива всички. Тримата го обкръжиха и удариха.

Паулдронът на лявото му рамо избухна във взрив от разтопен метал. Парченца се понесоха във въздуха и оставиха диря от дим, а основната част се плъзна върху пясъка недалеч. Така рамото на Адолин се оголи, уязвимо за Остриетата на противниците.

Моля те… Всемогъщи…

Далинар се обърна към пълните със светлооки зрители редове.

— Можете да гледате това? — викна им той. — Синовете ми се бият сами! Сред вас има Броненосци. И един ли няма да влезе в бой заедно с тях?

Огледа множеството. Кралят се взираше в краката си. А Амарам? Далинар го намери — седнал до Елокар. Погледна го в очите.

Амарам извърна поглед.

Не…

— Какво е станало с нас? — попита Далинар. — Къде е нашата чест?

— Честта е мъртва — прошепна нечий глас зад него.

Далинар се обърна и видя капитан Каладин. Не беше забелязал, че мостовият слиза по стъпалата подире му.

Каладин пое дълбоко дъх и го погледна.

— Обаче ще видя какво мога да направя. Ако работите тръгнат зле, погрижете се за моите хора.

С копие в ръка той улови ръба на стената, преметна се и скокна на пясъка долу.

57. Да убиеш вятъра

„Малчин беше притиснат, понеже макар да не отстъпваше никому във военното изкуство, не подхождаше за Тъкачите на Светлината; желанието му беше неговите клетви да са първични и прями, и при все това техните духчета бяха — по наше разбиране — волни в определенията по този въпрос; процесът включваше изговаряне на истини, та да се стигне праг на себеосъзнаване, каквото бе напълно непостижимо за Малчин.“

Из „Сияйни слова“, глава 12, страница 12

Докато гледаше как бият Адолин, Шалан се надигна на мястото си. Защо той не се предаде? Защо не се отказа?

Четирима. А тя трябваше да забележи примката. Станеше ли негова съпруга, следенето за подобни козни щеше да е нейно задължение. Сега едва бяха сгодени и тя вече го бе провалила напълно. При това днешният провал беше по нейна идея.

Адолин като че бе готов да се предаде, ала сетне по някаква причина отново се хвърли в борбата.

— Глупак — отсъди Себариал, изтегнат до нея. Палона беше от другата му страна. — Твърде надменен е, та да разбере, че е бит.

— Не — възрази Шалан. — Има нещо повече.

Очите ѝ пробягаха към бедния Ренарин, напълно смазан в опита да се бори с Броненосец.

В един съвсем кратък миг тя замисляше да слезе долу и да помогне. Чиста глупост; щеше да е по-безполезна и от Ренарин. Защо друг не им помогна? Огледа гневно насядалите алетски светлооки, включително върховния господар Амарам, за когото се предполагаше да е Сияен рицар.

Гадина.

Потресена от бързината, с която чувството се надигна у нея, Шалан отклони очи от Амарам. Не мисли за това. Е, понеже явно никой не се канеше да помага, имаше голяма вероятност двамата принцове да умрат.

— Шарка — прошепна тя, — иди и се постарай да разсееш Броненосеца, който се бие с принц Ренарин.

Не можеше да се меси в битката на Адолин, не и докато той по някаква причина беше видимо решен да продължава. Ала щеше да опита да предпази Ренарин от осакатяване, ако смогнеше.

Шарка избръмча, плъзна се от полата ѝ и плъпна по каменните пейки. Шалан го виждаше болезнено ясно, докато той се движеше на открито, но всички бяха съсредоточени върху боя.

Не се оставяй да те убият, Адолин Колин, помисли тя и пак го погледа как се сражава с тримата противници. Моля те…

Някой друг скочи върху пясъка.

* * *

Каладин се понесе през арената.

Отново, помисли той, като си спомни как се притече на помощ на Амарам много, много отдавна.

— Сега трябва да свърши по-иначе.

— Ще стане — обеща Сил, която се носеше до главата му като ивица светлина. — Повярвай ми.

Доверие. Повярва ѝ и говори с Далинар за Амарам. Мина чудесно.

Един от Броненосците — Релис, в черната броня — изпускаше Светлина от пукнатина в лявата предмишница. Хвърли поглед на приближаващия Каладин и после обърна гръб с безразличие. Релис явно не намираше, че един прост копиеносец представлява заплаха.

Каладин се усмихна и вдъхна малко Светлина. В такъв ясен ден, с ярко слънце, можеше да рискува с повече от обичайното. Никой нямаше да види. Така се надяваше.

Ускори ход и се хвърли между двама Броненосци, забивайки копието в напуканата броня на предмишницата на Релис. Онзи извика от болка, Каладин изтегли копието, ловко мина между нападателите и приближи до Адолин. Младежът в синя броня му хвърли един поглед и бързо се обърна, та да опрат гърбове.

Каладин също се обърна. Така не можеха да ги нападат в гръб.

— Какво правиш тук, мостови? — прошепна Адолин иззад шлема.

— Играя си на един от десетимата глупаци.

— Добре дошъл на веселбата — изръмжа Адолин.

— Няма да мога да пробия броните им. Ще трябва Вие да ги натрошите за мен.

Близо до тях Релис тръскаше ръка и ругаеше. Острието на каладиновото копие беше окървавено. Не много, за жалост.

— Просто разсейвай единия и го дръж далеч от мен — отвърна Адолин. — С двама мога да се справя.

— Аз… Добре.

Навярно това беше най-добрият план.

— Хвърляй по едно око на брат ми, щом можеш — продължи Адолин. — Ако положението на тримата тук се вгорчи, може да решат да го ползват като лост срещу нас.

— Слушам — отговори Каладин, после се отдели от него и отскочи настрани, щом онзи с чука — Далинар го бе нарекъл Елит — опита да нападне Адолин. Релис настъпи от другата страна и замахна, като че с намерението да съсече Каладин и да удари Адолин.

Сърцето му блъскаше, ала обучението при Захел си казваше думата. Можеше да гледа Броненосеца и да изпитва само лек ужас. Завъртя се около Релис и избегна Меча.

Релис погледна Адолин и пристъпи нататък, но Каладин се хвърли, сякаш с намерението отново да го удари в предмишницата.

Релис се върна, сетне неохотно се остави Каладин да го отвлече от боя с Адолин. Нападна бързо. Каладин вече можеше да определи позицията му — Пълзяща, стил в боя, който се отличаваше с отбранително разположение и гъвкавост.

Срещу него Релис действаше по-нападателно, но Каладин се въртеше и се измъкваше, винаги смогваше да се премести точно преди ударите. Релис заруга, после се върна към Адолин.

Каладин го удари отстрани по главата с дръжката на копието. Жалко оръжие срещу Броненосец, но ударът отново привлече вниманието на противника. Релис се обърна и замахна с Меча.

Каладин се дръпна съвсем мъничко по-късно от нужното и Мечът отряза острия връх на копието му. За напомняне. Неговата плът щеше да се противи далече по-малко. Прережеше ли онзи гръбнака му, щеше да го убие, и никаква Светлина на Бурята нямаше да го оправи.

Той предпазливо опита да отвлече Релис по-далеч от боя. Ала когато отстъпи твърде много, противникът му просто се обърна и се отправи към Адолин.

Принцът се сражаваше отчаяно с двамата си съперници, въртеше Меча напред и назад между разположените от двете му страни мъже. В името на Бурята, добър беше. Каладин никога не беше виждал от него подобно умение на тренировъчната площадка — там нищо не го бе предизвиквало толкова много. Адолин се движеше между своите замахвания с Меча и отразяваше оръжията на онзи в зелено, после на другия с чука.

Често му оставаше съвсем малко да улучи противниците си. Двама на един срещу Адолин наистина беше равнопоставен бой.

Трима явно щяха да са твърде много за него. Каладин трябваше да продължи с отклоняването на Релис. Но как? Не можеше да пробие Бронята с копие. Единствените слаби места бяха отворът за очите и малката пукнатина на предмишницата.

Трябваше да направи нещо. Релис отново се бе отправил към Адолин с вдигнато оръжие.

Каладин бързо прекоси пясъка и щом почти стигна до Релис, скочи със стъпалата към него и се Оттласна в тази посока много пъти, в бърза последователност. Толкова, колкото се осмели. И толкова, че изгори цялата си Светлина.

Макар падането му да бе съвсем кратко — да не би да се види необичайно на зрителите — той удари с такава сила, все едно падаше от много по-далеч. Краката му мачкаха Бронята и той риташе с всички сили.

През краката му мина болка като светкавица, чу как костите му пукат. Ударът хвърли черния Броненосец напред, все едно го е връхлетяла скала. Релис се просна по лице и Мечът излетя от ръцете му. После изчезна в мъгла.

Каладин се стовари със стенание на пясъка. С края на Оттласванията Светлината му се изчерпа. Без да се замисля вдъхна малко от сферите в джоба си, та да излекува краката. И двата бяха счупени, както и стъпалата.

Оздравяването сякаш трая цяла вечност. Каладин с труд се претърколи и погледна Релис. Невероятно, но каладиновото нападение беше напукало Бронята. Не в средата на гърба, където риташе, а по раменете и отстрани. Релис изпълзя, надигна се на колене и тръсна глава. Погледна Каладин с нещо като страхопочитание.

По-нататък Адолин се завъртя и нападна един от противниците си — Елит, онзи с чука — и, уловил Меча с две ръце, го стовари в гърдите му. Гръдната броня избухна в разтопена светлина. Ала за да направи това, Адолин прие удар отстрани на шлема от мъжа в зелено.

Адолин беше зле. На практика всяка част от Бронята му изпускаше Светлина. С тази бързина, Светлината скоро щеше да се изчерпи и Бронята да стане прекалено тежка за движение.

Сега, за щастие, той беше обезвредил един от противниците. Броненосецът би могъл да се бие със счупена гръдна броня, но това се смяташе крайно трудно. И наистина, докато Елит отстъпваше, крачките му бяха тромави, като че внезапно Бронята му бе станала много по-тежка.

Адолин се принуди да се заеме с втория Броненосец. В другия край на арената четвъртият човек — онзи, който се „биеше“ с Ренарин — кой знае защо размахваше меча си към земята. Вдигна очи и забеляза колко зле вървят нещата за съюзниците му, затова остави Ренарин и се завтече натам.

— Чакай — обади се Сил. — Какво е това?

Тя се понесе към Ренарин, ала Каладин не можеше да се замисля много върху поведението ѝ. Стигнеше ли оранжевият Броненосец до Адолин, принцът отново щеше да попадне в обкръжение.

Каладин с труд се изправи на крака. С благодарност установи, че те му служат; костите бяха заздравели достатъчно, та да ходи. Нападна Елит — стискаше копието в една ръка и нозете му хвърляха пясък, докато тичаше.

Елит се олюляваше към Адолин с намерението да продължи боя въпреки увредената Броня. Ала Каладин стигна пръв и избегна прибързания замах с чука. Замахна от рамото, хвана счупеното копие с две ръце и вложи в нападението всичките си сили.

Копието се стовари в уязвимите гърди на Елит с приятно хрущене. Елит зина да поеме въздух и се преви. Каладин вдигна копието, за да удари отново, ала Броненосецът вдигна треперлива ръка в знак, че ще каже нещо.

— Предавам се… — продума той слабовато.

— По-високо! — тросна се Каладин.

Елит опита, останал без дъх. Вдигнатата му ръка обаче бе достатъчна. Съдийката проговори.

— Сиятелният господар Елит излиза от сражението — някак неохотно изрече тя.

Каладин се отдалечи от свития Елит с лека стъпка. Светлината бушуваше в него. Тълпата ревеше — даже някои от светлооките вдигаха шум.

Останаха трима Броненосци. Релис вече се бе присъединил към онзи в зелено и заедно тормозеха Адолин. Оранжевият беше оставил Ренарин и им се притече на помощ.

Ренарин седна на земята и сведе глава. Мечът му бе забит пред него. Победен ли беше? Каладин не бе чул съдийката да обявява такова нещо.

Нямаше време за притеснения. Адолин отново трябваше да се бие с трима. Релис улучи шлема му и той избухна, оголвайки лицето на принца. Нямаше да удържи още дълго.

Каладин се втурна към победения Елит, който се мъчеше да изкуцука вън от арената.

— Свали шлема — викна му Каладин.

Онзи се извърна втрещен.

— Шлема ти! — кресна Каладин и вдигна копието да удари отново.

Зрителите по пейките викаха. Каладин не знаеше точно какви са правилата, но подозираше, че ако удари Елит, ще бъде принуден да напусне боя. Навярно дори да го преследват за престъпление. За щастие, не се наложи да изпълнява заканата, защото Елит свали шлема. Каладин го грабна от ръката му и хукна към Адолин.

Докато тичаше, Каладин захвърли копието и тикна ръката си в шлема. Научил беше нещо за Бронята — тя от само себе си се нагаждаше към онзи, който я носи. Надяваше се сега това да проработи и с шлема. И наистина — вътрешността се пристегна около китката му. Когато Каладин пусна, шлемът остана на мястото като някаква твърде причудлива ръкавица.

Каладин пое дълбоко дъх и измъкна ножа си. Отново беше почнал да носи нож за хвърляне, както когато беше копиеносец, преди да стане роб. Ала беше позагубил вещина. Без друго хвърлянето на нож не вършеше работа срещу тези доспехи; ножът беше жалко оръжие против Броненосци. Каладин обаче не можеше да борави с копието с една ръка. Пак нападна Релис.

Този път Релис тутакси се отдръпна. Наблюдаваше Каладин и се вардеше с Меча. Каладин поне бе успял да го разтревожи.

Настъпи напред и го накара да се изтегли. Релис се движеше лесно и се държеше на разстояние. Каладин доста се постара — налиташе и караше противника да отстъпва, като че искаше двамата да разполагат с достатъчно пространство за бой. Броненосецът щеше да приеме това с готовност — заради Меча искаше доста свободно място наоколо. Близкият бой щеше да е в изгода за Каладин с ножа му.

Ала щом се отдалечиха достатъчно, Каладин се завъртя и се понесе към Адолин и двамата му съперници. Остави нетърпеливия Релис, който се посащиса от оттеглянето.

Адолин хвърли поглед на Каладин и кимна.

Зеленият Броненосец с изненада се обърна при появата на Каладин и замахна. Каладин пресрещна удара с шлема, който беше надянал на ръката си, и го отрази. Броненосецът изсумтя изненадано. През това време Адолин се хвърли с всички сили срещу оранжевия Броненосец. Удряше с Меча отново и отново.

За кратко Адолин имаше да се справя само с един противник. Дано успееше добре да използва времето, ако и стъпките му да бяха забавени. Светлината изтичаше от Бронята му вече съвсем слабо. Краката му бяха почти неподвижни.

Зеленият пак нападна Каладин. Каладин отрази удара с шлема, който се напука и почна да изпуска Светлина. Релис се зададе от другата страна, но не отиде срещу Адолин, а се хвърли срещу Каладин.

Каладин стисна зъби и се метна настрани. Усети как Мечът минава във въздуха. Трябваше да откупи време за Адолин. Мигове. Трябваха му само мигове.

Около него задуха вятър. Сил се върна и се понесе като лента от светлина.

Каладин избегна поредния удар, после стовари своя направен от шлема щит срещу Меча на другия Броненосец и го отблъсна. Пясъкът се разхвърча, когато той отскочи назад и нечий Меч проряза земята пред него.

Вятър. Движение. Каладин се сражаваше с двама Броненосци и отбиваше ударите им с шлема. Не можеше да напада — не смееше и да опитва. Можеше само да оцелее и сякаш ветровете го тласкаха към това.

Стъпките му се направляваха от усета… а после от нещо по-дълбоко. Танцуваше между Остриетата, а хладният въздух го обгръщаше. И в един миг усети — невъзможно — че би могъл да ги избягва и със затворени очи.

Броненосците ругаеха и опитваха отново и отново. Каладин чу съдийката да казва нещо, ала бе твърде погълнат от борбата, та да ѝ обръща внимание. Тълпата ставаше все по-шумна. Каладин отскочи от един удар, после се измъкна съвсем близо от друг.

Не можеш да убиеш вятъра. Не можеш да го спреш. Хората не могат да го докоснат. Вятърът е безкраен…

И тогава Светлината му свърши.

Каладин се препъна и спря. Опита да вдъхне още, ала всичките му сфери бяха изхабени.

Шлемът, разбра той и видя, че от многобройните пукнатини се лее Светлина, а шлемът не избухва. Някак се беше захранил от неговата Светлина.

Релис нападна и Каладин едва се измъкна. Гърбът му опираше в стената на арената.

Зеленият съзря слабостта и вдигна Меча си.

Някой скочи върху гърба му.

Каладин се втрещи като видя как Адолин се бори със зеления и се е вкопчил в него. Бронята му вече почти не изпускаше Светлина — тя беше привършила. Личеше, че Адолин едва успява да се движи: по пясъка наоколо се виждаше усукана диря, която приближаваше откъм оранжевия, който лежеше поразен.

Ето какво беше казала съдийката по-рано — мъжът в оранжево се бе предал. Адолин беше победил противника си и после беше тръгнал бавно и с грамадни усилия, стъпка подир стъпка, към Каладин. Сякаш беше впрегнал сетните си сили да скочи на гърба на зеления и да го държи.

Онзи изруга и го плесна. Принцът продължи да стиска. Бронята му се беше заключила, както казваха, сиреч станала беше тежка и бе почти невъзможно да се помръдне.

Двамата се олюляха и после се катурнаха заедно.

Каладин хвърли поглед на Релис, който местеше очи от падналия зелен на оранжевия и сетне на него самия.

После се обърна и хукна през пясъка към Ренарин.

Каладин наруга и с труд тръгна подире му. Захвърли шлема. Без помощта на Светлината тялото му беше отпуснато.

— Ренарин! — викна той. — Предай се!

Момчето вдигна поглед. Бурята да го отнесе, та той беше плакал. Ранен ли беше? Не личеше да е ранен.

— Предай се! — настоя Каладин и се помъчи да тича по-бързо, като призова всяка капка сила от изцедените си и изтощени от Светлината мишци.

Момчето се съсредоточи върху Релис, който се носеше към него, ала не каза нищо. Просто освободи Меча си.

Релис се плъзна и спря. Вдигна Меча високо над главата си и го насочи към беззащитния принц. Ренарин затвори очи и вдигна глава, сякаш подлага шията си за удара.

Каладин нямаше да смогне навреме. Беше много по-бавен от един Броненосец.

За щастие, Релис се позабави, като че нямаше желание да удари Ренарин.

Каладин стигна. Релис се завъртя и замахна към него.

Каладин се плъзна на колене в пясъка и продължи още малко, докато Острието падаше. Вдигна длани и ги опря.

Улови Меча.

Вик.

Защо чуваше вик? В главата си? Това гласът на Сил ли беше?

Викът отекна вътре в Каладин. Страшният и ужасен писък го разтърси, мускулите му затрепериха. Зина да поеме дъх, пусна Меча и падна назад.

Релис изтърва оръжието си като попарен. Отстъпи и се улови за главата.

— Какво става? Какво става! Не, не съм те убил!

Извика, сякаш изпитваше силна болка, хукна през пясъка, отвори със замах вратите на помещението за подготовка и избяга вътре. Каладин чуваше как виковете на Релис отекват из коридорите дълго след като онзи изчезна.

Арената притихна.

— Върховният господар Релис Рутар — най-сетне продума съдийката с тревожен глас — прекратява участието си поради напускане на арената.

Каладин разтреперан се надигна на крака. Погледна Ренарин — момчето беше добре — после бавно прекоси арената. Дори тъмнооките зрители мълчаха. Ала Каладин знаеше, че не са чули странния вик. Чуха го само той и Релис.

Пристъпи до Адолин и зеления Броненосец.

— Стани и се бий с мене! — викна зеленият. Лежеше с лице нагоре на земята, а Адолин беше заровен под него и го държеше в хватка от борбата.

Каладин приклекна. Зеленият взе да се бори по-усърдно, когато той изрови ножа си от пясъка и притисна острието му в отвор между частите на бронята.

После зеленият остана да лежи съвършено неподвижно.

— Ще се предадеш ли? — изръмжа Каладин. — Или ще ми се наложи за втори път да убивам Броненосец?

Мълчание.

— Дано и двамата бъдете прокълнати от Бурята! — най-сетне извика зеленият иззад шлема си. — Това не беше дуел, а цирк! Боричкането е за страхливци!

Каладин натисна ножа още малко.

— Предавам се! — вдигна ръка зеленият. — Бурята да ви отнесе, предавам се!

— Сиятелният господар Якамав се предава — обяви съдийката. — Победител е Сиятелният господар Адолин.

Тъмнооките зрители нададоха радостни възгласи. Светлооките бяха вцепенени. Горе Сил се въртеше с ветровете и Каладин чувстваше радостта ѝ. Адолин пусна Якамав, който се търколи и тежко закрачи. Принцът остана да лежи във вдлъбнатината на земята. Главата и рамото му бяха голи заради строшените части от Бронята.

Смееше се.

Каладин приседна до него, докато принцът се смееше до глупост, а от очите му се лееха сълзи.

— Това беше най-нелепото нещо, което съм правил някога. Ох. Олеле. Ха! Струва ми се, че току-що спечелих три пълни Брони и два Меча, мостови. Хайде, помогни ми да смъкна доспехите.

— Оръжейникът Ви може да го направи — отвърна Каладин.

— Няма време — възрази Адолин и опита да седне. — Проклятие. Напълно е изцедена. Побързай. Помогни ми. Имам да свърша още нещо.

Да предизвика Садеас, досети се Каладин. Нали това беше целта на всичко. Бръкна под ръкавицата на Адолин и му помогна да я разкопчае. Тя не падна от само себе си, както се очакваше. Адолин наистина беше изтощил Бронята напълно.

Смъкнаха ръкавицата, после се заеха с другата. По някое време дойде и Ренарин и помогна. Каладин не го попита какво се е случило. Момчето извади няколко сфери, пъхна ги под разхлабената гръдна броня и така всички части на доспехите заработиха отново.

Работеха под рева на тълпата, докато Адолин най-сетне се освободи от Бронята и се изправи. По-напред кралят беше застанал до съдийката и беше стъпил с един крак на парапета около арената. Сведе поглед към Адолин, който му кимна.

Това е възможността на Адолин, разбра Каладин, но може да се превърне и в моята възможност.

Кралят вдигна ръце и смълча тълпата.

— Войнико и майсторе на дуелите — викна Елокар, — аз съм много доволен от постигнатото от тебе днес. От поколения Алеткар не е виждал такава борба. Ти достави голяма наслада на своя крал.

Одобрителни викове.

Бих могъл да го направя, помисли Каладин.

— Предлагам ти дар — обяви кралят и посочи Адолин, когато тълпата поутихна. — Назови онова, което искаш от мен или от кралския двор. Ще бъде твое. Нито един човек, който е наблюдавал днешния бой, не може да ти отрече това право.

Правото на Предизвикването, рече си Каладин.

Адолин затърси с поглед Садеас. Садеас беше станал от мястото си и се качваше по стъпалата да избяга. Разбрал беше.

В далечния десен край седеше Амарам в златното си наметало.

— За свой дар — провикна се Адолин над смълчаната арена — искам Правото на Предизвикване. Искам възможността да се дуелирам с Върховния принц Садеас, тук и сега, като възмездие за престъпленията, извършени от него срещу моя дом!

Садеас спря на стъпалата. През множеството премина шепот. Адолин сякаш се канеше да каже още нещо, но млъкна, когато Каладин се изправи до него.

— А като свой дар — викна той — искам Правото на предизвикване срещу убиеца Амарам! Той открадна от мен и изби другарите ми, за да прикрие стореното. Амарам ме жигоса и ме продаде в робство! Ще се бия с него тук и сега. Това е дарът, който искам!

Кралят зина.

Тълпата стана много, много тиха.

До него Адолин изстена.

Каладин не си направи труда да мисли нито за едното, нито за другото. Гледаше далеч, в очите на убиеца Амарам.

Видя в тях ужас.

Амарам се изправи, после залитна обратно. Досега не беше разбрал, не беше познал Каладин.

Тогава ти трябваше да ме убиеш, помисли Каладин. Тълпата почна да вика и да крещи.

— Арестувайте го! — изрева кралят над шумотевицата.

Отлично. Каладин се усмихна.

А после установи, че войниците идват за него, а не за Амарам.

58. Никога вече

„И тъй, Мелиши се оттегли в шатрата си и реши да погуби Пустоносните на следния ден, ала нощта му представи друга стратагема, свързана с единствените по рода си способности на Обвързващите; и бидейки притиснат да бърза, не можа да засвидетелства в подробност своя процес; той бе свързан със самото естество на Вестителите и техните божествени длъжности, един белег, който само Обвързващите можеха да посрещнат.“

Из „Сияйни слова“, глава 30, страница 18

— Елокар, капитан Каладин е мъж на честта! — кресна Далинар и посочи застаналия наблизо Каладин. — Единствен той отиде да помогне на синовете ми.

— Нали това му е работата! — тросна се кралят.

Каладин седеше на стол в покоите на Далинар в лагера и слушаше с безразличие. Не отидоха в двореца. Каладин не знаеше защо.

Тримата бяха сами.

— Той обиди един върховен господар пред целия двор — занарежда Елокар, докато крачеше край стената. — Той дръзна да предизвика човек, който стои толкова над него, че в пропастта помежду им може да се побере цяло кралство.

— Беше завладян от мига — възрази Далинар. — Бъди разумен, Елокар. Та той току-що помогна за победата над четирима Броненосци!

— На арената за дуели, където беше поканен да помага — натърти Елокар и вдигна ръце. — Продължавам да не съм съгласен с допускането тъмноок да се дуелира с Броненосец. Ако ти не ме беше възпрял… Ба! Няма да подкрепя това, чичо. Няма. Прости войници да предизвикват нашите най-висши и най-важни генерали? Това е лудост.

— Казаното от мен е вярно — прошепна Каладин.

— Не говори! — викна Елокар, спря да крачи и насочи показалец към него. — Ти провали всичко! Загубихме възможността да се разправим със Садеас!

— Адолин отправи предизвикателството — отвърна Каладин. — Нали Садеас не може да го пренебрегне.

— Не може я — кресна Елокар. — Той вече отговори!

Каладин се свъси.

— Адолин не получи възможността да определи кога да е двубоят — обясни Далинар и изгледа Каладин. — Веднага щом се измъкна от арената, Садеас прати вест, че е съгласен да се дуелира с Адолин — до една година.

Една година? Каладин усети празнота в стомаха си. Докато тази година мине, имаше възможност дуелът вече да не е от значение.

— Той се измъкна от примката — продължи Елокар и заръкомаха. — Ние се нуждаехме от онзи миг на арената, за да го заковем, да го посрамим в бой! Ти, мостови, открадна този миг.

Каладин сведе глава. Да не беше окован, щеше да се изправи срещу тях. Ала веригите студенееха около глезените и го държаха на стола.

Помнеше такива окови.

— Ето какво получаваш, чичо, когато поставяш един роб начело на нашата гвардия. В името на Бурите! Какво си мислеше? А и на мен къде ми беше умът, та ти позволих?

— Видя го как се бие — тихо продума Далинар. — Добър е.

— Бедата не е в умението му, а в дисциплината му! — кралят скръсти ръце. — Екзекуция.

Каладин рязко вдигна глава.

— Не ставай смешен — възрази Далинар и пристъпи до стола на Каладин.

— Това е наказанието за оклеветяване на върховен господар. Такъв е законът.

— Като крал, ти можеш да помилваш виновния във всяко престъпление — уточни Далинар. — Не ми казвай, че наистина искаш този мъж да увисне на въжето след онова, което стори днес.

— Би ли ме спрял? — попита Елокар.

— Не бих те подкрепил, това е сигурно.

Елокар прекоси стаята и застана точно до Далинар. За миг сякаш забравиха за Каладин.

— Аз крал ли съм?

— Разбира се.

— Но ти не се държиш с мен като с крал. Ще ти се наложи да вземеш решение за нещо, чичо. Няма повече да те оставям ти да управляваш, а аз да съм твоя марионетка.

— Аз не…

— Казвам, че момчето ще бъде екзекутирано. Какво казваш ти?

— Бих казал, че ако опиташ това, ще ме превърнеш в свой враг, Елокар.

Далинар се напрягаше.

Само опитай да ме екзекутираш…, помисли Каладин. Само опитай.

Двамата се гледаха дълго. Най-сетне Елокар отмести очи.

— Затвор.

— За колко време? — попита Далинар.

— Колкото аз кажа! — заяви кралят, махна с ръка и се отправи към изхода. Там спря и предизвикателно погледна Далинар.

— Много добре — рече Далинар.

Кралят излезе.

— Лицемер — изсъска Каладин. — Тъкмо той настояваше да ме поставите начело на неговите телохранители. И сега Ви обвинява?

Далинар въздъхна и приклекна до Каладин.

— Днес ти направи чудо. Като защити синовете ми, оправда моето доверие в теб пред целия двор. За нещастие, после захвърли всичко това.

— Той ме попита за дар! — сопна се Каладин и вдигна окованите си ръце. — Явно го получих.

— Попита Адолин. Ти знаеше с какво сме се захванали, войниче. Чу плана по време на разговора ни онази сутрин. И го провали заради собственото си дребнаво отмъщение.

— Амарам…

— Не знам откъде си си втълпил това нещо за Амарам, обаче трябва да престанеш. Проверих разказа ти, след като привлече вниманието ми към случилото се за пръв път. Седемнадесет свидетели ми казаха, че Амарам е спечелил меча си едва преди четири месеца, дълго след като ти си станал роб, както сочат документите ти.

— Лъжи.

— Седемнадесет човека — повтори Далинар. — Светлооки и тъмнооки. Освен това имам и думата на мъж, когото познавам от десетилетия. Не си прав за него, войниче. Направо грешиш.

— Ако е толкова честен — прошепна Каладин, — защо не се би той за спасяването на Вашите синове?

Далинар си замълча.

— Няма значение — продължи Каладин и отмести поглед. — Вие ще позволите на краля да ме хвърли в затвора.

— Да — отговори Далинар и се надигна. — Елокар е сприхав. Успокои ли се, аз ще те освободя. Засега ще е най-добре да разполагаш с време да размислиш.

— Трудно ще им бъде да ме принудят да вляза в затвора — тихо рече Каладин.

— Ти слушаше ли изобщо? — внезапно ревна Далинар.

Каладин се облегна в стола и се облещи, когато Далинар се приведе със зачервено лице и го улови за раменете, сякаш се канеше да го разтърси.

— Не си ли усетил какво се задава? Не си ли видял разприте в кралството? Нямаме време за това! Нямаме време за игри! Престани да се държиш като дете и започвай да се държиш като войник! Ти ще идеш в затвора, при това ще идеш с радост. Това е заповед. Вече и на заповеди ли не се подчиняваш?

— Аз… — заекна Каладин.

Далинар се изправи и разтри слепоочията си.

— Мислех, че сме пипнали Садеас. Мислех, че може би ще успеем да го лишим от опора и да спасим кралството. Сега не знам какво да правя. — Обърна се и тръгна към вратата. — Благодаря ти, че спаси синовете ми.

И остави Каладин сам в студената каменна стая.

* * *

Торол Садеас затръшна вратата на покоите си. Отиде до масата и се надвеси над нея, опрял длани на повърхността и вторачен в разреза, който беше направил със Заклеващия.

Капка пот тупна точно до тази цепнатина. Удържа се да не затрепери по целия път до своя безопасен лагер — даже успя да надене усмивка на лицето си. Не показа да е угрижен, дори когато диктуваше на жена си отговора на предизвикателството.

А през цялото време някъде в ума му един глас му се присмиваше.

Далинар. Далинар почти го надхитри. Ако това предизвикателство беше подкрепено, Садеас скоро щеше да се озове на арената срещу човек, който току-що надви не един, а четирима Броненосци.

Седна. Не търсеше вино. Виното караше човек да забравя, а Садеас не искаше да забрави това. Не биваше никога да го забравя.

Колко приятно щеше да бъде един ден да забие собствения Меч на Далинар в гърдите му. Бурята да го отнесе. И като си помислиш, че почти му беше жал за някогашния му приятел. И сега Далинар му поднесе това. Как беше станал толкова ловък?

Не, рече си Садеас. Не беше ловкост. Беше късмет. Чисто и просто късмет.

Четирима Броненосци. Как? Дори и с помощта на онзи роб, вече беше явно, че Адолин най-сетне се превръща в мъж, какъвто някога беше баща му. Това изпълваше Садеас с ужас, защото някогашният Далинар — Тоягата — бе до голяма степен силата, която обедини кралството.

А ти не искаше ли тъкмо това?, запита се Садеас. Да го пробудиш?

Не. По-дълбоката истина беше, че Садеас не искаше Далинар да се връща. Искаше да отстрани стария си приятел, при това вече от месеци, независимо дали му се щеше да си го признае, или не.

Не след дълго вратата на кабинета се отвори и вътре се промъкна Иалаи. Като го видя потънал в мисли, тя спря на прага.

— Впрегни всичките си доносници — каза Садеас и вдигна очи към тавана. — Всички съгледвачи, с които разполагаш, всички известни ти източници. Намери ми нещо, Иалаи. Нещо, с което да го раня.

Тя кимна.

— А после — продължи Садеас — ще стане време да използваме онези убийци, които ти внедри.

Трябваше да се погрижи Далинар да бъде отчаян и наранен, да е сигурен, че за останалите той ще изглежда съсипан и рухнал.

И тогава щеше да сложи край.

* * *

Не след дълго войниците дойдоха за Каладин. Войници, които той не познаваше. Държаха се почтително, докато го освобождаваха от стола, макар да оставиха белезниците на ръцете и краката му. Единият го поздрави с вдигнат юмрук — знак на уважение. Остани силен, казваше този юмрук.

Каладин сведе глава и потътри крака с тях. Водеха го през лагера, пред очите и на войници, и на писари. Сред тълпата съгледа няколко униформи на Мост Четири.

Стигна до затвора в далинаровия лагер. Тук войниците излежаваха присъди за сбивания и други престъпления. Затворът беше малка сграда с дебели стени и без прозорци.

Вътре, в едно обособено отделение, вкараха Каладин в килия с каменни стени и врата от стоманени пръти. Заключиха го и го оставиха с оковите.

Каладин приседна на каменна пейка и зачака, докато Сил най-сетне се появи.

— Това става — каза ѝ той, — когато се довериш на светлооките. Никога вече, Сил.

— Каладин…

Той затвори очи, обърна се и легна на студената каменна пейка.

Отново беше в клетка.

Интерлюдии

Крадла * Сет * Ешонаи

I-9  Крадла

Крадла никога не беше обирала дворец. Приличаше на нещо опасно. Не че можеха да я хванат, ама като обереш някой скапан дворец, къде отиваш после? Изкачи се върху външната стена и погледна навътре. Всичко там — дървета, камъни, сгради — отразяваше звездната светлина по необичаен начин. По средата стърчеше издута постройка, като мехур в локва. Всъщност повечето здания бяха все такива едни, кръгли, често с малки издатини на върха. В цялото проклето място нямаше и една права черта. Само безброй извивки.

Спътниците на Крадла се изкачиха и надзърнаха от върха на стената. Те бяха раздърпана, свадлива сбирщина. Шестима мъже, смятани за майстори в кражбите. Не ги биваше и една стена да изкачат като хората.

— Самият Бронзов дворец — промълви Хукин.

— Бронз? Всичко от него ли е направено? — попита Крадла, седна на стената и провеси крак през нея. — Прилича на сума ти цици.

Мъжете я гледаха сащисани. Всичките бяха от Азир, тъмнокожи и тъмнокоси. Тя бе решийка, от островите на север. Майка ѝ го каза, макар Крадла въобще да не беше виждала онова място.

— Какво? — попита Хукин.

— Цици — повтори тя и посочи. — Виждаш ли, като легнала по гръб жена. Издатините на върховете са зърната. Тоя, дето го е строил, ще да е бил самичък сууума ти време.

Хукин се обърна към един от останалите. Двамата се спуснаха с въжетата си обратно по външния край на стената и заговориха шепнешком.

— Градината в този край изглежда празна, както посочи и моят осведомител — започна Хукин. Той стоеше начело на тях. Носът му изглеждаше тъй, като че някой в детските му години го е стиснал и го е дърпал наистина, наистина здраво. Крадла се изненадваше, че не удря хората в лицето с него, колчем се обърне.

— Всички следят избора на новия Главен Акасикс — рече Максин. — Наистина можем да го направим. Да оберем самия Бронзов дворец точно под носа на везирите.

— Това… хъм… безопасно ли е? — попита племенникът на Хукин. Беше юноша и възмъжаването не проявяваше благосклонност към него. Не и с това лице, с този глас и тези хилави крака.

— Тихо — отсече Хукин.

— Не — възрази Тигзик. — Момчето с право е предпазливо. Това ще бъде много опасно.

Тигзик се смяташе за учения човек на дружината заради умението си да попържа на три езика. Самата ученост, така да се каже. Носеше шарени дрехи, докато повечето от останалите бяха в черно.

— Ще има безпорядък — продължи Тигзик, — понеже тази вечер през двореца минават толкова много хора, но ще има и опасност. Много, много телохранители. Навсякъде е възможна подозрителност.

Тигзик застаряваше и бе единственият от дружината, който бе добре познат на Крадла. Тя не можеше да произнесе името му. Звукът „кук“ в края му звучеше като задавяне при правилно произношение. Вместо това тя му викаше Тиг.

— Тигзик — обади се Хукин. Леле. Задавяне. — Ти предложи това. Не ми казвай, че сега се отказваш.

— Не се дърпам. Настоявам за предпазливост.

Крадла се наведе към тях от стената.

— По-малко приказки — изстреля тя. — Хайде. Гладна съм.

Хукин вдигна поглед.

— Защо я взехме с нас?

— Ще бъде полезна — отвърна Тигзик. — Ще видиш.

— Та тя е просто дете!

— Девойка е. Поне на дванадесет е.

— Не съм на дванадесет — отсече Крадла и се наведе към тях.

Те се извърнаха към нея.

— Не съм — повтори тя. — Дванадесет е нещастно число.

Тя вдигна ръце.

— Аз съм само на толкова.

— … Десет? — попита Тигзик.

— Това толкова много ли е? Тогава да. Десет.

Тя свали ръце.

— Ако не мога да го изброя с пръстите на ръцете, нещастно е.

Вече три години беше на толкова. Това е.

— Май че има сума ти нещастни възрасти — поразвесели се Хукин.

— Има я — съгласи се тя. Огледа отново градините, после хвърли поглед обратно към града, откъдето бяха дошли.

По една от улиците към двореца вървеше мъж. Тъмните му дрехи се губеха в мрака, но сребърните копчета проблясваха при всяко минаване под улична светлина.

В името на Бурите, рече си тя и по гърба ѝ пробяга хлад. Въпреки всичко не съм го изгубила.

Тя изгледа мъжете отгоре.

— Идвате ли с мене или не? ’Щото тръгвам.

И тя се прехвърли и скокна в участъка на двореца. Приклекна и опипа студената повърхност. Леле, метал. Всичко бронзово. Богатите — реши тя — предпочитат еднообразието.

Когато момчетата най-после спряха да спорят и се закатериха, от мрака изникна тънък, усукан ластар и приближи Крадла. Приличаше на малко ручейче разсипана вода, което си проправя път по пода. Тук и там от ластарите се подаваха парчета прозрачен кристал, като късчета кварц в иначе тъмен камък. Не бяха остри, ами гладки като излъскано стъкло и не светеха със Светлината на Бурята.

Ластарите израснаха изключително бързо и се увиха около себе си в плетеница, която изобрази лице.

— Господарке — попита лицето. — Това разумно ли е?

— Здрасти, Пустоносен — отвърна Крадла и огледа земята.

— Аз не съм Пустоносен — отвърна той. — И ти го знаеш. Просто… просто спри да го казваш!

Крадла се ухили.

— Ти си моят домашен Пустоносен и никакви лъжи няма да променят това. Аз те хванах. Сега няма да крадем души. Не сме тука за души. Само малко кражба, от тая, дето не вреди на никого.

Ластареното лице — той наричаше себе си Усукания — въздъхна. Крадла притича през бронзовата земя до някакво дърво, което, разбира се, също беше от бронз. Хукин избра за промъкването им най-тъмната част на нощта, между луните — но светлината на звездите бе достатъчна, за да виждаш в безоблачна нощ като тази.

Усукания се изкатери до нея и остави малка диря от ластари, които хората сякаш не можеха да виждат. След няколко мига престой те се втвърдяваха, сякаш за кратко ставаха кристал, а после ставаха на прах. Хората от време на време забелязваха това, при все че не виждаха самия Усукан.

— Аз съм духче — каза ѝ той. — Част от горда и благородна…

— Шът — изсъска тя и се подаде иззад бронзовото дърво. По алеята премина открита карета, понесла някакви важни азиши. Познаваше се от връхните дрехи. Големи, провиснали одежди с наистина широки ръкави и с шарки, които не си отиваха една с друга. Всичките приличаха на хлапета, промъкнали се в дрешника на родителите си. Шапките все пак бяха изискани.

Крадците вървяха подире ѝ и се придвижваха достатъчно незабележимо. Наистина не бяха съвсем зле. Дори и да не знаеха как да изкачат една стена като хората.

Събраха се около нея, а Тигзик се изправи и изопна дрехата си — подражание на облеклата на богатите писари, които работеха за управлението. Тук, в Азир, работата за управлението беше наистина важна. Всички останали бяха наричани „отделени“, каквото и да значеше това.

— Готови? — обърна се Тигзик към Максин, другият облечен в хубави дрехи крадец.

Максин кимна и двамата тръгнаха надясно, към градината със статуите на двореца. Предполагаше се важните хора да се навъртат там и да гадаят кой ли ще бъде следващият Главен.

Неговата работа си беше опасна. На последните двама някакъв тип в бяло им отсече главите с Меч. Най-последният Главен изтрая само два проклети дни!

Щом Тигзик и Максин изчезнаха, Крадла имаше да се безпокои само за четирима. Хукин, неговият племенник и двама мършави братя, които не говореха много и постоянно бъркаха под наметалата за ножовете. Крадла не харесваше такива хора. Кражбите не биваше да оставят трупове. Да оставяш трупове е лесно. Ако можеш просто да убиеш всеки, който те е забелязал, в това няма никаква трудност.

— Ти можеш да ни вкараш — обърна се Хукин към Крадла. — Нали?

Крадла нарочно подбели очи. После се понесе през бронзовото пространство към главната сграда на двореца.

Наистина прилича на цици…

Усукания се заизвива по земята около нея, а ластарите му оставяха тук-таме мънички прозрачни кристалчета. Беше извит и бърз като змиорка в движение, само дето израстваше, вместо да се движи. Пустоносните бяха особена работа.

— Разбираш, че не съм те избирал аз — произнесе той и сред филизите се появи лице, докато се движеха. Говоренето му оставяше странна следа — след него се трупаха неподвижни ликове. Устата сякаш мърдаше, понеже изникваше твърде бързо до нея. — Аз исках да взема една важна ириалска матрона. Баба. Изключителен градинар. Но не би. Пръстенът заяви, че трябвало да изберем теб. „Тя е посещавала Старата Магия“, заявиха те. „Нашата майка я е благословила“, казаха те. „Тя е млада и ние можем да я изваем.“ Е, на тях не им се налага да се оправят с…

— Да мълчиш, Пустоносни — изсъска Крадла и се долепи до стената на двореца. — Или ще се окъпя в светена вода и ще отида да чуя свещениците. Може би ще извършим екзорсизъм.

Крадла се движеше по стената, докато успя да погледне зад извивката ѝ и видя караула — мъже в шарени дрехи и шапки с дълги алебарди. Вдигна поглед нагоре по стената. Издуваше се над нея, като скална пъпка, преди да продължи да се извива още по-нагоре. Беше от гладък бронз без издатини за хващане.

Тя изчака, докато стражите не се отдалечиха още.

— Чудесно — прошепна тя на Усукания. — Ще правиш каквото кажа.

— Не.

— Да. Аз те хванах, точно като в преданията.

— Аз дойдох при теб — отвърна Усукания. — Силите ти идват от мен! Ти изобщо слушаш ли…

— Нагоре по стената — каза Крадла и посочи.

Усукания въздъхна, но се подчини и запълзя нагоре нашироко и оплетено. Крадла подскокна и хвана малките издатини на лианата, която се закачаше за бронза заради хилядите клонки с лепкави кръгчета по тях. Усукания се плетеше пред нея и създаваше някаква стълба.

Не беше лесно. Беше ужасно трудно с тая издутина, а и дръжките на Усукания не бяха много големи. Но тя го направи — изкачи се почти до върха на купола, където прозорците гледаха надолу.

Крадла хвърли поглед към града. Ни следа от мъжа в черна униформа. Може би му е избягала.

Обърна се, за да огледа прозореца. Хубавата му дървена рамка държеше много дебело стъкло, нищо че гледаше на изток. Не беше справедливо, дето Азимир е толкова добре защитен от бурите. Трябваше да живеят с вятъра като обикновените хора.

— Трябва да го Изпустоносим — рече тя и посочи прозореца.

— Ти разбираш ли — отвърна ѝ Усукания, — че докато твърдиш, че си майстор-крадец, аз върша цялата работа в нашата връзка?

— Ти вършиш и всичкото оплакване — възрази тя. — Как минаваме през това?

— Имаш ли от семената?

Тя кимна и бръкна в джоба си. После в другия. После в задния. А, ето ги. Извади шепа семена.

— Аз мога да засягам Физическото Царство само много повърхностно — продължи Усукания. — Това означава, че ти трябва да използваш Въвеждането, за да…

Крадла се прозина.

— Да използваш Въвеждането, за да…

Прозина се още по-широко. Проклетите Пустоносни изобщо не усещаха намеците.

Усукания въздъхна.

— Пръсни семената по рамката.

Тя го направи и хвърли шепата семена по прозореца.

— Твоята връзка с мен дава две способности от първата степен — обясни Усукания. — Ти вече откри — не ми се прозявай! — първата, овладяването на триенето. Служим си с нея от много седмици и вече е време да усвоиш втората, силата на Растежа. Не си готова за това, което някога е било известно като Израстване, лекуването на…

Крадла допря ръка до семената и призова страхотността си.

Не бе сигурна как го правеше. Просто го правеше. То беше започнало точно при първата поява на Усукания.

Тогава той не говореше. Тези дни май ѝ липсваха.

Ръката ѝ леко засия от бяла светлина — като пара, която се отделя от кожата. Семената видяха светлината и взеха да растат. Бързо. От тях израстваха ластари и се промъкнаха в пукнатините между прозореца и рамката му.

Лианите растяха по нейно нареждане и произвеждаха приглушени звуци на обтягане. Стъклото изпука и рамката на прозореца се отвори.

Крадла се усмихна.

— Добра работа — обобщи Усукания. — Все ще направим от теб Танцуващ по ръба.

Стомахът ѝ се обади. Кога беше яла за последно? Бе използвала много от страхотността си при упражненията по-рано. Май трябваше да открадне нещо за ядене. Щом беше гладна, въобще не бе тъй страхотна.

Тя се промъкна през прозореца. Притежаването на Пустоносен беше полезно, макар и да не бе напълно сигурна, че силите ѝ идват от него. Точно за това би излъгал един Пустоносен. Тя го беше хванала — съвсем честно. Беше си послужила с думи. Един Пустоносен няма истинско тяло. За да хванеш нещо такова, трябваше да употребиш думи. Всички го знаеха. Просто както от проклятията те спохождаха лоши работи.

Трябваше да извади сфера — диамантена марка, която ѝ носеше късмет — за да вижда като хората вътре. Малката спалня бе украсена по азишки, с много оплетени шарки по килима и по тапетите — повечето златно и червено. За азишите шарките бяха всичко. Като думи.

Тя погледна от прозореца. Определено се беше измъкнала от Мрак, от облечения в черно и сребърно човек с бялото рождено петно като полумесец на бузата. Мъжът с мъртвия, безжизнен поглед. Сигурно не я е следил чак от Марабетия. Та това бе на половин континент оттук! Е, поне на четвърт континент.

Убедена, тя свали въжето, намотано около кръста и раменете ѝ. Върза го за вратата на вградения шкаф за дрехи и го пусна през прозореца. То се изопна, когато хората се заизкачваха. Близо до нея Усукания се завъртя около един от краката на кревата и се нави като небесна змиорка.

Тя долови шепот отдолу.

— Видяхте ли това? Тя се изкачи по него. Не се вижда никаква дръжка. Как…?

— Млък.

Това беше Хукин.

Крадла взе да тършува из бюрата и чекмеджетата, докато момчетата се изкачваха през прозореца един по един. Щом влязоха, крадците изтеглиха въжето и затвориха прозореца, доколкото можаха. Хукин разгледа лианите, които тя бе отгледала от семената на рамката на прозореца.

Крадла пъхна глава в долната част на някакъв гардероб и го заразглежда.

— В тая стая няма нищо освен мухлясали обуща.

— Ти — нареди ѝ Хукин — и племенникът ми ще държите тази стая. Ние тримата ще претърсим спалните наоколо. Скоро ще се върнем.

— Вероятно ще имате цял чувал мухлясали обуща… — повтори Крадла и се измъкна от гардероба.

— Неграмотно дете — отвърна Хукин и посочи гардероба. Един от хората му грабна обувките и дрехите оттам и ги натъпка в торба. — Тези дрехи ще се продадат скъпо. Ние търсим точно това.

— Ами истинските богатства? — попита Крадла. — Сфери, украшения, изкуство…

Тя лично слабо се вълнуваше от такива неща, но сметна, че Хукин това търси.

— Те ще бъдат твърде добре пазени — обясни той, докато двамата му сътрудници бързо се оправяха с облеклото в стаята. — Разликата между добрия крадец и мъртвия крадец е в това да знаеш кога да се измъкнеш с плячката. Този удар ще ни позволи да живеем в разкош година-две. Това е достатъчно.

Един от братята надзърна през вратата в коридора. Той кимна и тримата се измъкнаха.

— Слушай за предупреждението — нареди Хукин на племенника си и притвори вратата подире си.

Тигзик и съучастникът му долу щяха да слухтят за всякаква тревога. Ако нещо изглеждаше не наред, те щяха да се изнижат и да надуят свирките си. Племенникът на Хукин приклекна до прозореца да слуша и очевидно вземаше много сериозно задълженията си. Изглеждаше на около шестнадесет. Нещастна възраст.

— Как така изкатери стената? — попита я момчето.

— С акъл — отвърна Крадла. — И плюнка.

Той се намръщи.

— Плюнкат’ ми е вълшебна.

Той май че ѝ повярва. Малоумник.

— Тук необичайно ли е за теб? — попита той. — Далеч от твоя народ?

Тя се изправи. Права черна коса — пускаше я до кръста — мургава кожа, закръглени черти. Всеки веднага би я разпознал като решийка.

— Не знам — отвърна Крадла и се понесе към вратата. — Никога не съм била сред моя народ.

— Ти не си от островите?

— Тц. Израсла съм на Рал Елорим.

— В… Града на Сенките?

— Аха.

— Той…

— Аха. Точно както разправят.

Тя надзърна през вратата. Хукин и останалите се бяха отдалечили. Коридорът бе бронзов — стени и всичко останало — но по средата му вървеше килим в червено и синьо, с много мънички растителни шарки. По стените висяха картини.

Тя широко отвори вратата и излезе.

— Крадла! — племенникът отърча до вратата. — Казаха ни да чакаме тук!

— И?

— И ние ще чакаме тук! Не искаме да забъркаме чичо Хукин в неприятности!

— Какъв е смисълът да влезеш в двореца, ако не е да се забъркаш в неприятност?

Тя поклати глава. Особени хора.

— Това ще да е интересно място, нали, с всички тия богаташи, дето се мотаят нагоре-надолу.

Тук вътре трябваше да има някаква наистина добра храна.

Тя пристъпи в коридора и Усукания изникна на пода до нея. Странно, но племенникът я последва. Тя очакваше да остане в стаята.

— Не бива да правим това — изрече той, когато минаха покрай открехната врата, откъм която се донасяше тътрене. Хукин и хората му — ограбваха мястото по глупав начин.

— Стой си тогава — прошепна Крадла и достигна голямо стълбище. Долу напред-назад сновяха слуги, дори и няколко парши, но тя не мерна ни един човек с някоя от ония одежди.

— Че къде са важните клечки?

— Четат заявления — уточни племенникът иззад нея.

— Заявления?

— Да — отговори той. — Щом Главният е мъртъв, на всички везири, писари и съдии се дава възможност да подадат изискуемите книжа и да опитат да заемат мястото му.

— Подаваш заявление, за да станеш император? — попита Крадла.

— Разбира се — продължи той. — В това има сума ти канцеларска работа. И писмено съчинение. Писменото ти съчинение трябва да е наистина добро, за да получиш тази работа.

— В името на Бурите. Вие сте щурави бе, хора.

— А другите народи по-добре ли го правят? С кървави войни за наследяването? По този начин всеки има възможност. Дори и най-нископоставеният чиновник може да представи книжата си. Може дори да си отделен и да завършиш на трона, ако си достатъчно убедителен. Случвало се е веднъж.

— Шантаво.

— Казва момичето, дето говори на себе си.

Крадла го изгледа остро.

— Не се преструвай, че не го правиш — рече той. — Виждал съм те да го правиш. Говориш на въздуха, все едно там има някой.

— Как се казваш? — попита тя.

— Недодялко.

— Мале. Е, Недо. Аз не говоря на себе си, понеже съм откачена.

— Не?

— Правя го, понеже съм страхотна.

Тя се втурна по стълбите, изчака за пролука между сновящите слуги и се втурна към килера оттатък пътеката. Недодялко изруга и я последва.

Крадла се изкуши да употреби страхотността си и да прелети бързо над пода, но все още нямаше нужда. Освен това Усукания все се оплакваше, че тя използвала прекалено често страхотността. Че била изложена на опасността от недохранване, каквото и да значеше това.

Тя се промъкна до килера само с помощта на обикновените си всекидневни умения и влезе вътре. Недодялко се вмъкна в килера заедно с нея точно преди тя да го затвори. До тях върху някакъв подвижен поднос издрънчаха прибори и те едвам можаха да се натъпчат в помещението. Недодялко се помръдна, предизвика още дрънчене и тя го сръга. Той притихна при преминаването на двама парши, понесли големи бъчви с вино.

— Трябва да се върнеш обратно горе — прошепна му Крадла. — Това може да бъде опасно.

— О, да се промъкнеш в проклетия кралски дворец е опасно? Благодаря ти. Не го бях разбрал.

— Сериозна съм — отрони Крадла и надникна от килера. — Върни се горе и си тръгни, щом Хукин се върне. Той ще ме изостави на мига, а може би и тебе.

Освен това тя не искаше да бъде страхотна, докато Недодялко е наблизо. Това водеше до въпроси. И до слухове. Мразеше и едното, и другото. Поне сега ѝ се щеше да може да остане за малко някъде, без да бъде принудена да бяга.

— Не — тихо рече Недодялко. — Ако ще крадеш нещо хубаво, и аз искам част от него. Може би тогава Хукин ще престане да ме оставя и да ми дава лесната работа.

Аха. Значи имаше някаква смелост.

Премина прислужница, помъкнала голям, препълнен поднос с чинии. От понеслите се ухания на храната стомахът на Крадла се сгърчи. Храна за богаташи. Толкова вкусна.

Крадла я изгледа как върви, а после се измъкна от килера и я последва. С Недодялко подире и това щеше да бъде трудно. Чичо му го бе обучил достатъчно добре, но да се придвижваш незабелязан из препълнена сграда не беше лесно.

Жената отвори скрита в стената врата. Коридори за прислугата. Крадла я зърна как се затваря, изчака няколко удара на сърцето, отвори я и се шмугна напред. Тесният проход бе зле осветен и миришеше на току-що пренесената храна.

Недодялко влезе след Крадла, после тихо затвори вратата. Слугинята изчезна зад някакъв ъгъл пред тях — в двореца трябва да имаше сума ти такива ходници. Зад Крадла върху касата на вратата изникна Усукания — тъмнозелена, плесенообразна лиана, която покри вратата, а после и стената до нея.

Той образува лице посред ластарите и кристалните петна, а после поклати глава.

— Твърде тясно? — попита Крадла.

Той кимна.

— Тук вътре е тъмно. Трудно ще ни видят.

— Трептения по пода, господарке. Някой идва насам.

Тя погледна с копнеж по посока на прислужницата с храната, после се пъхна покрай Недодялко, отвори вратата и отново излезе в главния коридор.

Недодялко изруга.

— Ти изобщо разбираш ли какво вършиш?

— Не — отвърна тя и зави покрай някакъв ъгъл в широк коридор, осветен от лампи с жълти и зелени скъпоценни камъни. За нещастие, право към нея вървеше прислужник в корава дреха в черно и бяло.

Недодялко изскимтя притеснено и се изстреля обратно зад ъгъла. Крадла се изправи, сключи ръце зад гърба и тръгна напред.

Тя подмина мъжа. Униформата му показваше, че е важен като за прислужник.

— Хей, ти! — изстреля той. — Какво значи това?

— Господарката иска малко сладкиш — отговори Крадла и издаде брадичка напред.

— О, в името на Яезир. Храната се поднася в градините! Там има сладкиши!

— Не каквито трябва — обясни Крадла. — Господарката иска сладкиш с плодове.

Човекът вдигна ръце.

— Кухните са натам в обратната посока — рече той. — Опитай да убедиш готвачката, макар че вероятно ще ти отсече ръцете, преди да приеме поредната извънредна поръчка. Проклети селски писари! Предполага се исканията за особена храна да се изпращат предварително, със съответните молби!

Той се изнесе и остави Крадла да го гледа, скръстила ръце зад гърба.

Недодялко се промъкна покрай ъгъла.

— Мислех си, че сме мъртви.

— Не бъди глупав — отвърна му Крадла и забърза по коридора. — Това още не е опасната част.

В другия край коридорът се пресичаше с друг коридор — със същия килим по средата, с бронзови стени и светещи метални лампи. От отсрещната страна се намираше врата и под нея не излизаше светлина. Крадла погледна и в двете посоки, после се стрелна към вратата, открехна я, надзърна и махна на Недодялко да влезе с нея.

— Трябва да вървим право по този коридор навън — прошепна той, щом тя безшумно притвори вратата. — Оттук ще намерим везирското крило. Вероятно е празно, понеже всички ще са в крилото на Главния и ще обсъждат.

— Ти познаваш разположението на двореца? — попита тя и коленичи в почти пълния мрак до вратата. Бяха в нещо като малка приемна, с няколко покрити стола и масичка.

— Да — рече Недодялко. — Запомних картите на двореца, преди да дойдем. Ти не ги ли запомни?

Тя сви рамене.

— Веднъж съм бил тук — продължи Недодялко. — Гледах как Главният спи.

— К’во?

— Той е всеобщ — обясни Недодялко. — Принадлежи на всички. Можеш да участваш в жребий за това да дойдеш и да го гледаш, докато спи. Всеки час пускат хора.

— Какво? На някакъв особен ден или нещо такова?

— Не. Всеки ден. Можеш и да го гледаш как яде или как изпълнява ежедневните обреди. Ако загуби косъм или си отреже нокът, може да успееш да ги запазиш като скъпоценност.

— Звучи зловещо.

— Малко.

— Откъде за стаите му? — попита Крадла.

— Оттук — рече Недодялко и посочи надолу вляво по коридора, в обратната на везирските стаи посока. — Не отивай натам, Крадла. Там везирите и всички останали важни клечки ще преглеждат молби. В присъствието на Главния.

— Но той е мъртъв.

— На новия Главен.

— Ама той още не е избран!

— Е, малко е особено — призна Недодялко. На мъждивата светлина на открехнатата врата тя го видя как се изчервява, сякаш знаеше колко необичайно е всичко това. — Никога не може да няма Главен. Просто все още не знаем кой е. Искам да кажа, той е жив и вече е Главен — точно сега. Ние просто го установяваме. Тъй че това са покоите му и потомците и везирите искат да се намират в неговото присъствие, докато решат кой е той. Дори ако човекът, за когото решат, не е в залата.

— Това е безсмислено.

— Разбира се, че не е — възрази Недодялко. — Това е управлението. Всичко това е много добре обяснено в кодексите и…

Той замлъкна, щом Крадла се прозина. Азишите можеха да бъдат наистина отегчителни. Поне разбираше от намеци.

— Както и да е — продължи Недодялко. — Всички хора навън в градините се надяват да ги поканят на лично събеседване. Може и да не се стигне дотам обаче. Никой от потомците не може да бъде Главен, понеже са твърде заети да посещават и да благославят селата из цялата държава — но някой везир може, и всъщност те подават най-добрите молби. Обикновено избират някого от тях.

— Покоите на Главния — произнесе Крадла. — Храната отиде натам.

— Какво те прихваща с тая храна?

— Ще им изям обяда — изрече тя, тихо, но напрегнато.

Недодялко изненадано премигна.

— Ти ще… какво?

— Ще им изям яденето — повтори тя. — Богаташите имат най-добрата кльопачка.

— Но… във везирските стаи може да има сфери…

— Е — обясни тя. — Аз просто ще ги похарча за храна.

Да крадеш обикновени работи не беше забавно. Тя искаше истинска мъчнотия. През последните две години подбираше най-трудните за проникване места. После се вмъкваше вътре.

И им изяждаше яденето.

— Хайде — настоя тя, излезе от вратата и свърна наляво към покоите на Главния.

— Ти наистина си откачена — прошепна Недодялко.

— Ами. Просто ми е скучно.

Той извърна глава.

— Отивам към везирските покои.

— Действай — рече му тя. — На твое място щях да се върна горе. Нямаш достатъчно опит за такива неща. Отделиш ли се от мен, вероятно ще се набъркаш в неприятности.

Той се поколеба, после се понесе към везирските стаи. Крадла подбели очи.

— Ти защо изобщо дойде с тях? — попита Усукания и изпълзя от стаята. — Защо просто не се промъкна сама?

— Тигзик е разбрал за цялата тая работа с избора — отговори тя. — Каза ми, че днес нощта била добра за промъкване. Дължах му го. Освен това, исках да бъда тука, ако изпадне в беда. Може и да се наложи да помагам.

— Защо си правиш тоя труд?

Защо ли наистина?

— Някой трябва да го е грижа — отвърна тя и тръгна по коридора. — Напоследък твърде малко хора ги е грижа.

— Казваш това, докато влизаш, за да крадеш.

— Така е. Няма да им навреди.

— Имаш странно разбиране за нравственост, господарке.

— Не ставай глупав — каза му тя. — Всяко разбиране за нравственост е странно.

— Предполагам.

— Особено за някой Пустоносен.

— Аз не съм…

Тя се ухили и забърза към покоите на Главния. Разбра, че ги е намерила, когато видя някакъв коридор и стражи в края му. Охо. Вратата бе тъй красива, че трябва да беше на някой император. Само най-големите богаташи си правеха хубави врати. Парите трябва да ти излизат из ушите, преди да можеш да ги харчиш за врата.

Стражите бяха препятствие. Крадла коленичи и надзърна зад ъгъла. Коридорът към императорските покои бе тесен, като алея. Умно. Трудно е да се промъкваш по нещо такова. А и двамата стражи не бяха от отегчените. Бяха от вида „стоим си тука и изглеждаме наистина страшно“. Стояха тъй изправени, та да си речеш, че някой им е втикнал прътове откъм гърба.

Тя вдигна поглед. Коридорът беше висок — богатите харесваха високото. Ако бяха бедни, щяха да вдигнат още един кат за лелите и братовчедите. А пък богатите пилееха място. Щом имат толкова пари, могат и да ги пилеят.

Съвършено разумно изглеждаше да крадеш от тях.

— Ето — прошепна Крадла и посочи украсеното ръбче по дължината на стената отгоре. Не бе достатъчно широко да стъпваш по него, освен ако не си Крадла. Което — за щастие — тя беше. Там горе беше и мрачновато. Светилниците бяха от висящите; спускаха се ниско, а светлината им се отразяваше от огледала надолу.

— Нагоре — рече тя.

Усукания въздъхна.

— Правиш каквото кажа или те клъцвам.

— Ще ме… клъцнеш.

— Точно.

Това звучеше заплашително, нали?

Усукания прорасна по стената и ѝ даде дръжки. Оставените от него из коридора ластари вече изчезваха — ставаха на кристали и се разсипваха на прах.

— Защо не те забелязват? — прошепна Крадла. Ако и да бяха заедно от месеци, не го беше питала. — Щото само чистите по сърце могат да те видят ли?

— Не говориш сериозно.

— Да бе. Приляга на преданията и приказките и тем подобни.

— О, теорията сама по себе си не е смешна — рече Усукания от ластара до нея; зелените въжета мърдаха като устни. — Просто мисълта, че ти смяташ себе си чиста по сърце, е смешна.

— Чиста съм — тихо изпъшка Крадла, докато се катереше. — Аз съм дете и прочие. Толкова съм чиста, че направо пърдя дъги.

Усукания отново въздъхна — обичаше да го прави — като стигнаха издатината. Той прорасна по протежението ѝ, леко я разшири и Крадла стъпи върху нея. Тя предпазливо се задържа, после му кимна. Той продължи да расте по ръба, после се върна и покара по стената до една точка над главата на Крадла. Оттам продължи право, за да ѝ даде дръжка. С разширението на издатината от пръст или два ластара и с дръжката отгоре, тя успя да пропълзи напред, опряла корем в стената. Пое дълбоко дъх и свърна в коридора със стражите.

Придвижваше се бавно, като Усукания сновеше напред-назад и ѝ предоставяше опора за ръцете и за краката. Стражите не се обадиха. Тя го правеше.

— Не могат да ме видят — започна Усукания и изникна до нея, за да ѝ даде друга редица дръжки — понеже съществувам предимно в Царството на познанието, при все че съм прехвърлил съзнанието си в това Царство. Мога да се направя видим за всеки, когото поискам, макар и да не ми е лесно. Други духчета са по-добри в това, а някои си имат точно обратната неприятност. Разбира се, без значение как се проявявам, никой не може да ме докосне, тъй като почти нямам телесна същност в това Царство.

— Никой освен мен — прошепна Крадла и тръгна предпазливо по коридора.

— И ти не би трябвало да можеш — притеснено отбеляза той. — Ти какво поиска, когато посети майка ми?

Крадла не биваше да отговаря на този въпрос — не и на някакъв проклет Пустоносен. Най-накрая тя достигна края на коридора. Под нея се намираше вратата. За нещастие стражите стояха точно там.

— Това изглежда не особено добре обмислено, господарке — заключи Усукания. — Размислила ли си какво ще правиш, щом като влезеш там?

Тя кимна.

— И?

— Чакаме — прошепна тя.

И те чакаха — Крадла, притисната към стената, а петите ѝ висяха на петнадесет стъпки над стражата. Не искаше да пада. Сигурна беше, че е достатъчно страхотна, та да оцелее, ала видеха ли я — край на играта. Щеше да ѝ се наложи да бяга, а и нямаше да има никакво ядене.

За щастие и за нещастие, беше познала. В другия край на коридора се появи страж, на вид останал без дъх и немалко ядосан. Другите двама стражи отърчаха до него. Той се обърна и посочи нататък.

Това бе нейната възможност. Усукания спусна ластар надолу и Крадла го сграбчи.

Усещаше как между лианите се подават кристали, но гладки и многостранни, а не ръбести и остри. Спусна се — стеблото между пръстите ѝ бе гладко — и спря точно над пода.

Разполагаше само с няколко мига.

— … заловен е крадец, опитал да обере везирските покои — обясняваше новодошлият страж. — Може да има още. Бъдете бдителни. В името на самия Яезир! Не мога да повярвам, че са се осмелили. И то тъкмо тази нощ!

Крадла открехна вратата към императорските покои и надникна вътре. Голяма стая. Мъже и жени на масата. Никой не поглеждаше към нея. Промъкна се през вратата.

И стана страхотна.

Сниши се, изрита се напред и за миг подът — килимът и дървото под него — изчезна за нея. Плъзгаше се като върху лед и не произвеждаше шум, докато се пързаляше през широката десет стъпки пролука. Станеше ли Плъзгава като сега, нищо не можеше да я спре. Пръстите щяха да я изпуснат и тя можеше да се носи вечно. Не мислеше, че изобщо ще спре, докато не прекратеше страхотността. Щеше да се плъзга по целия път чак до проклетия океан.

Тази вечер се спря под масата с пръсти — те не бяха Плъзгави — и махна Плъзгавината от краката си. Стомахът ѝ изкурка недоволно. Нуждаеше се от храна — наистина бързо, или повече никаква страхотност.

— По някакъв начин ти си отчасти в Царството на познанието — произнесе Усукания, намота се до нея и издигна извиваща се мешавица от ластари, които можеха да образуват лице. — Това е единственият отговор, който аз мога да дам на въпроса защо си способна да докосваш духчетата. А можеш и да преобразуваш храната направо в Светлина на Бурята.

Крадла сви рамене. Той винаги говореше с такива думи. Проклетият Пустоносен опитваше да я обърка. Е, тя нямаше да му отвръща, не и сега. Насядалите около масата мъже и жени можеха да чуят нея, ако и да не чуваха Усукания.

Тази храна беше някъде тук, вътре. Можеше да я подуши.

— Но защо? — попита Усукания. — Защо Тя ти е дала тази невероятна дарба? Защо на едно дете? Сред човеците има воини, велики крале, невероятни учени. Вместо тях тя избра теб.

Храна, храна, храна. Миришеше прекрасно. Крадла запълзя под дългата маса. Мъжете и жените разговаряха с твърде угрижени гласове.

— Молбата ти определено беше най-добрата, Далкси.

— Ами! Само в първата част написах погрешно три думи!

— Не съм забелязал.

— Не си… Забелязал си, разбира се! Но няма смисъл, понеже съчинението на Аксик очевидно превъзхождаше моето.

— Не ме връщай отново на това. Аз бях отстранен. Аз не съм подходящ за Главен. Гърбът ми не е наред.

— Гърбът на Ашно от Сагес не беше наред. А той бе един от най-великите емулски Главни.

— Ба! Съчинението ми е пълен боклук и ти го знаеш.

Усукания се размърда край Крадла.

— Майка ни е вдигнала ръце от вас. Мога да го усетя. Повече не я е грижа. А и откакто Него го няма…

— Тези разправии не ни подобават — отсече властен женски глас. — Трябва да гласуваме. Хората чакат.

— Да го дадем на някой от ония глупаци в градината.

— Съчиненията им бяха ужасни. Виж само какво е написала Пандри в самото начало на своето.

— Всемогъщи… аз… не разбирам дори какво значи половината от него, но изглежда оскърбително.

Това най-накрая привлече вниманието на Крадла. Тя вдигна поглед към масата. Здрави ругатни? Хайде де, рече си тя, прочети няколко.

— Ще трябва да се спрем на един от тях — произнесе другият глас; звучеше много началнически. — В името на Кадасиксите и Звездите, та това е загадка. Какво правим, когато никой не иска да бъде Главен?

Никой не иска да бъде Главен? Да не би цялата страна изведнъж да е поумняла? Крадла продължи. Да бъдеш богат изглеждаше забавно и прочие, но да стоиш начело на толкова много хора? Това би било пълна скръб.

— Може би трябва да подберем най-лошата молба — предложи един от гласовете. — При настоящото положение тя посочва най-умния желаещ.

— Шестима владетели убити… — отбеляза един от гласовете; нов глас. — Само за два месеца. Убити Върховни принцове из целия Изток. Верски водачи. И после, двама Главни убити в разстояние на една седмица. В името на Бурите… почти си мисля, че върху нас се стоварва някое Опустошение.

— Опустошение във вид на един-единствен човек. Яезир да е на помощ на избрания от нас. Това е смъртна присъда.

— Прекалено дълго стоим така. Седмиците чакане без Главен навредиха на Азир. Нека вземем най-слабата молба. От тази купчина.

— Ами ако издърпаме някой, който е наистина ужасен? Не е ли наш дълг да се грижим за държавата, без оглед на опасността за оня, когото изберем?

— Но ако изберем най-добрия от нас, осъждаме най-умните и най-добрите си хора да загинат от меч… Яезир да ни е на помощ. Потомъко Етид, една напътствена молитва би била нещо много уместно. Имаме нужда самият Яезир да ни покаже волята си. Може би, ако изберем подходящия човек, той или тя ще бъде закрилян от Неговата ръка.

Крадла стигна края на масата и погледна разкоша, нареден на по-малка масичка от другата страна на стаята. Мястото бе много азишко. Навсякъде къдрици от везмо. Килими с такива ситни шарки, че навярно някоя бедна женица е ослепяла, докато ги тъче. Тъмни цветове и приглушени светлини. Картини по стените.

Я виж ти, рече си Крадла, някой е махнал лицето от оная там. Кой ще развали такава картина, че и толкова хубава — всички Вестители в редица?

Е, явно никой не докосваше гощавката. Стомахът ѝ изкурка, но тя чакаше за нещо, което да отвлече вниманието.

Не чака дълго. Вратата се отвори. Вероятно стражите, дошли да докладват за заловения от тях крадец. Горкият Недодялко. По-късно трябваше да отиде и да го измъкне.

Сега беше време за ядене. Крадла се понесе напред на колене и си послужи със страхотността, за да направи краката си Плъзгави. Плъзна се по пода и сграбчи крака на масата с храната. Нейното собствено движение плавно я завъртя около крака и зад него. Приклекна. Покривката хубаво я скриваше от хората в средата на стаята. Крадла махна Плъзгавината от краката си.

Прекрасно. Протегна ръка и си взе кифличка от масата. Отхапа парче, после спря.

Защо всички притихнаха? Осмели се да погледне над масата.

Той бе пристигнал.

Високият азиш с белия, приличен на полумесец белег на бузата. Черна униформа с двойна редица сребърни копчета по предницата на връхната дреха. Корава сребърна яка стърчеше от ризата отдолу. Маншетите на дебелите му ръкавици стигаха до средата на ръката.

Мъртви очи. Това бе самият Мрак.

О, не.

— Какво значи това? — попита един от везирите, жена в някаква от техните широки одежди с твърде големи ръкави. Шапката ѝ беше с друг десен и очебийно не си отиваше с дрехата.

— Дошъл съм тук — обясни Мрак — в търсене на един крадец.

— Разбирате ли къде сте? Как смеете да прекъсвате…

— Притежавам — прекъсна я Мрак — необходимите книжа.

Говореше напълно безчувствено. Без да се дразни, че спорят с него, без да си вири носа или да се надува. Нищо. Един от лакеите му влезе след него — човек в униформа в черно и сребърно, но по-малко украсена. Той подаде на господаря си спретната купчинка хартия.

— Книжата са съвсем наред — съгласи се везирът. — Но, служителю на закона, това не е времето за…

Крадла се стрелна.

Усетът ѝ най-после надви изненадата, тя затича към задната врата на стаята, като пътем прескочи някакво диванче. Усукания се носеше край нея като светкавица.

Тя отхапа със зъби парче от кифлата; храната щеше да ѝ бъде потребна. Оттатък вратата трябваше да има спалня, а спалнята щеше да има прозорец. Тя рязко отвори вратата и се стрелна през нея.

Нещо се изви от сенките откъм другата страна.

В гърдите я удари сопа. Ребрата ѝ изпукаха. Крадла остана без дъх и се просна по лице на пода.

От тъмнината на спалнята се показа друг от лакеите на Мрак.

— Дори и безредието — отбеляза Мрак — може да бъде предсказуемо при внимателно проучване.

Краката му затропаха по пода към нея.

Крадла скръцна със зъби и се сви на пода. Не успях да ям достатъчно… Толкова гладна.

Няколкото хапки от по-рано действаха в нея. Изпита познатото чувство, подобно на буря в жилите ѝ. Течна страхотност. Болката в гърдите ѝ отслабна, докато силата я лекуваше.

Усукания я обикаляше в кръг — малко въже от ластари, пуснали листа по пода; не спираше да я обгражда. Мрак се приближи още.

Давай! Крадла скокна на длани и на колене. Мрак я хвана за рамото, но тя можеше да му се изплъзне. Призова страхотността си.

Мрак поднесе нещо към нея.

Малкото животинче приличаше на кремлинг, но имаше крила. Крилата хванати, краката завързани. Имаше странно личице, не ракоподобно като на кремлингите. Повече като на малка брадвохрътка — с муцуна, уста и очи.

Изглеждаше болнаво, а блестящите му очи излъчваха болка. Как можеше тя да познае това?

Създанието изсмука страхотността от Крадла. Тя всъщност я видя как излиза — блестяща белота, потекла от нея към дребното животно. То отвори уста и я изпи.

Изведнъж Крадла се усети много уморена и много, много гладна.

Мрак връчи създанието на единия от лакеите си, който пък го скри в черна торбичка. Сетне напъха торбичката в джоба си. Крадла беше сигурна, че везирите — струпани в негодуващо множество около масата — не видяха нищо от това. Не и с гърба на Мрак обърнат към тях и с двамата лакеи наоколо.

— Дръжте всички сфери далеч от нея — нареди Мрак. — Не бива да ѝ се позволява да Въвежда.

Крадла изпита ужас. Не беше се чувствала тъй уплашена от години, от дните в Рал Елорим. Тя се бореше, вършееше, хапеше хваналата я ръка. Мрак дори не изохка. Той я изправи на крака, единият от лакеите я хвана за ръцете и ги изви назад, докато тя не се задъха от болка.

Не. Беше се освободила! Не можеха да я заловят така. Усукания продължи притеснено да се върти около нея по пода. Като за Пустоносен беше свестен.

Мрак се обърна към везирите.

— Аз няма да ви притеснявам повече.

— Господарке! — настоя Усускания. — Тук!

Недоядената кифличка лежеше на пода. Беше я изпуснала при удара на тоягата. Усукания се вмъкна в нея, но не можеше нищо повече от това да я разклати. Крадла се замята и опита да се освободи, но без бурята вътре в нея беше просто дете в ръцете на обучен войник.

— Аз съм извънредно обезпокоен от естеството на това нахлуване, служителю на закона — обади се главният везир-жена, докато преравяше оставената от Мрак купчина листа. — Книжата Ви са наред, а виждам, че сте добавили и молба, удовлетворена от съдиите, да претърсите самия дворец за това хлапе. Определено не е било нужно да прекъсвате светото събрание. Поне не заради един обикновен крадец.

— Справедливостта не чака нито един мъж или жена — съвършено спокойно произнесе Мрак. — А и този крадец е всичко друго, само не и обикновен. С Ваше разрешение, ние няма да ви притесняваме повече.

Не личеше да го е грижа дали са го освободили или не. Тръгна към вратата, а лакеят му помъкна Крадла нататък. Тя протегна крак към кифличката, но успя само да я подритне напред, под дългата маса до везирите.

— Това е разрешение за екзекуция — изненадано продължи дамата везир, хванала последния лист от купа. — Ще убиете детето? За обикновена кражба?

Да я убият? Не. Не!

— За това, а и задето е нахлула в двореца на Главния — рече Мрак и стигна вратата. — А и заради прекъсване на свето събрание по време на негова сбирка.

Везирът погледна Мрак в очите, издържа за малко и клюмна.

— Аз… — изрече жената. — О, разбира се… хъм… служителю на закона.

Мрак се извърна от нея и отвори вратата. Везирът постави едната си ръка на масата и вдигна другата към главата си.

Лакеят помъкна Крадла към вратата.

— Господарке! — започна Усукания и се завъртя наблизо. — О… О, Всемогъщи. Нещо с този човек въобще не е наред! Той не е добър, въобще не е добър. Трябва да използваш силите си.

— Опитвам — изръмжа Крадла.

— Допуснала си да отслабнеш твърде много — продължи той. — Това не е добре. Винаги изразходваш излишъка… Недостатъчно телесни мазнини… Това може да бъде неприятност. Не знам как действа това!

Мрак се поспря при вратата и огледа ниско спуснатите светилници в коридора, техните огледала и искрящи скъпоценни камъни. Той вдигна ръка и даде знак. Лакеят, който не държеше Крадла, излезе в коридора и намери въжетата на светилниците. Размота ги, дръпна и вдигна светлините.

Крадла опита да призове срахотността си. Само още малко. Просто се нуждаеше от малко.

Усещаше тялото си изтощено. Изцедено. Наистина го пренапрягаше. Дърпаше се и все повече се изплашваше. Все повече отчаяна.

В коридора лакеят завърза светилниците нависоко във въздуха. Наблизо главният везир местеше поглед от Мрак на Крадла.

— Моля — безмълвно раздвижи устни Крадла.

Везирът преднамерено бутна масата. Тя закачи лакътя на хваналия Крадла лакей. Той изруга и я изпусна.

Крадла се понесе към пода и се измъкна от хватката му. Изпълзя напред и се свря под масата.

Лакеят я хвана за глезените.

— Какво беше това? — попита Мрак със студен, безчувствен глас.

— Неволна грешка — отвърна везирът.

— Внимавайте.

— Това заплаха ли е, служителю на закона? Аз съм над Вас.

— Никой не е над мен.

Пак без да влага чувства.

Крадла се мяташе под масата и риташе лакея. Той изруга тихо, издърпа я за краката и я изправи. Мрак наблюдаваше с безизразно лице.

Тя посрещна погледа му, очи в очи, с полуизядената кифличка в уста. Гледаше го право, дъвчеше бързо и гълташе.

Този път той изрази чувство. Недоумение.

— Всичко това — бяха думите му — за една кифличка?

Крадла не каза нищо.

Хайде…

Подкараха я по коридора, а после зад ъгъла. Единият от лакеите подтичваше и нарочно махаше сферите от стенните лампи. Те да не обираха двореца? Не — след минаването ѝ онзи търчеше назад и връщаше сферите.

Хайде…

В по-големия коридор нататък подминаха един от дворцовата стража. Той явно забеляза нещо по Мрак — завързаното около ръката му въже, украсено с цветни влакна според азишкото подреждане на цветовете — и отдаде чест.

— Служителю на закона? Сър? Още един ли сте открили?

Мрак се спря и погледна, когато стражът отвори вратата до себе си. Вътре, клюмнал между двама стражи, Недодялко се мъдреше на някакъв стол.

— Значи си имал съучастници! — кресна един от стражите в стаята и плесна Недодялко през лицето.

Току зад нея Усукания ахна.

— Това определено беше ненужно.

Хайде…

— Тази не е ваша грижа — заяви Мрак на стражите и изчака лакеят му да извърши странното действие с изваждането на скъпоценните камъни. Защо се тревожеха за това?

Нещо вътре в Крадла се раздвижи. Като малките вихърчета във вятъра при идването на бурята.

Мрак рязко се обърна към нея.

— Нещо…

Страхотността се завърна.

Крадла стана Плъзгава — цялата без краката и дланите на ръцете. Измъкна ръка — тя се изплъзна от пръстите на лакея — изрита се напред, падна на колене и се плъзна под ръката на Мрак, когато той се протегна да я хване.

Усукания нададе вик и се понесе покрай нея по пода, а тя запляска по него, сякаш плуваше, и се придвижваше напред с всяко замахване на ръцете. Мина по пода на дворцовия коридор — коленете ѝ се плъзгаха по него, все едно беше намазан с нещо.

Стойката не бе особено изящна. Достойнството бе за богатите, които имаха време да си измислят игрички и да ги играят.

Понесе се наистина бързо — тъй бързо, че беше трудно да се овладее при освобождаването на страхотността и опита да скочи на крака. Вместо това се удари в стената в края на коридора и ръцете и краката ѝ се оплетоха.

Изправи се с усмивка. Сега стана много по-добре от последните ѝ няколко опита. Първият беше извънредно зле. Беше толкова Плъзгава, че дори не успя да се задържи на колене.

— Крадла! — обади се Усукания. — Зад теб.

Тя хвърли поглед по продължение на коридора. Можеше да се закълне, че той свети слабо, а и несъмнено тичаше твърде бързо.

Мрак също беше страхотен.

— Това не е честно! — извика Крадла, изправи се и се втурна по страничния коридор, откъдето дойдоха при промъкването с Недодялко. Тялото ѝ отново започваше да се чувства уморено. Една кифличка нямаше да го отведе далече.

Затича по разкошния коридор, накара една прислужница да отскокне назад и да изпищи, сякаш е видяла плъх. Крадла свърна зад някакъв ъгъл, полетя към хубавите миризми и нахлу в кухните.

Завтече се през множеството хора вътре. Миг по-късно вратата зад нея се отвори с трясък. Мрак.

Без да обръща внимание на смаяните готвачи, Крадла скочи на дългия тезгях, Плъзна крак и се понесе косо върху него, като изригваше паниците и тиганите и те дрънчаха. Слезе от другия край на тезгяха, докато Мрак си проправяше път покрай скупчените готвачи с високо издигнат Меч.

Той не ругаеше от гняв. А човек би трябвало да ругае. Понапсуваш някого и се почувстваш като хората.

Разбира се, Мрак не беше истински човек. Крадла не вярваше в много работи, но в това беше сигурна.

Грабна наденичка от някакъв димящ поднос и се понесе по коридорите за прислугата. Дъвчеше и тичаше, а по стената покрай нея прорастваше Усукания и оставяше черта от тъмнозелени ластари.

— Къде отиваме? — попита той.

— Омитаме се.

Вратата към коридора за прислугата изтрещя зад нея. Крадла сви зад ъгъла и стресна някакъв старши коняр. Стана страхотна, хвърли се настрана и лесно се промъкна покрай него в тесния ходник.

— Какво стана с мен? — запита Усукания. — Извършвам кражби посред нощ, преследван от омерзителни създания. А бях градинар. Отличен градинар! Потайните и духчетата на честта идваха да се любуват на кристалите, които отглеждах от умовете на вашия свят. А сега това. В какво се превърнах?

— В мрънкало — изпуфтя Крадла.

— Глупости.

— Значи винаги си бил такова, а?

Тя хвърли поглед през рамо. Мрак небрежно събори коняря и почти не забави ход, докато прекрачваше през него.

Крадла стигна врата, удари я с рамо и отново се озова в разкошните коридори.

Трябваше ѝ изход. Прозорец. Бягството всъщност отново я отведе близо до покоите на Главния. Тя си избра направление напосоки и се затича, но един от лакеите на Мрак изникна иззад ъгъла там. Той също носеше Меч. Ама че късмет.

Крадла свърна обратно и подмина Мрак — той пък излизаше от ходниците за прислугата. Тя едва се измъкна от замахването на Меча му — сниши се, стана Плъзгава и се спусна по пода. Този път се изправи на крака без да се препъва. Поне това беше нещо.

— Кои са тези хора? — попита Усукания зад нея.

Крадла изръмжа.

— Защо ги занимаваш толкова? Има нещо в оръжията им…

— Мечове — обясни тя. — Струват колкото цяло кралство. Създадени за убиване на Пустоносни.

А те притежаваха два от тях. Шантава работа.

Създадени за убиване на Пустоносни…

— Ти! — изстреля тя, докато тичаше. — Те гонят теб!

— Какво? Не гонят мен, разбира се!

— Гонят те. Не се тревожи. Ти си мой. Няма да им позволя да те хванат.

— Това е мило и предано — рече Усукания. — И немалко оскърбително. Но те не гонят…

Вторият от лакеите на Мрак се появи в коридора пред нея. Държеше Недодялко.

Бе опрял нож в гърлото на момчето.

Крадла се спря. Недодялко здравата беше загазил. Скимтеше в ръцете на мъжа.

— Не мърдай — произнесе лакеят — или ще го убия.

— Проклет мръсник — отвърна Крадла и плюна настрана. — Това е гадно.

Мрак изтрополя зад нея, а другият лакей застана до него. Приклещиха я. Всъщност, входът за покоите на Главния бе току пред тях, та везирите и потомците се изсипаха в ходника и възмутено заговориха един през друг.

Недодялко плачеше. Горкият глупак.

Тъй. Такива работи не свършваха добре. Крадла последва усета си — което всъщност вършеше винаги — и се стрелна напред, за да изложи оня с ножа. Той беше човек на закона. Няма хладнокръвно да убие задържан…

Лакеят преряза гърлото на Недодялко.

Тъмночервена кръв плисна и изцапа дрехите на Недодялко. Лакеят го пусна и се препъна назад, сякаш смаян от извършеното.

Крадла се вцепени. Той не можеше… Не…

Мрак я хвана отзад.

— Лоша работа — безизразно заговори той на лакея си. Крадла едва го чуваше. Толкова много кръв. — Ти ще бъдеш наказан.

— Но… — възрази оня. — Трябваше да изпълня заплахата си…

— Не си подготвил необходимите в това кралство книжа, за да убиеш детето — продължи Мрак.

— Ние не сме ли над техните закони?

Мрак просто пусна Крадла, прекрачи и зашлеви лакея си през лицето.

— Без закона няма нищо. Ще се подчиняваш на правилата им и ще приемаш разпорежданията на правосъдието. Това е всичко, с което разполагаме — единственото сигурно нещо на този свят.

Крадла гледаше умиращото момче, хванало гърлото си с ръце, като че за да спре шурналата кръв. Тези сълзи…

Другият лакей се доближи към нея отзад.

— Бягай! — рече Усукания.

Тя не мърдаше.

— Бягай!

Крадла хукна.

Подмина Мрак и се шмугна между везирите — те ахкаха и викаха при вида на смъртта. Изстреля се в покоите на Главния, прелетя над масата, щипна друга кифличка от подноса и се намърда в спалнята. Миг по-късно беше извън прозореца.

— Нагоре — нареди тя на Усукания и натъпка храната в уста. Той бързо плъпна нагоре по стената, а Крадла се катереше и се потеше. Миг по-късно единият лакей скочи от прозореца след нея.

Той не вдигна глава. Изтича в градината и взе да се върти и да я търси; Мечът му блестеше в мрака и отразяваше светлината на звездите.

Крадла необезпокоявано достигна горните части на двореца и се скри в сенките. Приклекна и обви колене с ръце. Стана ѝ студено.

— Ти почти не го познаваше — започна Усукания. — И все пак скърбиш.

Тя кимна.

— Видяла си много смърт — продължи той. — Знам това. Не си ли привикнала?

Тя поклати глава.

В ниското лакеят я търсеше все по-надалеч. Тя беше свободна. Минаваш през покрива, плъзваш се на другата страна и изчезваш.

Това върху стената в края на градината движение ли беше? Да, подвижните сенки бяха хора. Останалите крадци изкачваха стената и изчезваха в нощта. Хукин изостави племенника си, както се и очакваше.

Кой щеше да плаче за Недодялко? Никой. Щеше да бъде забравен и изоставен.

Крадла пусна краката си и пропълзя през издутината на покрива към прозореца, през който бе влязла. Ластарите от семената, за разлика от пусканите от Усукания, все още живееха. Бяха покрили прозореца, а листата им се поклащаха на вятъра.

Бягай, обади се усетът ѝ. Изчезвай.

— Ти спомена нещо одеве — прошепна тя. — Из…

— Израстване — довърши той. — Всяка връзка дава власт над две Стихии. Ти можеш да влияеш на растежа на нещата.

— Мога ли да го използвам, за да помогна на Недодялко?

— Ако беше по-добре обучена? Да. Понастоящем се съмнявам. Не си твърде силна, нито имаш много опит. А и той може вече да е мъртъв.

Тя докосна един от ластарите.

— Защо те е грижа? — отново я попита Усукания. Звучеше любопитно. Не я нападаше. Опитваше да разбере.

— Все някой трябва да го е грижа.

Като никога Крадла пренебрегна повелите на усета си и се мушна през прозореца. Прекоси стаята за миг.

Излезе в коридора на горния етаж. На стъпалата. Прелетя надолу, прескачайки повечето стъпала. През вратата. Свий наляво. По коридора. Пак наляво.

Тълпа в разкошния ходник. Крадла стигна до тях и се запровира. За това не ѝ трябваше страхотност. Тя се промъкваше през пролуки в стълпотворения още откакто проходи.

Недодялко лежеше сред локва кръв, потъмнила прекрасния килим. Бяха го наобиколили везири и стражи и говореха приглушено.

Крадла пропълзя до него. Тялото все още бе топло, но кръвта беше спряла да тече. Очите му бяха затворени.

— Твърде късно? — прошепна тя.

— Не знам — отвърна Усукания и се намота до нея.

— Какво да правя?

— Аз… аз не съм сигурен. Господарке, преминаването към твоята страна беше трудно и остави празноти в паметта ми въпреки предпазните мерки от страна на моя народ. Аз…

Тя положи Недодялко по гръб, с лице към небето. Вярно е, че не ѝ беше никакъв. Едва се бяха запознали, а и той беше глупав. Казала му беше да се върне.

Само че тя си беше такава и трябваше да бъде такава.

Аз ще помня тези, които са били забравени.

Крадла се наведе, докосна челото му със своето и издиша. Нещо блестящо се отдели от устните ѝ — облаче светлина. То се задържа пред устните на Недодялко.

Хайде…

То се размърда, после влезе в устата му.

Една ръка хвана Крадла за рамото и я дръпна от Недодялко. Тя клюмна, изведнъж изтощена. Наистина изтощена, толкова, че ѝ беше трудно даже да стои права.

Мрак я дръпна за рамото далеч от множеството.

— Идвай — нареди той.

Недодялко се размърда. Везирите ахнаха и вниманието им се насочи към младежа — той простена и седна.

— Излиза, че си Танцуваща по ръба — започна Мрак, докато я буташе по коридора; стълпотворението се бе събрало около Недодялко и бърбореше. Тя се препъна, но той я държеше права. — Питах се коя ли от двете ще се окажеш.

— Чудо! — произнесе единият от везирите.

— Яезир проговори! — рече един от потомците.

— Танцуваща по ръба — повтори Крадла. — Не знам какво значи това.

— Някога те бяха прочут орден — продължи Мрак, докато я водеше нататък. Никой не ги забелязваше — всички се бяха вторачили в Недодялко.

— Те бяха изискани и красиви, докато ти си непохватна. Можеха да се носят бързо по най-тънки въжета, да танцуват по покривите и да се движат през бойното поле като понесени по вятъра ленти.

— Това звучи… страхотно.

— Да. За нещастие те винаги бяха заети с дребни работи и пренебрегваха по-важните. Ти явно имаш същия нрав. Станала си една от тях.

— Не съм го искала — отбеляза Крадла.

— Разбирам това.

— Защо… защо ме преследваш?

— В името на справедливостта.

— Има сума ти хора, дето вършат лоши работи — възрази тя. Трябваше да се насилва за всяка дума. Трудно ѝ беше да говори. Трудно ѝ беше да мисли. Толкова бе уморена. — Ти… ти можеш да ловиш големите главатари на разбойниците, убийци. А си се спрял на мен. Защо?

— Другите може и да са отблъскващи, но не се замесват в уменията, които могат да върнат Опустошението в този свят.

Думите му бяха тъй студени.

— Това, което представляваш ти, трябва да бъде спряно.

Крадла се усещаше изтръпнала. Опита да призове страхотността си, но я беше използвала цялата. Че и малко отгоре май.

Мрак я обърна и я опря на стената. Тя не можеше да стои права, смъкна се и приседна. Усукания застана до нея и разпери ластарите си звездообразно.

Мрак коленичи до нея и протегна ръка.

— Аз го спасих — произнесе Крадла. — Направих нещо добро, нали така?

— Добротата няма нищо общо — каза Мрак. Неговият Меч падна в ръката му.

— Теб дори не те е грижа, нали така?

— Не — отговори той. — Не ме е.

— Трябва — изтощено му каза тя. — Трябва… трябва да опиташ, искам да кажа. Някога исках да бъда като теб. Не стана. Беше… все едно не си жив…

Мрак издигна Меча си.

Крадла затвори очи.

— Тя е помилвана!

Хватката на Мрак върху рамото ѝ се стегна.

Напълно изцедена — сякаш някой я беше хванал за пръстите на краката и беше изцедил всичко от нея — Крадла накара очите си да се отворят. Задъхан, Недодялко се спря до тях. Зад него идеха везирите и потомците.

С окървавени дрехи и ококорен, Недодялко стискаше лист хартия в ръка. Подхвърли го на Мрак.

— Аз помилвам това момиче. Освободете я, служителю на закона!

— Кой си ти — попита Мрак — та можеш да направиш нещо такова?

— Аз съм Главният Акасикс — заяви Недодялко. — Владетел на Азир!

— Смехотворно.

— Кадасиксите проговориха — обяви един от потомците.

— Вестителите? — попита Мрак. — Те не са направили нищо такова. Грешите.

— Ние гласувахме — каза един от везирите. — Молбата на този младеж беше най-добрата.

— Каква молба? — продължи Мрак. — Та той е крадец!

— Той извърши чудото на Израстването — обясни един от по-възрастните потомци. — Беше мъртъв и се завърна. За каква по-добра молба можем да настояваме?

— Бе даден знак — намеси се главният везир. — Имаме Главен, който може да оцелее при нападението на Изцяло Белия. Хвала на Яезир, Кадасикс на кралете, нека ни води с мъдрост. Този младеж е Главен. Винаги е бил Главен. Ние го разбрахме едва сега и го молим да ни прости, задето не сме видели истината по-рано.

— Както винаги е било — допълни по-възрастният потомък. — Както и ще бъде. Отдръпнете се, служителю на закона. Получихте заповед.

Мрак огледа Крадла.

Тя се усмихна уморено. Покажи на проклетника зъбите си. Това си беше правилно.

Мечът му се превърна в мъгла. Бяха го надхитрили, но сякаш му беше все едно. Без ругатни, даже без присвиване на очите. Той се изправи и придърпа ръкавиците си за маншетите — първо едната, после другата.

— Хвала на Яезир — изрече той. — Вестител на Кралете. Нека води с мъдрост. Ако въобще спира да точи лиги.

Мрак се поклони на новия Главен, после си тръгна с уверена стъпка.

— Някой знае ли името на този служител на закона? — попита един от везирите.

— Кога сме започнали да разрешаваме на такива да изискват Мечове?

Недодялко приклекна до Крадла.

— Значи ти си вече император или нещо такова — отбеляза тя, затвори очи и се облегна.

— Да. Още съм объркан. Май съм сътворил някакво чудо.

— Добре — рече Крадла. — Мога ли да ти изям обяда?

I-10  Сет

Сет, син на сина на Валано, Неверен от Шиновар, седеше на върха на най-високата кула в света и съзерцаваше Края на Всичко.

Душите на убитите от него хора се притаяваха в сенките. Нашепваха му. Приближеше ли се, пищяха.

Пищяха и щом затвореше очи. Беше започнал да мига колкото може по-нарядко. Усещаше очите си сухи в главата. Всеки… човек с ума си би направил същото.

Най-високата кула на света, скрита сред планинските върхове, беше отлична за неговото съзерцание. Ако не бе обвързан с Клетвения си камък, ако беше съвършено друг човек, щеше да остане тук. Единственото място на изток, където камъните не бяха прокълнати, където беше позволено да ходиш върху тях. Това място бе свято.

Ярката слънчева светлина огря и прогони сенките — това почти заглуши писъците. Разбира се, че тия, които пищяха, бяха заслужили смъртта си. Трябваше да убият Сет. Мразя ви. Мразя… всички. В името на Вътрешната Слава — какво особено чувство.

Не вдигна поглед. Не искаше да посреща взора на Бога на Боговете. Все пак беше добре да си под светлината му. Тук нямаше облаци, та да доведат мрака. Мястото бе над тях. Уритиру се възвисяваше даже над облаците.

Огромната кула беше също тъй празна; още една причина да я харесва. На сто ката, построени като пръстени, всеки предходен по-широк от следващия, за да предостави залята от слънцето площадка. Източната страна обаче бе рязък, плосък ръб — заради него от разстояние кулата изглеждаше, като че страната е била отсечена от огромен Меч. Ама че особена форма.

Той седна на ръба, право на върха, а краката му се поклащаха над височината на стоте грамадни площадки и над стръмната пропаст по планинския склон под тях. По плоската повърхност на равната страна блестеше стъкло.

Стъклени прозорци. Обърнати на изток, към Произхода. При първото си идване тук — веднага след като го бяха прогонили от родината му — той не разбираше колко необичайни бяха тези прозорци. Тогава все още бе свикнал със слаби бури. Дъжд, вятър и размишления.

Из прокълнатите земи на Ходещите по камъка нещата бяха различни. Тези омразни земи. Земи на кръв, смърт и писъци. И… и…

Дишай. Той застави въздуха да влезе и излезе и се изправи на ръба на парапета на самия връх на кулата.

Беше се изправил срещу нещо невъзможно. Човек със Светлината на Бурята. Човек, който познаваше бурята отвътре. Това означаваше… неприятности. Преди години го бяха прогонили, задето е вдигнал тревога. При това лъжлива тревога.

„Пустоносните не съществуват повече“ — тъй рекоха те.

Самите духове на камъните го обещаваха.

Старите сили вече ги няма.

Сияйните рицари са съгрешили.

Само ние сме останали.

Всичко, което остава… Неверен.

— Не бях ли верен? — провикна се Сет и най-накрая вдигна поглед към слънцето. Гласът му отекна от планините и техните духове. — Не се ли подчиних, не удържах ли на клетвата си? Не сторих ли това, което поискахте от мен?

Убийствата. Той премигна с уморените си очи.

ПИСЪЦИ.

— Какво става, ако шаманите грешат? Какво става, ако са ме осъдили на изгнание по погрешка?

Това означаваше Краят на Всичко. Краят на истината. Това означаваше, че нищо няма смисъл и че клетвата му е била безсмислена.

Това значеше, че е убивал безпричинно.

Той скокна от кулата и белите му дрехи — вече знак на много неща за него — заплющяха на вятъра. Изпълни се със Светлина на Бурята и се Оттласна на юг. Тялото му се понесе натам и падаше през небето. Той можеше да се придвижва по този начин само за кратко време; Светлината му не се задържаше за дълго.

Твърде несъвършено тяло. Сияйните рицари… за тях се твърдеше… твърдеше се, че били по-добри в това… като Пустоносните.

Имаше Светлина точно колкото да се отдалечи от планините и да се приземи до село в подножието им. Тук често оставяха сфери за него като вид приношение — смятаха го за някакво божество. Той щеше да черпи от Светлината и тя щеше да му позволи да отиде по-надалеч, докато не достигне някой град и повече Светлина на Бурята.

Щеше да му отнеме дни да се добере до целта си, но той щеше да намери отговорите. Или — ако това не станеше — някого, когото да убие.

Този път по свой избор.

I-11  Нови ритми

Ешонаи махна ръка в опит да прокуди духчето, докато изкачваше средищната кула на Нарак. То танцуваше около главата ѝ и отделяше пръстенчета светлина от опашкообразните си очертания. Ужасно нещо. Защо ли не я оставяше на мира?

Вероятно не можеше да стои настрана. Все пак тя изживяваше нещо възхитително ново. Нещо, невиждано в продължение на векове. Буреносна форма. Форма на истинска сила.

Форма, дадена от боговете.

Тя продължи нагоре по стъпалата, а краката ѝ подрънкваха с Бронята. Стоеше ѝ добре.

Вече петнадесет дни държеше тази форма — петнадесет дни слушане на новите ритми. В началото си ги напяваше често, но това притесняваше твърде много някои от паршендите. Тя спря и се заставяше да напява старите, познати ритми, докато говори.

Беше трудно, понеже старите ритми бяха толкова еднообразни. А в новите ритми — тя по някакъв начин усещаше имената им — бяха скрити гласове, които тя почти чуваше. Те я съветваха. Ако нейният народ бе получавал такива напътствия в течение на вековете, определено нямаше да изпадне тъй ниско.

Ешонаи стигна върха на кулата, където я очакваха останалите четирима. Сестра ѝ Венли също бе там, като и тя носеше новата форма — с нейните заострени плочки на черупката, червени очи и гъвкаво излъчване на опасност. Заседанието щеше да протече много различно от предишното. Ешонаи се носеше из новите ритми и внимаваше да не ги напява. Останалите все още не бяха готови.

Тя седна и ахна.

Този ритъм! Звучеше като… все едно нейният собствен глас ѝ крещеше. Все едно викаше от болка. Какво бе това? Тя поклати глава и откри, че от притеснение неволно е свалила ръка до гърдите си. Когато я дръпна, опашкообразното духче изхвърча.

Тя се настрои на Ритъма на Раздразнението. Останалите от Петимата я изгледаха и вирнаха глави; двама от тях си припяваха в Ритъма на Любопитството. Тя защо се държеше така?

Ешонаи се успокои и Бронята ѝ изстърга по камъка. Толкова близо до затишието — времето, което хората наричаха Дъждовен сезон — бурите ставаха по-редки. Това издигна малко препятствие пред стремежа ѝ да види всички слушачи понесли Буреносната форма. От преобразяването на Ешонаи насетне имаше само една буря и по нейно време Венли и учените ѝ приеха буреносната форма заедно с двеста подбрани от Ешонаи войници. Не офицери, а обикновени войници. От тези, за които бе уверена, че ще се подчиняват.

Другата буря идваше след дни и Венли събираше духчетата си. Имаха с хиляди готови. Време беше.

Ешонаи огледа останалите от Петимата. Днешното ясно небе ръсеше надолу бяла слънчева светлина и с ветреца дойдоха и няколко вятърни духчета. Щом се приближиха, спряха и отхвърчаха в обратната посока.

— Защо сте свикали това заседание? — обърна се Ешонаи към другите.

— Ти говориш за някаква схема — започна Давим, скръстил пред себе си своите мощни ръце на работник. — Разправяш на всички за нея. Не трябваше ли най-напред да я представиш на Петимата?

— Съжалявам — отвърна Ешонаи. — Просто съм развълнувана. Както и да е, смятам, че вече трябва да бъдем Шестима.

— Това не е било решено — възрази Абронаи, немощен и закръглен. Съпружеската форма беше отблъскваща. — Цялата работа става твърде бързо.

— Трябва да действаме бързо — отговори Ешонаи в Ритъма на Решителността. — Имаме само две бури преди затишието. Знаете какво съобщават съгледвачите. Хората предвиждат едно окончателно настъпление срещу нас и срещу Нарак.

— Жалко е — отбеляза Абронаи в Ритъма на Разсъждението — дето срещата ти с тях мина толкова зле.

— Искаха да ми кажат за разрухата, която възнамерявали да причинят — излъга Ешонаи. — Искаха да злорадстват. Това бе единствената причина, поради която се срещнаха с мен.

— Трябва да бъдем готови да се бием с тях — изрече Давим в Ритъма на Притеснението.

Ешонаи се разсмя. Неприкрито използване на чувството — но тя наистина го изпитваше.

— Да се бием с тях? Вие да не би да не сте слушали? Аз мога да призова буря.

— С малко помощ — намеси се Чиви в Ритъма на Любопитството. Сръчната форма. Друга слаба форма. Трябваше да я отстранят от редовете си. — Ти каза, че не можеш да го направиш сама. Още колко като теб ще са ти нужни? Определено двестатината, с които разполагаш сега, са достатъчни.

— Не, те дори приблизително не достигат — тросна се Ешонаи. — Според мен колкото повече от нас са в тази форма, толкова по-вероятно е да успеем. Следователно бих желала приемането на решение да се преобразуваме.

— Да — съгласи се Чиви. — Но колко от нас?

— Всички.

Давим подкара в Ритъма на Забавата, смятайки го за шега. Той прекъсна, понеже останалите седяха смълчани.

— Ще разполагаме само с една възможност — продължи Ешонаи в Ритъма на Решителността. — Хората ще напуснат военните си лагери заедно, като една голяма войска, която смята да достигне Нарак по време на затишието. На платата те ще бъдат напълно изложени на удар, без защита. Буря по това време ще ги унищожи.

— Ние дори не знаем дали ти наистина можеш да призовеш буря — обади се Ебронаи в Ритъма на Съмнението.

— Затова трябва колкото може повече от нас да бъдат в буреносна форма — настоя Ешонаи. — Пропуснем ли тази възможност, нашите деца ще пеят за нас песните на Проклятието и то ако приемем, че живеят достатъчно дълго, та да го направят. Това е нашата възможност, единствената ни възможност. Представете си десетте войски на хората, попаднали на платата, хванати и надвити от буря, която не биха могли да очакват! С буреносната форма може и да устоим на силата ѝ. Ако някой от тях оцелее, лесно ще можем да го унищожим.

— Това е изкушаващо — отбеляза Давим.

— Не ми харесва видът на приелите тази форма — намеси се Чиви. — Не ми харесва и как останалите настояват да им бъде дадена. Може би двеста от нея стигат.

— Ешонаи — обърна се към нея Давим. — Как се чувстваш в тази форма?

Той питаше за повече, отколкото всъщност каза. Всяка форма променяше личността в известно отношение. Бойната форма правеше слушачите по-нападателни, съпружеската форма лесно се разсейваше, сръчната форма те правеше по-съсредоточен, а работната форма — послушен.

Ешонаи взе да напява в Ритъма на Мира.

Не. Това бе гласът-вик. Как е прекарала седмици в тази форма и не му е обърнала внимание?

— Усещам се жива — отговори Ешонаи в Ритъма на Радостта. — Усещам се силна и могъща. Усещам обвързаност със света, каквато винаги е трябвало да усещам. Давим, прилича на преминаване от безличната форма към някоя от другите — промяната е толкова голяма. Сега, когато обладавам такава сила, разбирам, че по-рано не съм била съвсем жива.

Тя вдигна ръка и я сви в юмрук. Можеше да усети как енергията се носи по ръката ѝ, докато мишците се свиваха, макар и да бяха скрити под Бронята.

— Червени очи — прошепна Абронаи. — Дотук ли сме дошли?

— Ако решим да сторим това — напомни Чиви. — Може би ние, четиримата, най-напред трябва да го обмислим и после да преценим дали останалите трябва да се присъединят към нас.

Венли отвори уста да каже нещо, но Чиви вдигна ръка и я прекъсна.

— Ти има възможност да говориш, Венли. Ние знаем какво искаш.

— За нещастие, не можем да чакаме — продължи Ешонаи. — Искаме ли да приклещим войската на алетите, ще ни трябва време да преобразуваме всички, преди те да са тръгнали да търсят Нарак.

— Ще ми се да опитаме — рече Абронаи. — Може би трябва да предложим на народа си всеобщо преобразяване.

— Не — обади се Зулн в Ритъма на Мира.

Представителката на безличната форма в Съвета на Петимата седеше отпусната и гледаше в пода пред себе си. Тя почти никога не казваше нищо.

Ешонаи я запита в Ритъма на Раздразнението:

— Какво беше това?

— Не — повтори Зулн. — Не е добро.

— Бих искал всички да сме съгласни — каза Давим. — Зулн, ти не можеш ли да чуеш разума?

— Не е добро — повтори безличната форма.

— Тя е тъпа — рече Ешонаи. — Не трябва да ѝ обръщаме внимание.

Давим се обади в Ритъма на Притеснението.

— Зулн представя миналото, Ешонаи. Не бива да говориш така за нея.

— Миналото е мъртво.

Абронаи се присъедини към Давим в Притеснението.

— Може би това трябва да бъде предмет на повече размисъл. Ешонаи, ти… не говориш по предишния си начин. Не бях разбрал, че промените са толкова големи.

Ешонаи поде единия от новите ритми — Ритъма на Яростта. Задържаше песента вътре в себе си и се усети как си подпява. Всички те бяха толкова предпазливи и слаби! Предпочитаха да видят народа им унищожен.

— Ще се срещнем по-късно днес — обобщи Давим. — Нека поразмислим. Ешонаи, бих желал да поговоря насаме с теб през това време, ако нямаш нищо против.

— Разбира се.

Надигнаха се от местата си на върха на кулата. Ешонаи пристъпи по края и погледна надолу, докато останалите слизаха. Шпилът бе твърде висок за скачане, дори и в Броня. А толкова ѝ се искаше да опита.

Май че всички в града се бяха събрали около основата в очакване на решението. През седмиците след преобразяването на Ешонаи приказките за станалото с нея, а след това и с другите, изпълниха града със смесица от притеснение и надежда. Мнозина дойдоха при нея и поискаха да получат формата. Разбираха каква възможност им дава.

— Няма да се съгласят — обади се Венли иззад нея, щом останалите слязоха. Тя говореше в един от новите ритми, Ритъма на Злобата. — Ти говореше твърде нападателно, Ешонаи.

— Давим е с нас — отвърна Ешонаи в Ритъма на Увереността. — И Чиви ще се присъедини с малко убеждаване.

— Това не е достатъчно. Ако Петимата не са съгласни…

— Не се тревожи.

— Нашият народ трябва да приеме тази форма, Ешонаи — продължи Венли. — Неизбежно е.

Ешонаи почувства как си припява в новата разновидност на Ритъма на Забавата… Присмех. Тя се обърна към сестра си.

— Ти го знаеше, нали? Знаела си с точност какво ще стори с мен тази форма. Знаела си го преди да я приемеш самата ти.

— Аз… да.

Ешонаи сграбчи сестра си за предната страна на дрехата, дръпна я напред и стисна здраво. С Бронята беше лесно, макар че Венли се противеше повече от възможностите си; по ръцете и лицето ѝ пробяга червенина. Ешонаи не бе привикнала учената ѝ сестра да показва такава сила.

— Можеше да ни унищожиш — рече тя. — Ами ако тази форма бе извършила нещо ужасно?

Писъци. В главата ѝ. Венли се усмихна.

— Как я откри? — продължи Ешонаи. — Тази форма не е дошла от песните. Има още нещо.

Венли не продума. Тя погледна Ешонаи в очите и подзе в Ритъма на Увереността.

— Трябва да направим тъй, че Петимата да се съгласят. Ако искаме да оцелеем и да победим хората, трябва да бъдем в тази форма — всички ние. Трябва да призовем бурята. Тя… е била в очакване, Ешонаи. Чакала е и е набирала сила.

— Ще се погрижа за това — отвърна Ешонаи и пусна Венли. — Можеш ли да събереш достатъчно духчета, за да преобразим целия ни народ?

— Моите сътрудници работят по въпроса през последните три седмици. Ще бъдем в състояние да преобразуваме хиляди и хиляди по време на последните две бури преди затишието.

— Добре. — Ешонаи се загледа надолу по стълбите.

— Сестро? — заговори Венли. — Намислила си нещо. Какво е то? Как ще убедиш Петимата?

Ешонаи продължи да слиза по стъпалата. С подсиленото от Бронята чувство за равновесие и допълнителната сила, на нея не ѝ трябваха веригите, за да се държи права. Щом наближи края, където останалите от Петимата говореха на народа, тя се спря малко над множеството и пое дълбоко дъх.

После извика колкото ѝ глас държи:

— До два дни ще приема всеки, който иска да излезе в бурята и да получи новата форма.

Тълпата се смълча — напяването им секна.

— Петимата искат да ви лишат от това право — провикна се Ешонаи. — Те не искат да притежавате тази могъща форма. Уплашени са като скрили се в пукнатина кремлинги. Те не могат да ви забраняват! Всеки има правото да избира собствената си форма.

Тя вдигна ръце над главата си, взе да напява в Ритъма на Решителността и призова буря.

Малка буря, просто нищо в сравнение с надвисналото. Тя изникна между ръцете ѝ — вятър, понесъл се заедно със светкавица. Съвсем мъничка буря между нейните длани, светлина и сила, завихрил се вятър. Векове бяха минали откак тази сила е била ползвана, и — като преградена река — нямаше търпение.

Бурята толкова се засили, че дрехите на Ешонаи заплющяха, вятърът се завъртя около нея във вихрушка от пропукващи червени светкавици и тъмна мъгла. Най-накрая се разнесе. Тя дочу през тълпата да се понася Страхопочитание — истинска песен, а не напяване. Чувствата бяха силни.

— С тази сила можем да унищожим алетите и да защитим народа си. Аз видях отчаянието ви. Аз ви чух как пеете в Ритъма на Оплакването. Това трябва да спре! Елате с мен в бурите. Ваше право и задължение е да застанете на моя страна.

Застанала зад нея на стъпалата, Венли се обади в Ритъма на Напрежението.

— Това ще ни раздели, Ешонаи. Твърде нападателно, твърде рязко!

— Ще подейства — отвърна ѝ Ешонаи в Ритъма на Увереността. — Ти не ги познаваш като мен.

Долу останалите от Петимата се взираха в нея. Изглеждаха предадени, макар че тя не можеше да чуе песните им.

Ешонаи отиде до подножието на шпила и си проправи път през тълпата, придружена от своите приели буреносната форма войници. Отместваха се, за да ѝ отворят път, като мнозина си напяваха в Ритъма на Притеснението. Повечето от дошлите бяха в трудовата или в сръчната форма. Разбира се. Бойната форма бе твърде практична, за да си губи времето.

Ешонаи и нейните войници в буреносна форма напуснаха средищната окръжност на града. Позволи на Венли да ги следва, но не ѝ обръщаше никакво внимание. Най-накрая Ешонаи стигна до казармите откъм подветрената страна на града — множество постройки, издигнати заедно, за да създадат общност у войниците. При все че от нейните части не се изискваше да спят тук, мнозина го правеха.

Тренировъчната площадка през едно плато преливаше от виковете на упражняващи уменията си войници, или — по-вероятно — на наскоро преообразувани и обучавани войници. Второто подразделение, сто двадесет и осем воини, следеше за навлизанията на хората в средните плата. Разузнавачите бродеха из равнините по бойни двойки. Тя ги изпрати за тази задача скоро след придобиването на формата си, понеже още тогава бе наясно, че ще се наложи да промени начина на водене на боя. Искаше всички възможни сведения за алетите и сегашната им тактика.

Засега войниците ѝ пренебрегваха какавидите. Тя нямаше повече да губи жива сила за такава игричка на дребно, не и когато всички мъже и жени под нейното командване можеха да приемат буреносната форма.

Останалите подразделения обаче бяха тук. Общо седемнадесет хиляди войници. В някои отношения могъща сила, но едновременно с това толкова малко в сравнение с някогашната им численост. Ешонаи вдигна юмрук и поделението войници в буреносна форма призова цялата войска на слушачите да се събере. Обучаващите се оставиха оръжията и дотърчаха. Другите излязоха от казармите. За кратко време всички дойдоха при нея.

— Време е да приключим с войната срещу алетите — заяви Ешонаи с висок глас. — Кои от вас са готови да ме последват?

През тълпата се понесе подпяване в Ритъма на Решителността. Доколкото чуваше, никой не се обади в Ритъма на Съмнението. Отлично.

— Това налага всички войници да приемат заедно с мен тази форма — викна тя и думите ѝ бяха предадени по редиците.

Още припяване в Ритъма на Решителността.

— Гордея се с вас. Ще пратя сред вас подразделението в буреносна форма, за да получат те от всекиго думата му за това преобразяване. Ако има такива, които не желаят да се променят, искам лично да знам за това. Това е ваше решение по право и аз няма да ви принуждавам, но трябва да знам.

Тя погледна воините в буреносна форма. Те отдадоха чест и тръгнаха по бойни двойки. Ешонаи отстъпи, скръсти ръце и загледа как Буреносните посещават останалите подразделения. Новите ритми блъскаха в главата ѝ, при все че тя се държеше далеч от Ритъма на Мира и особените му писъци. Нямаше опиране срещу това, в което се бе превърнала. Взорът на боговете се бе спрял прекалено напрегнато върху нея.

Наблизо се събраха войници — познати лица под закоравелите черупки на главите, мъжете със заплетени в брадите скъпоценни камъни. Нейното собствено подразделение, някогашните ѝ приятели.

Не можеше съвсем да обясни защо не избра най-напред тях за преобразяването, а вместо това взе двеста воини от много части. Трябваха ѝ послушни воини, а не такива с блестящ ум.

Туде и останалите от някогашната ѝ част… те я познаваха твърде добре. Щяха да разпитват.

Скоро ѝ бе съобщено. От седемнадесет хиляди войска само малцина отказваха необходимото преобразяване. Те бяха събрани на тренировъчната площадка.

Докато Ешонаи обмисляше своя следващ ход, Туде я доближи. Висок, с яки ръце и крака, той винаги бе носил бойната форма, освен двете седмици като съпруг на Била. Той си напяваше в Ритъма на Решителността — така един войник показваше, че е готов да изпълнява заповеди.

— Притеснен съм от това, Ешонаи — започна той. — Толкова много от нас ли трябва да се променят?

— Не се ли променим, загиваме. Хората ще ни унищожат.

Той продължи да си припява в Ритъма на Решителността, за да покаже, че ѝ се доверява. Очите му обаче показваха нещо друго.

Мелу — един от буреносните — се върна и отдаде чест.

— Преброяването свърши, началство.

— Отлично — отвърна Ешонаи. — Предайте на войските. Ще направим същото за всички в града.

— Всички? — попита я Ритъма на Притеснението.

— Времето ни е малко. Ако не действаме, губим възможността да излезем срещу хората. Остават ни две бури; искам всеки желаещ в този град да приеме буреносната форма, преди да са ни подминали. Тези, които не желаят, имат това право, но ги искам събрани на едно място, за да знаем в какво положение сме.

— Тъй вярно, генерале — отсече Мелу.

— Действайте в сгъстен строй за разузнаване — нареди Ешонаи и посочи към града. — Минете по улиците и пребройте всички. Използвайте и поделенията без буреносни войници за по-голяма бързина. Казвайте на останалите, че опитваме да определим колко бойци ще имаме за предстоящата битка; нека вашите са спокойни и припяват в Ритъма на Мира. Съберете желаещите да се променят на средищния кръг. Нежелаещите да бъдат изпратени насам. Нека бъдат охранявани, за да не се загубят.

Венли застана до нея, докато Мелу предаваше нарежданията и изпращаше вестоносци. Туде се върна при частта си.

На всяка половин година извършваха преброяване, за да определят бройката си и да проверят дали различните форми са в добро съотношение. Понякога им трябваха повече доброволци за съпружество или труд. По-често им трябваха повече воини.

Тоест, задачата бе позната на войниците и те с лекота се заеха да изпълняват заповедите. След години война бяха свикнали да я слушат. Мнозина бяха потиснати като останалите слушачи, но при войниците това се изразяваше в кръвожадност. Те просто искаха да се бият. Вероятно биха се впуснали право срещу становете на хората и срещу десетократно превъзхождаща ги войска, стига тя да заповядаше.

Петимата ми дадоха това в ръцете, рече си тя, докато първите отказали се започнаха да излизат от града, охранявани от войниците ѝ. С години съм неоспорим водач на нашите армии и всеки слушач, който покаже и намек за войнственост, ми се праща на служба.

Работниците щяха да се подчинят — такава им беше природата. Мнозина от сръчните, които все още не се бяха преобразили, бяха предани на Венли, понеже повечето от тях искаха да станат учени. На съпрузите щеше да им бъде все едно, а неколцината безлични щяха да бъдат твърде мудни в умствено отношение, за да възразят.

Градът бе неин.

— За съжаление, ще трябва да ги убием — заяви Венли, докато гледаше как събират отказалите. Те уплашено се скупчиха, независимо от тихите песни на войниците. — Твоите части ще могат ли да го направят?

— Не — отвърна Ешонаи и поклати глава. — Много ще ни се опънат, ако го сторим сега. Ще трябва да изчакаме преобразяването на всичките ми войници. Тогава те няма да възразяват.

— Небрежно — Злобно възрази Венли. — Смятах, че са ти предани.

— Не ми противоречи — отсече Ешонаи. — Аз владея този град, а не ти.

Венли млъкна, но продължи да си напява в Ритъма на Злобата. Би опитала да отнеме властта от Ешонаи. На Ешонаи ѝ беше неприятно да го осъзнае, както и това колко силно желае тя самата да бъде начело. Не ѝ беше присъщо. Въобще.

Нищо от това не ми е присъщо. Аз…

Ударите на новите ритми се надигнаха в ума ѝ. Тя се отърси от тези мисли при идването на отряд войници, повлекли някой викащ. Абронаи от Петимата. Тя трябваше да си даде сметка, че Абронаи ще създаде неприятности — твърде леко понасяше съпружеската форма и се изплъзваше от разсейващото ѝ въздействие.

Неговото преобразяване щеше да бъде опасно, помисли си тя. Твърде добре се владее.

Докато буреносните воини го дърпаха към Ешонаи, виковете му я блъснаха.

— Това е нечувано! Ние се подчиняваме на решенията на Петимата, а не на волята на едното! Не можете ли да видите, че формата, новата форма, я овладява! Всички сте загубили ума си! Или… по-лошо.

Беше неудобно близо до истината.

— Поставете го при останалите — нареди Ешонаи и посочи множеството на несъгласните. — Какво стана с останалите от Петимата?

— Съгласиха се — отговори Мелу. — Някои се колебаеха, но се съгласиха.

— Отидете и задръжте Зулн. Отведете я при несъгласните. Не вярвам тя да направи необходимото.

Войниците не оспорваха отвеждането на Абронаи. На голямото плато-тренировъчна площадка имаше може би хиляда несъгласни. Приемливо малък брой.

— Ешонаи…

Песента се носеше в Ритъма на Притеснението. Тя се обърна при приближаването на Туде.

— Не ми харесва това, което вършим тук.

Проклятие. Беше се притеснявала, че ще бъде мъчен. Тя го хвана за ръката и го отведе настрана. Новите ритми се носеха из главата ѝ, докато обутите в Броня крака поскърцваха по камъните. Щом като се отдалечиха достатъчно от Венли и от останалите, за да бъдат малко насаме, тя обърна Туде, за да го гледа в очите.

— Хайде — започна тя в Ритъма на Раздразнението; заради него избра един от старите, познати ритми.

— Ешонаи — спокойно отбеляза той. — Това не е добро. Ти знаеш, че не е добро. Съгласих се на промяната — всички войници го направиха — но това не е добро.

— Да не би да не смяташ, че тактиката ни трябваше да бъде сменена? — попита го Ешонаи в Ритъма на Решителността. — Ние загивахме бавно, Туде.

— Нуждаехме се от нова тактика — съгласи се той. — Но това… Нещо с теб не е наред, Ешонаи.

— Не, просто ми трябваше оправдание за такова крайно действие. Туде, в продължение на месеци обмислях нещо такова.

— Преврат?

— Не преврат. Промяна на насоката. Не променим ли методите си, загубени сме! Единствената ми надежда беше в проучванията на Венли. И единственото нещо, което тя откри, беше тази форма. Е, трябваше да я изпробвам в последен опит да спася народа ни. Петимата се помъчиха да ме спрат. Чувала съм теб самия да се оплакваш от това колко много говорят, вместо да действат.

Той поде Ритъма на Разсъждението. Тя обаче го познаваше твърде добре и усещаше кога се заставя да следва даден Ритъм. Ударите бяха твърде очевидни и твърде мощни.

Почти го убедих, каза си тя. Червените очи са. Вселила съм в него и в някои други от моето подразделение твърде много страх от нашите богове.

Лошо — вероятно трябваше да се погрижи той и другите ѝ стари приятели да бъдат екзекутирани.

— Виждам, че не си убеден — каза Ешонаи.

— Просто… не знам, Ешонаи. Вижда ми се лошо.

— По-нататък ще те убедя — продължи тя. — Точно сега нямам време.

— А какво ще сториш с тях? — попита Туде и кимна към несъгласните. — Ужасно много прилича на излавяне на несъгласните с теб. Ешонаи… ти знаеше ли, че собствената ти майка е сред тях?

Тя се сепна, погледна и видя как двама буреносни водят старата ѝ майка при останалите. Дори не бяха дошли при нея да я питат. Значеше ли това, че са прекалено послушни и следват безогледно заповедите ѝ, или са се притеснявали, че ще омекне, понеже майка ѝ отказва да се преобразува?

Чуваше как майка ѝ пее. Пееше една от старите песни, докато я водеха.

— Можеш да надзираваш всичките — обърна се Ешонаи към Туде. — С войници, на които имаш доверие. Поставям своето подразделение да отговаря за всички тях. Ти си начело. Така нищо няма да им се случи без твоето съгласие.

Той се поколеба, после кимна и този път наистина поде Ритъма на Разсъждението. Ешонаи го освободи. Туде изтича при Била и още неколцина от старата ѝ част.

Горкият доверчив Туде, мина през ума ѝ, когато той пое охраната на несъгласните. Благодаря ти, задето тъй хубаво се напъха в капана.

— Изпипа го — отбеляза Венли, когато Ешонаи се върна при нея. — Можеш ли да държиш във властта си града достатъчно дълго за преобразяването?

— Лесна работа — отвърна Ешонаи и кимна на войниците, които дойдоха да ѝ докладват. — Просто гледай наистина да намериш нужните духчета в нужните количества.

— Ще го направя — отвърна Венли в Ритъма на Задоволството.

Ешонаи прие докладите. Всички съгласили се бяха събрани в средата на града. Време беше да им говори и да им поднесе подготвените от нея лъжи — че Петимата ще бъдат върнати на власт веднага след победата над човеците, че няма причина за притеснение; че всичко е съвсем наред.

Ешонаи влезе в града — вече нейно владение — охранявана от войници в новата форма. За по-голяма зрелищност призова Меча си — последния притежаван от народа ѝ — и го положи на рамо.

Отправи се към средата на града покрай хлътнали постройки и стъкмени от черупка колиби. Истинско чудо беше, че са оцелели на бурите. Нейният народ заслужаваше нещо по-добро. Със завръщането на боговете щяха да го притежават.

Дразнещо — подготовката на народа за речта ѝ отне някое време. Двадесетина хиляди слушачи в небойна форма, събрани на едно място, бяха внушителна гледка. Така населението на града не ѝ се виждаше чак толкова малобройно. И все пак, бяха само част от някогашната им численост.

Войниците ги поставиха да седнат и определиха викачи, за да предават думите ѝ на по-отдалечените. Докато чакаше приготовленията, тя изслуша отчета за населението. Изненадващо, но мнозинството от несъгласните бяха работници. Предполагаше се, че са послушни. Е, повечето от тях бяха възрастни — онези, които не се бяха сражавали във войната с алетите; онези, които не са били принудени да гледат как приятелите им загиват.

Тя чакаше в основата на кулата всичко да бъде готово. Изкачи стъпалата, за да започне словото си, но се спря, щом забеляза към нея да тича Варанис, един от лейтенантите ѝ. Той беше един от избраните за буреносната форма.

Изведнъж готова за битка, Ешонаи се настрои на Ритъма на Разрухата.

— Генерале — докладва той в Ритъма на Притеснението. — Те избягаха!

— Кой?

— Онези, които ни наредихте да отделим, онези, които не искаха да се преобразуват. Те избягаха.

— Добре тогава, преследвайте ги — нареди Ешонаи в Ритъма на Злобата. — Не могат да стигнат далеч. Работниците няма да успеят да прескачат пропасти; могат да достигнат само докъдето има мостове.

— Генерале! Прерязаха един от мостовете, а после с въжетата се спуснаха в самата пропаст. Избягаха през нея.

— Без друго ще загинат — отвърна Ешонаи. — След два дни има буря. Ще бъдат заклещени в пропастта и ще умрат. Не се занимавайте с тях.

— Ами стражата им? — попита Венли в Ритъма на Злобата и застана до Ешонаи. — Те защо не са били пазени?

— Стражата избяга с тях — обясни Варанис. — Ешонаи, поведе ги Туде…

— Няма значение — отвърна тя. — Свободен си.

Варанис се оттегли.

— Не си изненадана — отбеляза Венли в Ритъма на Разрухата. — Кои са тези стражи, които искат да помагат на затворниците да избягат? Какво си сторила, Ешонаи?

— Не ме предизвиквай.

— Аз…

— Не ме предизвиквай — повтори Ешонаи и хвана с Бронирата си ръка сестра си за врата.

— Убий ме и ще опропастиш всичко — рече Венли без сянка на страх в гласа си. — Никога няма да последват жена, убила пред всички сестра си; а и само аз мога да доставя духчетата, които са ти необходими за преобразяването.

Ешонаи поде Ритъма на Подигравката, но я пусна.

— Ще произнеса речта си.

Тя обърна гръб на Венли и пристъпи напред, за да говори на множеството.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

ИДАТ

КАЛАДИН * ШАЛАН * ДАЛИНАР

59. Бързия

„Ще пратя това писмо до моя «стар приятел», понеже не знам какво име ползваш напоследък.“

Каладин никога преди не бе лежал в затвор.

Клетки, да. Ями. Кошари. Под стража в стая. Но никога в затвор като затвор.

Навярно защото затворите бяха твърде хубави. Разполагаше с две одеяла, възглавница и нощно гърне, което сменяха редовно. Хранеха го далеч по-добре, отколкото го бяха хранили когато и да било като роб. Каменната пейка не беше най-удобното легло, обаче с одеялата не беше зле. Нямаше прозорци, но поне не беше навън по време на бурите.

Общо взето, килията беше много хубава. И той я ненавиждаше.

В миналото се бе озовавал затворен в тясно помещение, единствено за да оцелее по време на буря. А сега беше затворен тук за безкрайни часове и нямаше какво да прави, освен да лежи по гръб и да мисли… Сега се усещаше неспокоен, потеше се, липсваха му откритите пространства. Липсваше му вятърът. Самотата не го мъчеше. Но тези стени. Имаше чувството, че го мачкат.

На третия ден от пленничеството си чу някаква неразбория по-нататък в затвора, далеч от килията му. Надигна се, без да обръща внимание на Сил, която седеше на невидима пейчица на стената. Какви бяха тези викове? Отекваха откъм коридора.

Малката килия на Каладин се намираше в отделена стая. Единствените хора, които виждаше, откакто го затвориха, бяха пазачите и слугите. По стените сияеха сфери, та помещението беше добре осветено. Сфери в стая за престъпници. Дали не бяха турени да изкушават затворниците? Богатства, недостижими със съвсем малко.

Притисна се в студените пръти и се вслуша в неразбираемите шумове. Представи си как мъжете от Мост Четири са дошли да го измъкнат. Да не дава Отецът на Бурята да направят такава глупост.

Вторачи се в една от сферите в поставка на стената.

— Какво? — попита го Сил.

— Може да се добера достатъчно, за да вдъхна тази Светлина. Намира се съвсем малко по-далеч, отколкото бяха паршендите, когато извлякох Светлина на Бурята от техните скъпоценни камъни.

— И тогава какво? — тихичко попита Сил.

Добър въпрос.

— Би ли ми помогнала да се измъкна, ако поискам?

— А ти искаш ли?

— Не съм сигурен. — Обърна се, остана прав и опря гръб в прътите. — Може и да поискам. Обаче ще е противозаконно.

Сил вирна брадичка.

— Аз не съм духче на справедливостта. Законите нямат значение; важното е какво е правилно.

— По това сме съгласни.

— Но ти дойде с готовност. Защо ще излизаш сега?

— Няма да им дам да ме екзекутират.

— Те няма да го направят. Чу Далинар.

— Далинар да върви в Преизподнята. Той допусна това да се случи.

— Той опита да…

— Допусна го! — тросна се Каладин, обърна се и стовари длани върху прътите. Поредната проклета клетка. Каладин отново беше там, откъдето започна. — И Далинар е като другите — изръмжа той.

Сил долетя до него и спря между пречките с ръце на хълбоците.

— Кажи го пак.

— И той… — Извърна се. Трудно беше да я лъже. — Добре де, добре. Не е като другите. Обаче кралят е. Признай го, Сил. Първо ме приветстваше, задето опитвах да го защитя. Сега щраква с пръсти и иска да ме екзекутира. Като дете е.

— Каладин, плашиш ме.

— Така ли? Каза ми да ти повярвам, Сил. Когато скочих долу на арената, ти ми каза, че този път ще бъде различно. И кое му е различното?

Сил извърна очи. Изведнъж стана много мъничка.

— Дори Далинар призна, че кралят е допуснал голяма грешка, като е позволил на Садеас да се измъкне от предизвикателството — продължи Каладин. — Моаш и приятелите му са прави. Кралството ще е по-добре без Елокар.

Сил кацна на пода и наведе глава.

Каладин се върна до пейката, но беше твърде разстроен да седи. Почна да крачи. Как може да се очаква от човек да живее затворен в тясна стая без свеж въздух? Каладин нямаше да им позволи да го оставят тук.

По-добре ще е да удържиш на думата си, Далинар. Да ме измъкнеш оттук. Скоро.

Шумотевицата, от каквото и да бе предизвикана, стихна. Каладин попита слугинята, когато тя дойде с храната и я плъзна през малкия отвор долу на вратата от пръти. Жената не продума и избяга като кремлинг пред буря.

Каладин въздъхна и взе храната — задушени зеленчуци, поръсени със солен черен сос — и пак се просна на пейката. Даваха му храна, която да яде с пръсти. Никакви вилици и ножове. За всеки случай.

— Хубаво местенце си имаш, мостови — рече Шутът. — Аз самият няколко пъти обмислях дали да не се преместя тук. Наемът може и да е нисък, но цената за приемане е доста височка.

Каладин рипна на крака. Шутът седеше на пейка до отсрещната стена, вън от килията и под сферите. Държеше в скута си някакъв особен инструмент от опнати струни и полирано дърво и го настройваше. Само преди миг не беше там. В името на Бурите… а пейката беше ли там по-рано?

— Как влезе? — попита Каладин.

— Е, има едни работи, наречени врати…

— И пазачите те пуснаха?

— Технически? Да — отвърна Шутът, докато подръпваше една струна. После дръпна друга и се приведе да чуе.

Каладин отново седна на пейката в килията. Шутът беше в обичайните си черни одежди. Беше свалил тънката сребърна сабя от пояса си и тя лежеше до него. На пейката имаше и смачкана кафява торба. Шутът седеше с кръстосани крака и се надвесваше над инструмента. Промърмори си тихичко и кимна.

— Съвършената височина на тона прави всичко това толкова по-лесно, отколкото беше навремето…

Каладин седеше и чакаше, докато Шутът се облегна на стената. После не направи нищо.

— Е? — обади се Каладин.

— Да. Благодаря.

— Ще ми посвириш ли?

— Не. Ти няма да го оцениш.

— Защо си тук тогава?

— Нрави ми се да посещавам затворници. Казвам каквото си искам, а те нищо не могат да направят. — Вдигна поглед към Каладин, после отпусна ръце върху инструмента и се усмихна. — Дойдох за една история.

— Каква история?

— Онази, която ти ще ми разкажеш.

— Ба — отвърна Каладин и се изтегна на пейката. — Днес не съм в настроение за твоите игрички, Шуте.

Шутът изсвири един тон.

— Всички винаги казват това. Не е интересно. И ме кара да се чудя. Дали някога някой е в настроение за моите игрички? А ако е така, това не е ли загуба за мен в играта?

Каладин въздъхна, а Шутът продължи да подръпва струните.

— Ако играя днес, ще се отърва ли от тебе? — попита Каладин.

— Ще си ида веднага щом историята свърши.

— Добре тогава. Един човек отишъл в затвора. Не можел да търпи там. Край.

— А… Значи историята разказва за дете.

— Не. Това е за… — и Каладин млъкна.

За мен.

— Може би се разказва на дете — уточни Шутът. — Ще ти разкажа една, та да си в настроение. В един слънчев ден зайчето и пиленцето си играели в тревата.

— Пиленце… Малко пиле? И какво?

— Ах, за миг се забравих. Прощавай. Нека направим нещата по-подходящи за тебе. Един лигав гол охлюв и един гнусен краб със седемнадесет крака се гънели по скалите в противно дъждовен ден. Така по-добре ли е?

— Май да. Свърши ли приказката?

— Още не е почнала.

Шутът внезапно плесна струните, после почна да свири със свирепа настойчивост. Трептящи и живи повторения. Един подчертан тон, после други седем в трескава последователност.

Ритъмът проникна в Каладин. Сякаш тресеше цялото помещение.

— Какво виждаш? — попита Шутът.

— Ъъъ…

— Затвори очи, глупако!

Каладин затвори очи. Това е глупост.

— Какво виждаш? — повтори Шутът.

Шутът си играеше с него. Говореше се, че прави такива работи. Той беше предполагаемият учител на Сигзил. Не би ли трябвало Каладин да има някаква изгода от това, че е спасил чирака му?

Ала в тези звуци нямаше нищо смешно. Могъщи звуци. Шутът подхвана втора мелодия, която допълваше първата. С другата ръка ли свиреше? И двете едновременно? Как бе възможно един човек с един инструмент да произведе толкова много музика?

В ума си… Каладин видя…

Надбягване.

— Песента е за човек, който тича.

— В най-сухото време на най-слънчевия ден човекът тръгна от източното море — изговори Шутът, като до съвършенство спази ритъма на музиката. Напев, който бе почти песен. — И къде отиде или къде дотича, ще отговориш ти на мен.

— Бягаше от бурята — тихо рече Каладин.

— Той беше Бързия, ти името му знаеш; за него се говори и се пее. Най-пъргавият въобще. С нозе най-верни. Във време, минало отдавна, което помня аз, той тичаше с Вестителя на име Чан-а-рач. И го надбяга, както винаги, ала дойде часът и да загуби.

— Тъй, Бързия, увереният и чевръстият, извика и на всички рече какво цели: вятъра да победи и бурята да надбяга. Тъй надменно и тъй дръзко. Да надбяга вятъра? Не е възможно. Неустрашим, Бързия да бяга тръгна. На изток той отиде. И белег сложи на брега.

— А бурята засили се и побесня. Че кой е този дързък мъж? Не бива никой да извиква Бога на Бурите. Такъв глупец не се е раждал.

Как успяваше Шутът да създаде толкова много музика само с две ръце? Нямаше как да не се е появила още някоя ръка. Не трябваше ли Каладин да надзърне?

В мислите си виждаше надбягването. Бързия, босоног. Шутът твърдеше, че всеки го знае, ала Каладин не бе чувал такава приказка. Тънък, висок, с вързана дълга коса чак до кръста. Бързия заема мястото си на брега, привежда се напред да побегне, и чака, а стената на бурята тътне и вилнее през морето към него. Каладин подскокна, когато Шутът го заля с порой от звуци, та да възвести началото на надбягването.

Бързия се понесе току пред гневната и могъща стена от вода, светкавици и понесени от вятъра камънаци.

Шутът не продума, докато Каладин не го накара.

— В началото — рече Каладин — Бързия се справяше добре.

— През камък и трева Бързия бягаше! Прескачаше скалите, свърваше край дърветата, нозете му не се виждаха, душата му бе като слънце! Бурята тъй величава вилнееше и се въртеше, ала Бързия избягваше от нея! Водеше, а вятърът — подире му. Нима сега доказа, че бурите да губят могат?

— Бърз и уверен тичаше през земите и Алеткар остана зад гърба му. Ала напред видя той изпитание — да изкачи планините. Бурята беснееше, нададе рев; съгледа, че сега ще го надбяга.

— А нашият герой отиде до най-високи висини и най-студени върхове. По стръмни склонове с коварни пътища. Дали ще продължи напред да води?

— Очевидно не — отвърна Каладин. — Не можеш вечно да водиш. Не и за дълго.

— Не! Бурята приближи, та чак нозете му захапа. На шията си Бързия усети хладината ѝ. Дъхът ѝ леден бе навред, с нощна паст, с криле от мраз. Гласът ѝ бе от срутени скали; тя пееше с дъжд свиреп.

Каладин можеше да почувства бурята. Ледената вода проникна през дрехите му. Вятърът биеше лицето му. Ревеше толкова силно, че скоро той оглуша напълно.

Беше излизал в буря. Беше го изпитал.

— И тогава стигна до върха! Намери го! Бързия не се изкачи повече; а билото прехвърли. И надолу бързината му се върна! Там буря нямаше и Бързия съгледа слънцето. Вече пътят водеше през полята на Азир. На запад хукна с по-широка крачка.

— Но той отслабва — намеси се Каладин. — Никой не може да бяга толкова далеко, без да се умори. Дори Бързия.

— Ала надбягването скоро взе си своето. И стъпалата на Бързия станаха като тухли, бедрата му омекнаха като плат. И дъх поемаше си с труд. Краят наближи, той бурята надви, но бавно бягаше героят.

— Още планини — прошепна Каладин. — Шиновар.

— Последното препятствие глава изправи, последна сянка го заплаши. Земята пак надигна се — в Мъгливите планини, които вардят Шин. И Бързия нагоре тръгна пак, та ветровете бурни зад гърба си да остави.

— Бурята го застигна — рече Каладин.

— Пак бурите досегнаха гърба му, пак ветровете завъртяха се! А време не оставаше и краят беше близо. И Бързия се стрелна през планините.

— Тя го връхлиташе. Дори надолу, от другата страна, той не успяваше с много да я изпревари.

— Прехвърли върховете, ала загуби преднината. Последните му пътища лежаха пред нозете му, но силата му свърши, мощта му се изгуби. Всяка стъпка бе бреме, всяко дихание бе болка. С мъка мина долината. Там тревата като мъртва не помръдваше.

— Ала и бурята отслабваше; гърмът заглъхна, мълнията угасна. И капките се плъзгаха, отслабнали като роса. Че Шин не бе за тях земя.

— Напред — морето, краят на борбата. Бързия все водеше, а мишците му бяха като рани. Очите едва виждаха, нозете едва ходеха, а той вървеше към съдбата си. Ти края знаеш, той ще живее и ще разтърсва хората. Какъв е краят ще ми кажеш.

Музика без думи. Шутът очакваше отговора на Каладин. Стига вече, каза си той.

— Той умря. Не успя. Край.

Мелодията рязко секна. Каладин отвори очи и погледна Шута. Дали не го ядоса с такъв жалък край на историята?

Шутът се взираше в него. Инструментът все още лежеше в скута му. Не личеше да е ядосан.

— Значи знаеш.

— Какво? Мислех, че ти я съчиняваш.

— Не, ти я съчини.

— Какво толкова има за знаене тогава?

Шутът се усмихна.

— Всичко е било разказано и преди. Ние си разказваме истории, както са го правели всички хора някога. И както ще го правят винаги. Само имената се менят.

Каладин седна. Потропа с пръст по каменната пейка.

— И така… Този Бързия. Истински ли е бил?

— Колкото аз съм истински.

— И е умрял? Преди да победи в надбягването?

— Умрял е — отговори Шутът с усмивка.

— Какво?

Шутът нападна инструмента. Музиката раздра тясната килия. Когато звуците станаха още по-високи, Каладин се изправи на крака.

— И в тази земя от кал и пръст — викна Шутът — героят падна и не мръдна! Тялото му се изчерпа, силата му се срази, и нямаше го вече Бързия.

— Бурята приближи и го завари там. Застина и се спря в пътя си! Дъждът валеше, вееше вятърът, ала не можеше напред да продължи.

— За блясъка на славата и за живота, за непостигнатите цели и за борбата. Вятърът разбра — всеки човек е длъжен да опита. Това е изпитание, мечта е.

Каладин пристъпи бавно към вратата. Дори с отворени очи го виждаше. Представяше си го.

— Тъй, в земята от пръст и кал героят наш самата буря спря. Дъждът като сълзи се лееше и Бързия не се предаде. Умря тялото, но волята му — не. Душата му надигна се във ветровете.

— На деня в последната песен се понесе да победи и да покори зората. През морето и вълните Бързия без дъх вече не оставаше. Вечно силен, вечно бърз, завинаги свободен да се надбягва с вятъра.

Каладин опря ръце на стоманените пръти. Музиката прозвъня, после замря бавно.

Каладин почака малко. Шутът се взираше в инструмента, а на устните му играеше горда усмивка. Най-сетне прибра инструмента под мишница, взе си торбата и сабята и се отправи към изхода.

— Какво означава това? — прошепна Каладин.

— Историята е твоя. Ти решаваш.

— Ама ти вече я знаеше.

— Знам повечето истории, но точно тази не съм пял досега. — Шутът отново го погледна и се усмихна. — Какво означава тя, Каладин от Мост Четири? Каладин Благословени от Бурята?

— Бурята го е застигнала — отговори Каладин.

— В края на краищата, бурята застига всекиго. Има ли значение?

— Не знам.

— Добре. — Шутът вдигна сабята към челото си, като в знак на уважение. — Значи има върху какво да помислиш.

После си отиде.

60. Воал ходи

„Отказа ли се от скъпоценния камък сега, когато то е мъртво? И престана ли да се укриваш зад името на стария ти господар? Казаха ми, че в сегашното си въплъщение си намерил име да отразява онова, което намираш за едно от достойнствата си.“

— Аха! — каза Шалан. Запълзя през пухкавото легло — затъваше чак до шията с всяко движение — и опасно се надвеси от края. Почна да рови в камарите хартия на пода и да захвърля настрани листовете, които сега не ѝ трябваха.

Най-сетне измъкна търсеното и го вдигна. Отмести косата, която влизаше в очите ѝ, и я прибра зад ушите. Страницата представляваше карта, от древните, за които ѝ говореше Ясна. Отне ѝ цяла вечност да открие на Пустите равнини търговец, който разполага с копие на тази карта.

— Погледни — каза Шалан и вдигна картата до съвременно изображение на същите земи, прерисувано от нея от стената на Амарам.

Гадина, рече си тя за него.

Завъртя картите, та да ги огледа Шарка, който красеше стената над таблата на леглото.

— Карти — установи той.

— Повторение! — възкликна Шалан.

— Не виждам повторение.

— Виж точно тук — настоя тя и се примъкна до стената. — На старата карта това е…

— Натанатан — прочете Шарка, после бръмна тихичко.

— Едно от кралствата от сребърната епоха. Устроено от самите Вестители с божествена цел и дрън-дрън. Обаче виж — тя боцна картата с показалец. — Столицата на Натанатан, Домът на Бурята. Ако трябва ти да прецениш къде бихме намерили нейните останки, сравнявайки тази стара карта с картата на Амарам…

— Би трябвало да са някъде из тези планини — отговори Шарка. — Между думите Сянка на зората и Н в Ничии хълмове.

— Не, не — възрази Шалан. — Използвай малко въображение! Старата карта е влудяващо неточна. Домът на Бурята се намира точно тук. На Пустите равнини.

— Картата не казва така — избръмча Шарка.

— Достатъчно близо е.

— Това не е повторение — докачи се той. — Вие, човеците, не разбирате от шарки. И сега става така. Ето, грее втората луна. Всяка нощ по това време ти спиш. Но не и тази нощ.

— Тази нощ не мога да спя.

— Повече сведения, моля. Защо не? Заради деня от седмицата ли е? Никога ли не спиш в Палахел? Или е заради времето? Твърде топло ли стана? Разположението на луните по отношение на…

— Нищо подобно — отвърна Шалан и сви рамене. — Просто не мога да спя.

— Тялото ти със сигурност може да спи.

— Може би. Но не и главата ми. Вътре се блъскат толкова много мисли, като вълни в камъните. Камъните май също са в главата ми. Не мисля, че това сравнение ме показва особено умна — заключи тя и вирна глава.

— Но…

— Без повече оплаквания — вдигна показалец Шалан. — Тази нощ аз се занимавам с наука.

Тя пусна листа на леглото, пак се надвеси и измъкна още няколко.

— Не се оплаквах — оплака се Шарка. Смъкна се в кревата до нея. — Не че помня много, обаче дали Ясна не ползваше писалище, за да се… „занимава с наука“?

— Писалищата са за досадниците. И за хората, които не разполагат с пухено легло.

Дали в лагера на Далинар щеше да има такова легло за нея? Навярно работата щеше да е по-малко. Тя обаче най-сетне бе успяла да подреди личните финанси на Себариал и беше почти готова да му представи набор от относително спретнати книжа.

В миг на проницателност беше мушнала препис на една от страниците с цитати за Уритиру — за възможните богатства и за връзката с Пустите равнини — сред останалите доклади, които прати на Палона. Най-отдолу написа: „Сред бележките на Ясна Колин се намират тези податки за нещо ценно, скрито в Пустите равнини. Ще Ви държа в течение за моите разкрития.“ Ако Себариал преценеше, че в Равнините има и други изгоди освен скъпоценните ядра, Шалан би могла да го накара да я изведе там с войската, в случай че Адолин не изпълнеше обещанията си.

Приготвянето на всичко това ѝ бе оставило малко време за проучвания, за съжаление. Навярно затова не можеше да спи. По-лесно ще е, ако Навани се съгласи да се срещне с мен, помисли тя. Беше ѝ писала отново и получи отговор, че Навани е заета да се грижи за Далинар, който бил поразен от болест. Явно нищо опасно, но се бил оттеглил за няколко дни, та да се възстанови.

Дали лелята на Адолин обвиняваше нея за зле замислените условия на дуела? След онова, което Адолин реши да направи миналата седмица… Е, поне неговите занимания дадоха на Шалан някакво време да чете и да разсъждава за Уритиру. За всичко, което не е свързано с тревогите по братята ѝ. Те продължаваха да не отговарят на писмата, в които ги умоляваше да напуснат Я Кевед и да дойдат при нея.

— Спането ми се струва твърде странно — обяви Шарка. — Знам, че всички създания от Телесното царство се занимават със спане. Приятно ли го намирате? Боите се от несъществуването, ала не е ли безсъзнанието същото?

— При съня това е само временно.

— А. Хубаво, понеже сутрин всички отново сте с ума си.

— Е, зависи от човека — разсеяно отговори Шалан. — За много хора думите ти са твърде щедри…

Шарка бръмна и се помъчи да разбере смисъла на думите ѝ. После произведе подобие на смях.

Шалан въпросително вдигна вежда.

— Предположих, че онова, което ти каза, е смешно — обясни Шарка. — Но не знам защо. Не беше шега. За шегите знам. Един войник се върнал бегом в лагера, след като посетил блудниците. Лицето му побеляло. Другарите му го питали дали се е позабавлявал добре. Той отговорил, че не е. Те попитали защо. Войникът обяснил, че когато попитал колко струва, жената отговорила, че е една марка и бакшиш. И казал на приятелите си, че не знаел, че вече облагат и телесните части.

Шалан се намуси.

— Чул си това от хората на Вата, нали?

— Да. Смешно е, понеже думата „бакшиш“ означава няколко различни неща. Плащане в добавка към първоначално обявената цена, което обикновено се прави доброволно, и горната част на нещо. Освен това, според мен в казармения жаргон думата също означава нещо. И така, войникът в тази шега помислил, че жената ще отреже от неговия…

— Да, благодаря — прекъсна го Шалан.

— Ето това е шега — продължи Шарка. — Разбирам защо е смешно. Ха-ха. Сарказмът е нещо подобно. Заменяш очаквания изход с нещо съвършено неочаквано и смешното е в противопоставянето. Защо обаче последната ти забележка беше смешна?

— Сега, може да се спори дали беше смешна.

— Но…

— Шарка, нищо не е по-малко смешно от това да обясняваш хумора. Имаме да обсъждаме по-важни неща.

— Ммм… Например защо си забравила как да накараш образите ти да произвеждат звук? Някога, много отдавна, го направи.

Шалан примигна, после вдигна съвременната карта.

— Столицата на Натанатан е била тук, на Пустите равнини. Старите карти са подвеждащи. Амарам отбелязва, че паршендите ползват оръжия с превъзходна изработка, далеч над техните занаятчийски умения. Откъде може да са се сдобили с тях? От руините на града, който някога се е намирал тук.

Шалан се разрови из купчините хартия и извади карта на самия град. Околностите не бяха показани — просто карта на града, при това твърде неточна, от една книга, която тя си беше купила. Смяташе, че Ясна я споменава в записките си.

Книгопродавецът пък твърдеше, че това е древна карта — копие на копието в някаква азишка книга, изобразяващо мозайка на града Домът на Бурята. Мозайката вече не съществуваше. Толкова много от нещата, с които разполагаха за Дните на сянката, идваха от подобни откъслеци.

— Учените отхвърлят мисълта, че Домът на Бурята се е намирал тук, в Равнините. Твърдят, че кратерите, в които са разположени военните станове, не съвпадат с описанията на града. Предполагат, че останките му се крият някъде из планините, които ти посочи. Ясна обаче не беше съгласна с тях. Тя изтъкваше, че малко учени наистина са били тук и че районът като цяло е слабо изследван.

— Ммм — обади се Шарка. — Шалан…

— Съгласна съм с Ясна — продължи Шалан и се извърна от него. — Домът на Бурята не е бил голям град. Може да се е намирал посред равнините, а кратерите да са били нещо друго… Амарам казва тук, че според него може някога да са били куполи. Питам се възможно ли е въобще… Ако са били куполи, трябва да са били толкова огромни… Все едно, може да е било някакъв сроден град.

Шалан имаше чувството, че се доближава до нещо. В бележките на Амарам се говореше главно за опити да се срещне с паршендите, да ги пита за Пустоносните и за това как може да ги върне. Споменаваше обаче и Уритиру и като че беше стигнал до същия извод като Ясна — в древния град Домът на Бурята се е намирал пътят към Уритиру. Някога десет пътя свързвали десетте столици на кралствата с това място, където имало нещо като заседателна зала за монарсите с трон за всеки от тях.

По тази причина всички карти поставяха свещения град на различни места. Нелепо беше да вървиш пеш до там — просто отиваш до най-близкия град с Порта на Обета и ползваш нея.

Амарам търси сведения тук, рече си Шалан. Също като мен. Но той иска да върне Пустоносните, а не да се бие с тях. Защо?

Вдигна копието на древната карта на Домът на Бурята, онова с мозайката. Съдържаше художествени изображения наместо точни посочвания за неща като разстояние и местоположение. Шалан оценяваше по достойнство първото, ала второто беше влудяващо.

Тук някъде ли си?, питаше се тя. Тайната, Портата на Обета? Тук ли си, в тази равнина, както мислеше Ясна?

— Пустите равнини не са били винаги така разбити — прошепна тя на себе си. — Тъкмо това пропускат всички учени с изключение на Ясна. Домът на Бурята е бил разрушен по време на Последното Опустошение, ала това е било толкова отдавна, че никой не казва как. Пожар? Земетръс? Не. Нещо още по-ужасно. Градът е бил разбит, като изящен съд, ударен с чук.

— Шалан — обади се Шарка и дойде по-близо до нея. — Знам, че си забравила много от нещата в миналото. Тези лъжи ме привлякоха. Но не можеш да продължаваш така; трябва да признаеш истината за мен. За онова, което мога да правя, и за онова, което направихме заедно. Ммм… Повече, ти трябва да познаваш себе си. И да помниш.

Шалан седеше със скръстени крака на разкошното легло. Спомените си проправяха със зъби и нокти път от скришните места в ума ѝ. Всички сочеха в една посока, към окървавения килим. И той… не.

— Ти искаш да помогнеш — продължи Шарка. — Искаш да се подготвиш за Вечната Буря, за духчетата на противоестествения. Не дойдох при теб само да те уча на хитрости със светлината.

— Дошъл си да се учиш — отвърна Шалан, докато се взираше в картата. — Така ми каза.

— Дойдох да се уча. И ние двамата станахме способни на нещо по-голямо.

— И ще ме направиш ли неспособна да се смея? — попита Шалан и изведнъж се принуди да преглътне сълзите. — Ще ме осакатиш? Защото тези спомени ще ми причинят това. Аз мога да бъда такава, каквато съм, защото ги затворих.

Пред нея се появи образ, роден от Светлината на Бурята, създаден по усет. Не ѝ се наложи първо да го рисува, понеже го познаваше твърде добре.

Образът беше на нея самата. Шалан, каквато би трябвало да бъде. Свита на кълбо в леглото, неспособна да плаче, защото отдавна е останала без сълзи. Това момиче… не жена, а момиче… се свиваше, колчем го заговореха. Очакваше всички да му крещят. Не можеше да се смее, понеже светът беше изтръгнат от нея от детството на мрак и болка.

Това беше истинската Шалан. Знаеше го толкова сигурно, колкото знаеше името си. Личността, в която се бе превърнала, беше лъжа, измислена от нея, за да оцелее. За да помни себе си като дете, което открива Светлината в градините, Шарки в зидарията и мечти, които се сбъдват…

— Ммм… Каква дълбока лъжа — прошепна Шарка. — Наистина дълбока лъжа. Ала все пак трябва да развиеш способностите си. Да се научиш отново, ако трябва.

— Добре — отговори Шалан. — Но щом сме го правили преди, не можеш ли просто да ми кажеш как сме го правили?

— Паметта ми е слаба. Толкова дълго време бях глупав, почти като мъртъв. Ммм. Не можех да говоря.

— Аха — каза Шалан и си припомни как се въртеше на земята и се блъскаше в стената. — Все пак беше някак сладък.

Тя пропъди образа на уплашеното, свито и хлипащо момиче и извади принадлежностите за рисуване. Почука с молива по устните си, после направи нещо просто — скицира Воал, тъмнооката измамница.

Воал не беше Шалан. Чертите ѝ бяха достатъчно различни, така че всеки, който видеше и двете заедно, да ги приеме за отделни личности. Ала у Воал имаше и нещичко от Шалан. Беше тъмноока разновидност на Шалан, с алетски цвят на кожата — с няколко години по-възрастна и с по-остри нос и брадичка.

Щом приключи с рисуването, Шалан издиша Светлина и създаде образа. Образът стоеше до леглото със скръстени ръце и самоувереното изражение на майстор дуелист, изправен пред хлапе с пръчка.

Звук. Как би произвела звук? Шарка го бе нарекъл сила, част от Стихията на светлината — или поне нещо подобно. Разположи се на леглото, подви крак под себе си и взе да разучава Воал. През следващия час изпробва всичко, което ѝ хрумна, от напрягане и съсредоточаване до опити да нарисува звуците, за да ги накара да се появят. Нищо не се получи.

Най-сетне слезе от леглото и отиде да си налее нещо за пиене от бутилката, която се охлаждаше в кофичка в съседната стая. Като наближи обаче, нещо я затегли. Погледна през рамо в спалнята и видя, че образът на Воал е взел да се замъглява като размазани щрихи с молив.

Проклятие. Ама че неудобно. За да поддържа зрителната измама, Шалан трябваше да предостави постоянен източник на Светлина на Бурята. Върна се в спалнята и остави една сфера на пода, в стъпалото на Воал. Когато се отдалечи, образът отново стана неясен, подобно на мехур, който ей сега ще се пукне. Шалан се обърна, тури ръце на кръста и се вторачи във Воал, която се размаза напълно.

— Дразнещо! — сопна се тя.

Шарка избръмча.

— Съжалявам, че твоите тайнствени богоподобни сили не се проявяват начаса така, както ти би желала.

Шалан се позачуди.

— Мислех си, че не разбираш хумора.

— Да. Просто обяснявах… — Той позамълча. — Забавен ли бях? Сарказъм. Бях саркастичен. По случайност!

Изглеждаше изненадан, даже щастлив.

— Май се учиш.

— От връзката е — обясни той. — В Морето на сенките не общувам по този начин, по този… човешки начин. Връзката с теб ми дава средствата да се проявя във Физическото царство като нещо повече от немислещо проблясване. Ммм. Свързва ме с тебе, помага ми да общувам като тебе. Очарователно. Ммм.

Намести се като тръбящ брадвохрът, съвършено самодоволен. И тогава Шалан забеляза нещо.

— Не светя. Задържах много Светлина, а не светя.

— Ммм… Голямата зрителна измама превръща една стихия в друга. Храни се от твоята Светлина на Бурята.

Шалан кимна. Светлината на Бурята, която тя бе задържала, подхранваше образа и извличаше от нея остатъка, който обичайно се рееше над кожата ѝ. Това можеше да се окаже полезно. Когато Шарка се покатери на леглото, лакътят на Воал — който се намираше най-близо до него — стана по-ясен.

Шалан се свъси.

— Шарка, приближи се до образа.

Той се подчини и мина по покривката на леглото до Воал. Образът се избистри. Не напълно, обаче имаше видима разлика.

Шалан приближи и в нейно присъствие образът изведнъж стана съвсем ясен.

— Можеш ли да задържаш Светлина? — обърна се тя към Шарка.

— Аз не… Искам да кажа… Въвеждането е пътят, по който аз…

— Ето — рече Шалан и притисна дланта си в него, заглушавайки думите му до раздразнено жужене. Усещането беше странно, все едно е затворила ядосан кремлинг под завивките. Вкара малко Светлина в него. Когато вдигна дланта си, от Шарка се проточиха следи от нея като пара от фабриал за подгряване на храна.

— Ние сме свързани. Моят образ е и твой образ. Ще ида да си налея питие. Виж дали можеш да предотвратиш разпадането на образа.

Върна се в дневната и се усмихна. Шарка, все още бръмчащ от раздразнение, се спусна по леглото. Тя не го виждаше — леглото ѝ пречеше — но предположи, че е отишъл в краката на Воал.

Получи се. Образът се запази.

— Ха! — рече Шалан и си наля чаша вино. Върна се и се отпусна върху леглото; да се просне с чаша червено вино в ръка не ѝ се видя разумно. Погледна над ръба към Шарка, който седеше под Воал. Светлината на Бурята го правеше видим.

Ще трябва да взема това под внимание, помисли Шалан. Да правя образи, в които той да се скрива.

— Получи се? Откъде знаеше, че може да се получи?

— Не знаех — отговори Шалан и отпи глътка вино. — Предположих.

Пийна още веднъж, докато Шарка бръмчеше. Ясна не би одобрила. Науката изисква остър ум и бодри сетива. Това не се свързва с алкохола. Шалан допи виното наведнъж.

— Ето — каза тя и протегна ръка надолу. Следващото действие дойде от само себе си. Тя имаше връзка с образа, имаше връзка и с Шарка, следователно…

Натисна Светлината и прикрепи образа към Шарка, както често прикрепяше образите към самата себе си. Сиянието на Шарка помръкна.

— Повърви малко наоколо — рече тя.

— Аз не вървя… — възрази Шарка.

— Знаеш какво искам да кажа.

Шарка се раздвижи, а с него се раздвижи и образът. За съжаление, не вървеше. Просто някак се плъзгаше. Както светлината се отразява върху стената от лъжицата, която небрежно въртиш в ръката си. Все пак Шалан се поздрави. След като толкова дълго не успяваше да извлече звук от някое от творенията си, това откритие ѝ се стори важна победа.

Можеше ли да го накара да се движи по-естествено? Седна със скицника и почна да рисува.

61. Покорство

ГОДИНА И ПОЛОВИНА ПО-РАНО

Шалан се превърна в съвършената дъщеря.

Мълчеше си, особено в присъствието на татко. Прекарваше повечето дни в стаята си, седнала до прозореца. Четеше и препрочиташе едни и същи книги и рисуваше отново и отново едни и същи предмети. Досега татко на няколко пъти беше доказвал, че няма да я докосне, ако го ядоса.

Ала нараняваше другите вместо нея.

Позволяваше си да свали маската единствено, когато беше с братята си, когато татко не можеше да чуе. Тримата ѝ братя често я придумваха — някак отчаяно — да им разказва разни истории от книгите. Само за тях тя измисляше шеги, вземаше на подбив татковите посетители и измисляше невероятни приказки край огнището.

Колко нищожен начин да отвърнеш. Чувстваше се страхливка, задето не прави повече. Ала сигурно… сигурно нещата вече щяха да потръгнат по-добре. Действително, когато ардентите въведоха Шалан повече в сметките, тя забеляза някаква проницателност в начина, по който татко прекрати натиска на другите светлооки и почна да ги настройва един против друг. Впечатляваше я, но и я плашеше неговото домогване до властта. Положението му се подобри още повече с намирането на нови мраморни залежи в земите му. Така той се сдоби със средства да поддържа своите обещания, подкупи и сделки.

Навярно заради това пак щеше да се смее. Навярно това щеше да пропъди мрака от очите му.

Не стана така.

* * *

— Тя е прекалено нископоставена, за да се жениш за нея — заяви татко и остави чашата. — Няма да го приема, Балат. Ти ще прекратиш връзките с тази жена.

— Тя е от добро семейство! — възрази Балат и се изправи, опрял длани на масата. Беше обед и от Шалан се очакваше да присъства, а не да е горе в стаята си. Седеше настрани, на своя маса. Балат беше срещу татко, на високата трапеза.

— Татко, те са твои васали! — сопна се той. — Ти самият си ги канил на вечеря с нас.

— Брадвохрътите ми също се хранят в краката ми. Не позволявам на синовете ми да ги ухажват. Домът Тавинар далеч не е достатъчно устремен към властта, та да се сродяваме с него. Виж, за Суди Валам си струва да се помисли.

Балат посърна.

— Дъщерята на Върховния принц? Не говориш сериозно. Та тя е над петдесетгодишна!

— Няма мъж.

— Понеже съпругът ѝ загина в дуел! Все едно, Върховният принц никога не би одобрил.

— Мнението му за нас ще се промени — каза татко. — Сега ние сме богато семейство, с голямо влияние.

— Но все още главата на семейството е убиец — отвърна Балат.

Отиде твърде далече!, помисли Шалан. От татковата страна на масата, Луеш сплете пръсти пред себе си. Новият иконом имаше лице като добре износена ръкавица, очукано и сбръчкано на най-използваните места — където се чумереше.

Татко бавно се надигна. Този негов нов гняв, студеният гняв, ужасяваше Шалан.

— Новите ти кутрета — подзе той. — Ужасно е, че при последната буря пипнаха някаква болест. Трагично. За нещастие, трябва да бъдат умъртвени.

Даде знак и един от новите му пазачи, човек, когото Шалан не познаваше добре, излезе навън, вадейки сабята от ножницата.

Шалан замръзна. Дори Луеш се угрижи и тури ръка на мишницата на татко.

— Мръсник такъв — продума Балат и пребледня. — Ще те…

— Ще ме какво, Балат? — попита татко, отърси се от дланта на Луеш и се приведе към сина си. — Хайде. Кажи го. Ще ме предизвикаш ли? Не мисли, че няма да те убия, ако го сториш. Виким може и да е жалка развалина, но ще свърши същата работа като теб за нуждите на този дом.

— Хеларан се е върнал — съобщи Балат.

Татко застина с длани на масата и не помръдна.

— Видях го преди два дни — продължи Балат. — Прати човек при мен и аз отидох в града да го видя. Хеларан…

— Това име няма да се изрича в тази къща! Сериозен съм, Нан Балат! Никога.

Балат посрещна погледа му и Шалан отброи десет удара на разтуптяното си сърце, преди той да се откаже и да отмести очи.

Татко седна, видимо изнурен, а Балат излезе крадешком от залата. Настана пълна тишина. Шалан бе твърде уплашена да говори. Татко най-сетне стана, бутна стола назад и си тръгна. Луеш се изниза не след дълго.

Така Шалан остана сама с прислугата. Боязливо се надигна и последва Балат.

Той беше в кучкарника. Пазачът бе действал бързо. Новото кучило брадвохръти лежаха мъртви в локва виолетова кръв на каменния под.

Шалан насърчаваше брат си да ги развъжда. С времето Балат се справяше по-добре с бесовете си. Рядко нараняваше животно, по-едро от кремлинг. Сега седеше на някакъв сандък, свел ужасено поглед към трупчетата. По земята около него се тълпяха духчета на болката.

Металната врата на кучкарника издрънча, когато Шалан я отвори. Щом приближи до печалните останки, тя вдигна скритата ръка пред устата си.

— Пазачите на татко — продума Балат. — Сякаш са чакали сгоден случай да направят нещо подобно. Не ми харесва новият му отряд. Онзи Леврин с гневните очи и Рин… той ме плаши. Какво изобщо стана с Тен и Беал? Войници, с които можеш да се пошегуваш. Почти приятели…

Шалан сложи ръка на рамото му.

— Балат. Наистина ли видя Хеларан?

— Да. Заръча ми никому да не казвам. Предупреди ме, че когато замине този път, може дълго да не се върне. Каза ми… каза ми да наглеждам семейството. — Балат зарови глава в ръцете си. — Аз не мога да съм като него, Шалан.

— Не е и нужно.

— Той е храбър. Той е силен.

— Той ни изостави.

Балат вдигна поглед. По лицето му се стичаха сълзи.

— Навярно е бил прав. Навярно това е единственият начин, Шалан.

— Да напуснем дома си?

— Какво толкова? Прекарваш всеки ден заключена и излизаш, само за да може татко да те показва. Юшу пак се е хванал с комара — знаеш, че е така, макар сега да е по-умен. Виким говори, че ще става ардент, обаче не знам татко ще му позволи ли. Виким е застраховката му.

За нещастие, това беше добър довод.

— И къде да идем? — попита Шалан. — Нямаме нищо.

— Аз и тук нямам нищо — отвърна Балат. — Няма да се откажа от Ейлита, Шалан. Тя е единственото красиво нещо в живота ми. Ако се налага да живеем във Веденар като хора от десети дан и аз да работя като пазач или нещо подобно, ще го направим. Не ти ли се струва по-добър живот от това? — Той посочи мъртвите кутрета.

— Може би.

— Ще тръгнеш ли с мен? Ако взема Ейлита и замина? Можеш да си писар. Да се издържаш сама, да се освободиш от татко.

— Аз… Не. Аз трябва да остана.

— Защо?

— Нещо владее татко, нещо ужасно. Ако всички си тръгнем, оставяме го на това нещо. Някой трябва да му помогне.

— Защо толкова го защитаваш? Знаеш какво направи той.

— Не го направи.

— Не можеш да си спомниш — възрази Балат. — Казвала си ми толкова пъти, че умът ти отказва. Видя го да я убива, но не искаш да признаеш. В името на Бурята, Шалан, ти си също толкова разбита, колкото са Виким и Юшу. Колкото… колкото съм и аз понякога…

Шалан се отърси от вцепенението.

— Няма значение. Ако заминеш, ще вземеш ли и Виким и Юшу с теб?

— Не бих могъл да си го позволя. Особено за Юшу. Ще се наложи да живеем скромно, а аз нямам вяра, че той… знаеш. Но ако ти дойдеш, може да е по-лесно един от двама ни да намери работа. По-добра си в писането и изкуствата от Ейлита.

— Не, Балат — отговори Шалан и се уплаши колко силно част от нея иска да се съгласи. — Не мога. Особено ако Юшу и Виким останат тук.

— Разбирам. Може би… може би има и друг начин да се измъкнем. Ще си помисля.

Шалан го остави в кучкарника, притеснена да не би татко да я свари тук и да се ядоса. Влезе в къщата. Не можеше да се отърве от усещането, че опитва да удържи цял някакъв килим, а още дузина хора го нищят от всички страни.

Какво ще се случи, ако Балат замине? Той отстъпваше при караниците с татко, но поне се противеше. Виким просто изпълняваше каквото му се каже, а Юшу още беше объркан. Просто трябва да го преживеем, каза си тя. Да спрем да дразним татко, да му дадем да се отпусне. Тогава той ще се върне…

Качи се по стъпалата и подмина вратата на татко. Тя беше леко открехната и както винаги от ковчежето на стената грееше светлина. Шалан чу гласа му вътре.

— … намерѝ го във Валат — говореше татко. — Нан Балат твърди, че го е срещнал в града. Този град трябва да е имал предвид.

— Ще бъде изпълнено, Сиятелни господарю. — Този глас. Това беше Рин, началникът на новите пазачи на татко. Шалан отстъпи и надникна в стаята. Ковчежето грееше иззад картината на задната стена и ярката светлина се лееше през платното. За Шалан тя беше почти ослепителна, но мъжете вътре явно не бяха способни да я видят.

Рин се поклони на татко с ръка на меча.

— Донеси ми главата му, Рин — нареди татко. — Искам да я видя с очите си. Той е човекът, който може да провали всичко това. Изненадай го, убий го, преди да успее да призове Меча си. Оръжието ще бъде твое за награда, докато служиш на дома Давар.

Шалан се отдръпна от вратата, преди татко да вдигне поглед и да я забележи. Хеларан. Татко току-що заръча убийството на Хеларан.

Трябва да направя нещо. Трябва да го предупредя. Как? Можеше ли Балат да се свърже с него отново? Шалан…

— Как смееш? — продума женски глас в стаята.

Последва изумено мълчание. Шалан пак се приближи да надзърне в стаята. Мащехата ѝ Малисе стоеше на прага между спалнята и дневната. Никога преди дребната пухкава женица не се беше струвала заплашителна на Шалан. Ала изписаната сега на лицето ѝ буря би уплашила и белогръб.

— Твоя роден син. Никаква нравственост ли не ти остана? Никакво състрадание?

— Той вече не ми е син — изръмжа татко.

— Повярвах на разказа ти за жената преди мен — продължи Малисе. — Подкрепях те. Живях с този надвиснал над дома облак. И сега чувам това? Едно е да биеш слугите, но да убиеш своя син?

Татко прошепна нещо на Рин. Шалан скочи и едва мина в коридора към стаята си, преди пазачът да се измъкне и да затвори вратата с тракване.

Шалан се затвори в стаята си, когато виковете почнаха, мощни и гневни думи, разменени между Малисе и баща ѝ. Сви се до леглото и опита да заглуши шума с възглавница. Когато реши, че всичко е свършило, я махна.

Баща ѝ връхлетя в коридора.

— Защо никой в тази къща не се подчинява? — изрева той и затрополи надолу по стълбите. — Това нямаше да се случи, ако всички вие просто се подчинявахте.

62. Онзи, който погубва обещанията

„Струва ми се, че това е като порът да се именува по зловонието си.“

Животът в килията на Каладин продължаваше. Макар условията да бяха добри като за тъмница, той установи, че му се ще да се върне в робския фургон. Оттам поне можеше да гледа навън. Свеж въздух, вятър и от време на време измиване под последните дъждове на бурята. Животът определено не бе добър, но беше за предпочитане пред това да си затворен и забравен.

Нощем изнасяха сферите и го оставяха в черен мрак. А в тъмнината Каладин си представяше, че е някъде на дълбоко, под цели мили камъни, без път навън и без надежда за спасение. Не можеше да си въобрази по-страшна смърт. По-добре да го намушкат в корема на бойното поле и да гледа ясното небе, докато животът му гасне.

* * *

Светлината го събуди. Въздъхна и загледа как пазачите — непознати нему светлооки войници — слагаха сфери в лампите. В името на Бурята, ден след ден всичко беше еднакво тук. Будеше се на бледата светлина на сферите, която само го караше да копнее за слънце. Прислужницата идваше да му донесе закуска. Каладин оставяше нощното гърне, така че да е достъпно през отвора отдолу на вратата от пръти, и то стържеше по камъка, когато жената го измъкваше и го заменяше с чисто.

Прислужницата си отиваше бързо. Каладин я плашеше. Простена заради скованите си мишци, надигна се и се вторачи в храната. Безквасен хляб, напълнен с бобена паста. Стана, отмахна някакви особени духчета, подобни на опнати телове, които се кръстосваха пред него, и се насили да направи няколко повдигания. Поддържането на силата щеше да е трудно, ако пленничеството се проточеше. Навярно можеше да помоли за някакъв камък, та да се упражнява.

Това ли се е случило с бабата и дядото на Моаш?, питаше се Каладин, докато вземаше храната си. Чакали са съда, докато са умрели в затвора.

Седна пак на пейката и загриза хляба. Предния ден имаше буря, ала той едва я чу, заключен в килията.

Долови мърморенето на Сил някъде наблизо, но не можа да открие къде е.

— Сил? — обади се Каладин. Тя продължаваше да се крие от него.

— На боя имаше един от Потайните — чу се тихо гласът ѝ.

— Споменавала си ги и преди, нали? Някакъв вид духчета?

— Противен вид. — Тя замълча. — Но не са зли. Не мисля, че са зли. — Звучеше неохотно. — Щях да го проследя, когато избяга, обаче ти трябвах. Щом се върнах да проверя, той се беше скрил от мен.

— Какво означава това? — навъси се Каладин.

— Потайните обичат да кроят — рече Сил бавно, сякаш си припомняше нещо отдавна загубено. — Да… Помня. Те обсъждат и спорят, и никога не правят нищо. Но…

— Какво? — попита Каладин и се изправи.

— Търсят някого. Виждала съм признаци. Скоро може и да не си сам, Каладин.

Търсят някого. Да го изберат за Повелител на Стихиите, като него самия. Що за Сияен рицар биха създали духчета, които Сил така явно презираше? Надали беше някой, когото би искал да опознае.

Ох, Бурята да го отнесе, каза си Каладин и пак седна. Ако изберат Адолин…

Би трябвало тази мисъл да му е противна. А пък той намираше разкритието на Сил някак странно успокояващо. Да не е сам, ако ще другият наистина да е Адолин — това го караше да се чувства по-добре и пропъждаше поне малко от унинието му.

Докато привършваше храната, откъм преддверието се чу тропане. Отваряне на врата? Само светлооки можеха да го посещават, макар досега никой да не бе идвал. Без да се брои Шутът.

Накрая бурята застига всекиго…

Далинар Колин пристъпи в килията.

Въпреки горчивите си мисли, Каладин по вкоренена с годините привичка стана и отдаде чест с ръка на гърдите. Дошъл бе неговият началник. Начаса се почувства глупак. Стои зад решетките и отдава чест на онзи, който го е турил тук?

— Свободно — рече Далинар и кимна. Широкоплещестият мъж стоеше със сключени зад гърба ръце. Нещо у него беше внушително, дори когато беше отпуснат.

Изглежда като пълководците от историите, помисли Каладин. С грубовато лице и сивееща коса, здрав както е здрава тухлата. Не той носеше униформата, а униформата носеше него. Далинар Колин представляваше един идеал, за който Каладин отдавна бе решил, че е измислица.

— Как намираш условията? — попита Далинар.

— Сър? Намирам се в проклетия затвор.

На лицето на Далинар изгря усмивка.

— И сам забелязвам. Успокой се, войнико. Ако ти бях заповядал да охраняваш една стая в продължение на седмица, щеше ли да го сториш?

— Да.

— Тогава смятай го за свое задължение. Охранявай килията.

— Ще имам грижата никой неупълномощен да не се измъкне с нощното гърне, сър.

— Елокар ще си смени мнението. Поуспокои се вече и сега единствената му тревога е да не би да те освободи твърде рано и да изглежда слаб. Необходимо ми е да останеш тук още няколко дни, после ще съставим официално помилване за твоето престъпление и ще те възстановим на службата ти.

— Не мисля, че имам избор, сър.

Далинар пристъпи по-близо до прътите на вратата.

— Тежко ти е.

Каладин кимна.

— За теб се грижат добре, както и за твоите хора. Двама от мостовите ти охраняват достъпа до тази сграда през цялото време. Няма какво да те тревожи, войнико. А що се отнася до моето мнение за теб…

— Сър — обади се Каладин. — Аз май просто не съм убеден, че кралят някога ще ме освободи. Бивало е да оставя неудобни хора да гният в тъмницата, докато умрат.

Като изрече думите, Каладин направо не повярва, че са се отронили от устните му. Звучаха непокорно, дори предателски. Но си седяха тук, в устата му, и искаха да бъдат изговорени.

Далинар си остана с ръце зад гърба.

— Говориш за златарите в Колинар ли?

Значи знаеше. Отче на Бурята… Замесен ли беше? Каладин кимна.

— Откъде чу за случая? — попита Далинар.

— От един от хората ми. Познава затворниците.

— Надявах се да съумеем да избегнем мълвата — каза Далинар. — Ала разбира се, слуховете растат като лишей, впиват се и не можеш да ги изстържеш напълно. Случилото се с тези хора беше грешка, войнико. Признавам го открито. С теб няма да се случи такова нещо.

— Следователно слуховете са верни?

— Наистина бих предпочел да не говоря за историята с Рошоне.

Рошоне.

Каладин си спомни виковете. Кръвта на пода в бащината му операционна. Умиращото момче.

Дъждовния ден. Денят, когато един човек опита да открадне светлината от Каладин. И накрая успя.

— Рошоне ли? — прошепна той.

— Да, дребен светлоок — въздъхна Далинар.

— Сър, за мен е важно да знам. Заради собственото ми душевно спокойствие.

Далинар го огледа от глава до пети. Каладин само гледаше право напред, а умът му бе… вцепенен. Рошоне. Всичко тръгна на зле, когато Рошоне пристигна в Огнекамък и стана нов градоначалник. Преди това бащата на Каладин бе уважаван.

Когато този противен човек дойде, повлякъл дребнавата си ревност като наметало, като че целият свят се усука. Рошоне възпали Огнекамък както духчетата на загниването — непочистена рана. Той беше причината Тиен да иде на война. Той беше причината Каладин да тръгне подире му.

— Може би ти го дължа. Но не бива да се разпространява. Рошоне беше едно нищожество, което се добра до ухото на Елокар. По онова време Елокар бе престолонаследник и задачата му беше да управлява Колинар и да се грижи за кралството, докато баща му устройваше нашите първи лагери тук, в Пустите равнини. По онова време аз… бях заминал.

— Както и да е, не обвинявай Елокар. Той се вслушваше в съветите на човек, комуто вярваше. Рошоне обаче преследваше собствената си изгода, а не доброто на престола. Притежаваше няколко златарски работилници… е, подробностите не са важни. Достатъчно е да кажа, че Рошоне подведе краля да направи няколко грешки. Когато се върнах, поправих нещата.

— Погрижихте ли се този Рошоне да бъде наказан? — попита тихо Каладин. Чувстваше се вцепенен.

— Беше пратен в изгнание — кимна Далинар. — Елокар го премести на място, където не можеше да навреди повече.

Място, където не можеше да навреди повече. Каладин едва не се разсмя.

— Имаш нещо да ми кажеш?

— Сър, не искате да знаете какво мисля.

— Май не искам. Но навярно трябва да го чуя.

Далинар беше добър човек. Заслепен в някои отношения, но добър.

— Е, сър — подзе Каладин и с труд овладя чувствата си. — Намирам за… тревожно, че човек като този Рошоне може да е отговорен за смъртта на невинни хора и при това да избегне затвора.

— Сложно беше, войнико. Рошоне бе един от заклетите васали на Върховния принц Садеас и братовчед на важни хора, чиято подкрепа ни беше необходима. Първоначално аз настоявах той да бъде лишен от положението си и да стане десетник, да бъде принуден да живее в нищета. Но това щеше да отблъсне съюзниците и да отслаби кралството. Елокар се застъпваше за по-меко отношение, а баща му прати съгласието си по далекосъобщителя. Аз отстъпих, преценявайки, че милостивостта не е качество, което да обезсърчавам у Елокар.

— Не е, разбира се — каза Каладин и стисна зъби. — Макар да излиза, че подобна милостивост често е в услуга на братовчедите на могъщите светлооки и рядко — на някой нискороден.

Той се взираше през решетките между него и Далинар.

— Войнико — хладно отвърна Далинар. — Мислиш ли, че съм бил несправедлив към теб и твоите хора?

— Вие. Не, сър. Но не става дума за Вас.

Далинар въздъхна тихо, като че ядосано.

— Капитане, твоето положение и това на хората ти е единствено по рода си. Вие сте всеки ден около краля. Вие не виждате лицето, което се представя на света, вие виждате човека. Открай време е така с близките телохранители. — Затова вашата вярност трябва да бъде толкова по-силна и щедра. Да, мъжът, когото пазите, има недостатъци. Всеки човек има. Но той си остава твой крал и аз ще разполагам с твоето уважение.

— Аз мога да уважавам трона и го уважавам, сър — отговори Каладин. Може би не човека, който го заемаше. Но той наистина уважаваше властта. Някой трябваше да управлява.

— Синко — рече Далинар след кратък размисъл, — знаеш ли защо те сложих на тази служба?

— Казахте, че го правите, защото Ви трябва човек, за когото можете да вярвате, че не е оръдие на Садеас.

— Това е обяснението — каза Далинар и пристъпи по-близо до прътите, само на няколко пръста от Каладин. — Но не е причината. Направих го, защото вярвах, че е правилно.

Каладин се позачуди.

— Вярвам на усета си — продължи Далинар. — А усетът ми каза, че ти си човек, който може да помогне да променим кралството. Човек, който може да преживее самата Преизподня в лагера на Садеас и въпреки това някак да съумее да вдъхнови другите, е човек, когото искам на моя служба. — Изразът му стана по-суров. — Дадох ти чин, който никога не е бил заеман от тъмноок в тази войска. Допуснах те на съвещания с краля и те слушах, докато говориш. Не ме карай да съжалявам за тези си решения, войнико.

— Не съжалявате ли вече?

— Близо съм. Обаче разбирам. Ако наистина вярваш в онова, което ми разказа за Амарам… е, ако аз бях на твое място, щеше да ми е много трудно да не направя същото. Но, в името на Бурята, човече, ти си оставаш тъмноок.

— Не би трябвало да е от значение.

— Не би трябвало, обаче е. Искаш да промениш това? Добре, няма да го промениш, крещейки като умопобъркан и призовавайки мъже като Амарам на двубой. Ще го промениш, като се отличиш на службата, която ти дадох. Бъди човек, комуто другите — светлооки или тъмнооки — се възхищават. Убеди Елокар, че един тъмноок може да води. Това ще промени света.

Далинар се обърна и си тръгна. Каладин не можеше да не си помисли, че раменете му изглеждаха по-приведени, отколкото когато дойде.

Щом Далинар си отиде, Каладин седна на пейката и въздъхна продължително и ядно.

— Спокойно — прошепна той. — Прави каквото ти се каже, Каладин. Стой си в клетката.

— Той опитва да помогне — възрази Сил.

Каладин погледна настрани. Къде се криеше?

— Чу за Рошоне.

Мълчание.

— Да — най-сетне отговори Сил, тихичко.

— Бедността на моето семейство, това, че градът почна да страни от нас, че Тиен беше принуден да постъпи във войската. За всичко това беше виновен Рошоне. Елокар го прати при нас.

Сил не отговори. Каладин намери парче хляб в паницата и го задъвка. Отче на Бурята — Моаш наистина беше прав. Кралството щеше да е по-добре без Елокар. Далинар правеше всичко по силите си, но беше напълно заслепен по отношение на своя племенник.

Беше време някой да иде и да пререже въжетата, които връзваха ръцете на Далинар. За доброто на кралството и за доброто на самия Далинар Колин кралят трябваше да умре.

Някои хора — подобно на гноясал пръст или напълно натрошен крак — просто трябваше да бъдат премахнати.

63. Горящ свят

„Ето сега, виж какво ме накара да кажа. Винаги си успявал да извадиш наяве крайностите в мен, стари приятелю. И аз продължавам да те наричам приятел, колкото и да ми дотягаш.“

Какво правиш?, написа далекосъобщителят до Шалан.

Нищо особено, отговори тя под светлината на сферите. Просто работя по сметководните книги на Себариал. Надникна през дупчицата в образа към улицата долу. Хората се стичаха през града като подвластни на някакъв особен ритъм. Затишие, после взрив, после пак затишие. Рядко потокът биваше постоянен. Какво пораждаше това?

Искаш ли да наминеш?, излезе изпод писеца. Става наистина скучно.

Съжалявам, отговори тя на Адолин. Наистина трябва да довърша тази работа. Но е хубаво да имам събеседник по далекосъобщителя.

Шарка тихичко зажужа заради лъжата. Шалан беше използвала зрителна измама да разшири заслона над тази сграда в лагера на Себариал, за да има скривалище, където да седи и да наблюдава улицата долу. Пет часа чакане — съвсем удобно, със столчето и сферите за осветление — не разкриха нищо. Никой не приближи самотното каменокоро дърво край пътя.

Не знаеше породата му. Беше твърде старо да е посадено напоследък; трябва да беше отпреди идването на Себариал. Чепатата здрава кора я навеждаше на мисълта, че е някакъв вид дендролит, но дървото имаше и дълги листа, които се издигаха във въздуха като ленти и се гънеха и трептяха на вятъра. Те напомняха на долинна върба. Вече беше направила скица; щеше да провери в книгите си по-късно.

Дървото беше привикнало с присъствието на хора и не прибираше листата си, когато някой минаваше. Успееше ли човек да приближи достатъчно внимателно, та да не докосне листата, Шалан щеше да го забележи. Ако пък се движеше бързо, листата щяха да усетят трептенето и да се приберат и тя пак щеше да види. Беше уверена, в рамките на разумното, че ако някой опита да остави нещо в дървото, тя ще разбере, дори и точно в този миг да не гледа.

Предполагам, изписа далекосъобщителят, че мога да продължа да ти правя компания. Шорен и без това не върши нищо друго.

Шорен бе ардентът, който пишеше за Адолин днес — посетител по заповед на принца. Адолин подчертаваше, че ползва услугите на ардент, а не на някоя от писарите на баща си. Да не би да мислеше, че Шалан ще ревнува, ако той ползва друга жена за писане?

Наистина изглеждаше изненадан, че тя не ревнува. Всички дами в двора ли бяха толкова дребнави? Или Шалан беше изключение, прекалено спокойна? Очите на Адолин шаваха и тя трябваше да признае, че не ѝ е приятно. Пък и трябваше да вземе под внимание неговата слава. За Адолин се говореше, че в миналото е сменял жените с такава честота, с каквато други мъже си сменят дрехите.

Навярно трябваше да държи по-здраво, ала при самата мисъл за това ѝ призляваше. Подобно поведение ѝ напомняше за баща ѝ, който стискаше всичко тъй силно, че накрая го счупи.

Да, отговори тя на Адолин. Убедена съм, че добрият ардент изобщо няма нищо по-добро за вършене от това да записва бележките между двама ухажващи се светлооки.

Той е ардент, прати Адолин. Харесва му да служи. Те това правят.

Аз пък си мислех, че спасяват души.

Уморил се е от това, отговори Адолин. Каза ми, че тази сутрин вече е спасил три.

Шалан се усмихна и нагледа дървото — още нямаше промяна. Спасил ги е, нали? Спастрил ги е в задния си джоб за по-сигурно, предполагам?

Не, подходът на татко не беше правилен. Ако тя искаше да задържи Адолин, трябваше да опита нещо много по-трудно от това просто да се залепи за него. Трябваше да бъде толкова неустоима, че той да не иска да я изпусне. За съжаление, тук нямаше да ѝ помогне нито обучението на Ясна, нито това на Тин. Ясна беше безразлична към мъжете, а Тин не говореше как се задържат мъже, само как се забавляват за кратко, за да се извърши измамата.

Баща ти по-добре ли се чувства?, написа тя.

Всъщност да. От вчера е на крак и изглежда силен, както винаги.

Радвам се да го чуя, отговори Шалан. Двамата продължиха да си разменят небрежни бележки, а тя наблюдаваше дървото. Бележката от Мраизе казваше Шалан да дойде по изгрев и да потърси указанията в дупката в ствола на дървото. Затова тя пристигна четири часа по-рано, когато небето още бе тъмно, и се прокрадна на покрива на тази сграда да гледа.

Явно не бе дошла достатъчно рано. Наистина искаше да ги види как оставят указанията.

— Това не ми харесва — прошепна Шалан на Шарка, без да обръща внимание на писеца, който дращеше следващите думи на Адолин. — Защо Мраизе просто не ми прати указанията по далекосъобщителя? Защо ме накара да дойда тук?

— Ммм… — обади се Шарка на пода до нея.

Слънцето отдавна беше изгряло. Шалан трябваше да иде и да вземе указанията, обаче още се бавеше и потропваше с пръст по покритата с хартия дъска до себе си.

— Наблюдават — осъзна тя.

— Какво?

— Правят съвсем същото, каквото правя аз. Крият се някъде и искат да видят как взимам указанията.

— Защо? Каква е ползата?

— Това им дава сведения — обясни Шалан. — А този вид хора се прехранват от сведения.

Тя се наведе настрани и надзърна през дупката, която отвън би изглеждала като фуга между две тухли.

Не мислеше, че Мраизе желае смъртта ѝ, въпреки злокобния случай с бедния кочияш. Позволил беше на приближените си да я убият, ако се боят от нея, но това — както толкова много около Мраизе — беше изпитание. Ако наистина си достатъчно силна и умна да се присъединиш към нас, внушаваше този случай, значи няма да се оставиш тези хора да те убият.

А това беше друго изпитание. Как да мине през него, без да остави още мъртви?

Щяха да наблюдават как идва да вземе своите указания, ала нямаше много добри места, откъдето да се държи дървото под око. Ако тя беше на мястото на Мраизе и неговите хора, къде щеше да иде, за да гледа?

Щом си го помисли, Шалан се почувства глупава.

— Шарка, върви да погледнеш в прозорците на тази сграда, които са откъм улицата. Провери дали там не седи някой и не наблюдава, като нас.

— Добре — отговори Шарка и се плъзна вън от образа.

Внезапно осъзнала, че хората на Мраизе може да се спотайват съвсем наблизо, Шалан потисна тревогата си и прочете отговора на Адолин.

Между другото, имам добри новини. Снощи татко ме посети и разговаряхме надълго и нашироко. Той подготвя поход в Пустите равнини, за да срази паршендите веднъж и завинаги. Част от подготовката включва няколко разузнавателни похода в близките дни. Накарах го да приеме да те вземем с нас на платата при някой от тях.

И можем да намерим какавида?, попита Шалан.

Е, макар и паршендите вече да не се сражават за тях, дойде отговорът, татко не рискува. Не мога да те взема при нападение, когато съществува възможност те да се появят и да се бият с нас. Но си помислих, че можем да уредим разузнаването така, щото да мине край плато с какавида около ден, след като ядрото ѝ е извадено.

Шалан се намуси.

Мъртва и обрана какавида? Не знам колко може да ми каже това.

По-добре е, отколкото да не видиш нищо, нали така?, прати Адолин. Пък и ти каза, че искаш да срежеш някоя. Почти същото е.

Прав беше. А и същинската ѝ цел беше да излезе в Пустите равнини.

Да го направим. Кога?

До няколко дни.

— Шалан!

Тя подскочи, но това беше просто Шарка, който жужеше от възбуда.

— Имаше право. Ммм. Тя наблюдава долу. Само на един етаж под нас. Във втората стая.

— Тя?

— Ммм.

— Онази с маската.

Шалан потрепери. Сега какво? Да се върне в стаята си и да пише на Мраизе, че не ѝ се нрави да я следят?

Нищо полезно нямаше да излезе от това. Сведе поглед към бележника си и си даде сметка, че отношенията ѝ с Мраизе са подобни на тези с Адолин. И в двата случая просто не можеше да постъпва така, както се очаква от нея. Трябваше да вълнува и да надминава.

Трябва да вървя, написа тя. Себариал пита за мен. Може да отнеме известно време.

Изключи далекосъобщителя и го прибра в чантата заедно с дъската. Не обичайната ѝ, а една опърпана чанта с кожен ремък, каквато би носила Воал. После, без да си даде време да се уплаши, излезе от измамата-скривалище. Опря гръб в стената на заслона, която не гледаше към улицата, докосна образа и извлече Светлината.

Така образът на стена изчезна — бързо се разпадна и се стече в дланта ѝ. Надяваше се никой да не гледа натам точно сега. Ако пък някой гледаше, навярно щеше да приеме, че очите го лъжат.

После приклекна и използва Светлината да зареди Шарка и да го прикрепи към образа на Воал от една направена по-рано рисунка. Шалан му кимна, за да му подскаже да тръгва, и така образът закрачи.

Воал изглеждаше добре — уверена стъпка, развято палто, заострената отпред шапка варди лицето ѝ от слънцето. Образът даже мигаше и обръщаше глава от време на време, както му беше повелено от поредица рисунки, които Шалан направи по-рано.

Гледаше и се двоумеше. Наистина ли изглеждаше така, когато носеше образа и облеклото на Воал? Съвсем не се усещаше толкова самоуверена, пък и дрехите все ѝ се струваха малко пресилени, даже глупави. А на този образ всичко си беше уместно.

— Слез долу — прошепна тя на Шарка — и върви до дървото. Опитай да приближиш внимателно и предпазливо и пожужи силно, та листата на дървото да се приберат. Застани за миг до ствола, все едно взимаш нещото отвътре. После иди в прохода между тази сграда и следващата.

— Да! — откликна Шарка. Понесе се към стълбите, доволен от участието си в лъжата.

— По-бавно! — каза Шалан, когато с уплаха забеляза, че крачките на Воал не съвпадат с бързината. — Както се упражнявахме!

Шарка позабави, когато доближи стълбището. Образът на Воал заслиза. Нескопосно. Образът можеше да ходи и да стои неподвижно, но други движения — като слизане по стълби — не съвпадаха. Ако някой гледаше, щеше да види, че Воал крачи в нищото и се плъзга по стъпалата.

Е, засега това беше най-доброто, което можеше да направи. Шалан пое дълбоко дъх, наложи шапката и издиша втори образ, който я покриваше и я превръщаше във Воал. Онзи с Шарка щеше да се задържи, докато той имаше Светлина. Светлината обаче се изцеждаше от него много по-бързо, отколкото от Шалан. Тя не знаеше защо.

Възможно най-тихо, тя слезе един етаж. Отброи две врати в сумрачния коридор. Маскираната жена беше вътре. Шалан се махна и се притаи в някаква ниша до стълбището, където щеше да остане скрита от всеки в коридора.

Зачака.

Най-сетне вратата щракна и се отвори, прошумоляха дрехи. Маскирната жена подмина изумително тихо скривалището на Шалан и заслиза по стълбите.

— Как се казваш? — попита Шалан.

Жената замръзна на стъпалото. Обърна се — с облечената в ръкавица скрита ръка на дръжката на ножа — и видя Шалан в нишата. Скритите зад маската очи се стрелнаха към стаята.

— Пратих двойница — обясни Шалан. — С мои дрехи. Нея си видяла.

Жената не помръдна. Продължаваше да стои леко приклекнала на стълбите.

— Защо той поиска да ме следиш? Толкова ли се интересува да разбере къде съм отседнала?

— Не — най-сетне продума жената. — Указанията в дървото изискват да се заемеш незабавно със задачата, без губене на време.

Шалан се свъси умислено.

— Следователно ти трябва да ме проследиш не до дома ми, а при изпълнението на задачата. Да видиш как се справям?

Жената не отговори.

Шалан излезе от нишата, седна на най-горното стъпало и скръсти ръце върху краката си.

— И каква е работата?

— Указанията са в…

— Предпочитам да го чуя от теб. Да речем, че съм мързелива.

— Как ме откри? — попита жената.

— Имам помощник с остро око. Казах му да наблюдава прозорците и да ми съобщи къде си. Чаках горе. — Тя се свъси. — Надявах се да хвана някой от вас при оставянето на указанията.

— Оставихме ги още преди да се свържем с тебе — отговори жената. Поколеба се, после изкачи няколко стъпала. — Иятил.

Шалан вдигна глава.

— Името ми е Иятил.

— Не съм чувала подобно име.

— Не е чудно. Днешната ти задача е да проучиш един човек, който току-що пристигна в лагера на Далинар. Искаме да знаем за него, а и не е съвсем ясно кому е верен Далинар.

— На краля и на престола.

— Така изглежда. Брат му знаеше изключителни неща. Не сме сигурни дали и Далинар ги знае. Освен това връзките му с Амарам ни тревожат. Новодошлият има нещо общо.

— Амарам картографира Пустите равнини. Защо? Какво има там, та той го иска?

И защо иска Пустоносните да се върнат?

Иятил не отговори.

— Добре — рече Шалан и стана. — Да се заемаме за работа тогава. Нали така?

— Заедно?

Шалан вдигна рамене.

— Можеш или да се прокрадваш подире ми, или просто да идем заедно.

Тя подаде ръка.

Иятил я огледа, после я плесна с дланта на облечената си в ръкавица свободна ръка в знак на съгласие. Но през цялото време другата ѝ ръка си остана на дръжката на камата.

* * *

Шалан листеше указанията от Мраизе, докато грамадният паланкин се клатушкаше към далинаровия стан. Иятил седеше с подвити крака срещу нея и я наблюдаваше иззад маската с дребните си като мъниста очи. Носеше панталони и проста риза, както първия път, когато Шалан я взе за момче.

Присъствието ѝ беше дълбоко обезпокоително.

— Луд — рече Шалан и отгърна следващата страница от указанията. — Мраизе се интересува толкова от един най-обикновен луд?

— Далинар и кралят се интересуват. Следователно и ние се интересуваме.

Наистина изглеждаше, че става дума за някакво прикритие. Умопобърканият беше пристигнал под опеката на някой си Бордин, слуга, оставен от Далинар в Колинар още преди години. Сведенията на Мраизе сочеха, че Бордин не е просто вестоносец, а един от най-доверените хора на Върховния принц. Бил оставен в Алеткар да държи под око кралицата, или поне така смятаха в Призрачната кръв. Че защо трябва някой да държи кралицата под око? Не се казваше.

Та, този Бордин пристигнал в Пустите равнини преди няколко седмици, докарал лудия и друг загадъчен товар. Задачата на Шалан бе да узнае кой е лудият и защо Далинар го крие в манастир със строгата заповед до него да се допускат само определени арденти.

— Господарят ти знае за това повече, отколкото ми казва — заяви Шалан.

— Господарят ми ли? — учуди се Иятил.

— Мраизе.

Жената се разсмя.

— Бъркаш. Той не ми е господар. Той е мой ученик.

— В какво?

Иятил се вторачи безизразно в нея и не отговори.

— Защо носиш маската? — попита Шалан и се приведе напред. — Какво означава тя? Защо се криеш?

— Неведнъж съм се питала защо вие тук се разхождате, разкривайки така дръзко чертите си пред всички. Маската ме пази. Освен това ми позволява да се нагаждам.

Шалан умислено се облегна назад.

— Склонна си да разсъждаваш — продължи Иятил, — вместо да задаваш въпрос след въпрос. Това е хубаво. Усетът ти обаче трябва да бъде преценен. Ловец ли си или плячка?

— Нито едното, нито другото — незабавно отвърна Шалан.

— Всеки е или едното, или другото.

Носачите забавиха ход. Шалан надзърна иззад завесите и видя, че най-сетне са достигнали пределите на далинаровия лагер. Тук войниците спираха всеки и желаещите да влязат се редяха на опашка.

— Как ще ни вкараш вътре? — полюбопитства Иятил, щом Шалан затвори завесите. — Напоследък Върховният принц Колин е станал предпазлив, понеже нощем взеха да се появяват убийци. Каква лъжа ще ни даде достъп до владенията му?

Колко мило, рече си Шалан и преговори списъка със задачите си. Не само трябваше да проникне в манастира и да се сдобие със сведения за този умопобъркан, но и да го направи, без да разкрива твърде много за себе си или за способностите си пред Иятил.

Налагаше се да мисли бързо. Войниците викнаха паланкинът да се приближи — от светлооките не се изискваше да чакат като другите, а пазачите навярно бяха заключили, че това хубаво возило е на някой богаташ. Шалан пое дълбоко дъх, свали шапката си, преметна коси през рамо и провря лицето си през завесите, та косите ѝ да се покажат от паланкина. В същото време изтегли образа и затвори завесите зад главата си, плътно до шията, та Иятил да не види преобразяването.

Носачите бяха парши и Шалан не вярваше да кажат нещо за видяното. За щастие, светлоокият им стопанин гледаше на другата страна. Паланкинът се изниза пред опашката и войниците се удивиха, когато я видяха. Веднага ѝ помахаха да минава. Лицето на адолиновата годеница вече бе добре познато.

И така, как да си върне външността на Воал? На улицата имаше народ; тя не можеше да вдишва Светлина на Бурята, увиснала през прозорчето.

— Шарка — прошепна Шалан. — Иди да пошумолиш малко на другия прозорец.

Тин беше насадила у нея потребността да прави разсейващо движение с едната ръка, докато прибира нещо с другата. Това можеше да свърши работа и тук.

От другия прозорец се чу звучно пискане. Шалан чевръсто се прибра в паланкина и издиша Светлина. Пошумоля със завесите и прикри лицето си с шапката.

Иятил отклони вниманието си от прозореца, откъдето дойде пискането, и я погледна. Шалан пак си беше Воал. Настани се и устоя на погледа на Иятил. Дали дребничката жена забеляза нещо?

Повозиха се малко в мълчание.

— Предварително си подкупила пазачите — най-сетне отгатна Иятил. — Ще ми се да зная как си го направила. Трудно е да подкупиш хората на Колин. Май си се добрала до някое началство?

Шалан се усмихна — надяваше се да е обезсърчаващо.

Паланкинът продължи към храма. Шалан никога не бе посещавала тази част от лагера на Далинар. Впрочем, тя не посещаваше твърде често и себариаловите арденти. Все пак, когато го стори, установи, че те са изненадващо отдадени на работата си предвид това кой е господарят им.

Щом приближиха, надзърна през прозореца. Храмът на Далинар беше скромен, както и очакваше. Край паланкина по двойки или в малки групички минаваха облечени в сиво арденти. Смесваха се с хора от всякакви прослойки. Те бяха надошли за молитва, наставление или съвет — един добър и подходящо устроен храм предлагаше всичко това, че и повече. Тъмнооки от почти всички нанове можеха да дойдат да изучат занаят, упражнявайки своето божествено Право на Обучение, както повеляваха Вестителите. По-нископоставени светлооки също идеха да се учат, а онези от високите данове напредваха в изкуствата или в своите Призвания, за удовлетворение на Всемогъщия.

Многобройна ардентия като тази тук трябва да имаше истински майстори във всяко изкуство и занаят. Може би Шалан трябваше да дойде и да потърси обучение при далинаровите художници.

Потръпна и се зачуди откъде да намери време за подобно нещо. Между ухажването на Адолин, проникването в Призрачната кръв, проучването на Пустите равнини и работата по сметководните книги на Себариал беше чудо, че намира време да спи. Все пак ѝ се струваше неблагочестиво да очаква успех в задълженията си, докато пренебрегва Всемогъщия. Наистина трябваше да се грижи повече за такива работи.

И какво ще си помисли Всемогъщият за тебе?, запита се тя. И за лъжите, които произвеждаш с такава вещина. В края на краищата, честността беше сред божествените черти на Всемогъщия, и всички хора трябваше да вземат пример.

Храмовият комплекс имаше и други сгради, но повечето богомолци посещаваха само главната постройка. В указанията на Мраизе имаше карта, затова Шалан знаеше коя сграда точно търси — близо до дъното, където ардентите лечители се грижеха за болните и обслужваха някои хронични случаи.

— Влизането няма да е лесно — обади се Иятил. — Ардентите пазят поверените им хора и ги държат под ключ отзад, далеч от чужди очи. Няма да посрещнат добре опита за нахлуване.

— Тук се казва, че днес е отлично време да се промъкнем — отговори Шалан. — Че трябва да побързам, та да не пропусна сгодния случай.

— Веднъж месечно всеки може да дойде в храма, да задава въпроси или да види лекар безплатно. Днес ще е натоварено, ще има бъркотия. По-лесно ще е, но това не значи, че ще ти позволят да се мотаеш вътре.

Шалан кимна.

— Ако предпочиташ да го свършиш през нощта — додаде Иятил, — може да убедя Мраизе, че работата може да почака дотогава.

Шалан поклати глава. Нямаше опит в промъкването по тъмно. Така само щеше да се покаже глупачка.

Но как да влязат…

— Носач — извика тя, подаде глава през прозорчето и посочи. — Отнесете ни до онази постройка и ни спуснете. Пратете да потърсят майсторите лечители. Кажете им, че се нуждая от тяхната помощ.

Десетникът, който водеше паршите — нает с парите на Шалан — кимна отривисто. Десетниците бяха странни хора. Този тук не притежаваше паршите; той само работеше за жената, която ги даваше под наем. Тъмнооката Воал би стояла по-ниско от него в обществото, ала в същото време тя му плащаше и затова той се отнасяше към нея като към всеки друг господар.

Паланкинът се спусна и един парш отиде да предаде искането.

— Ще се направиш на болна? — полюбопитства Иятил.

— Нещо такова — отвърна Шалан, когато отвън се чуха стъпки. Тя излезе да посрещне двамата арденти с квадратни бради, които си приказваха, докато паршите ги водеха към нея. Огледаха я, отбелязаха тъмните очи и облеклото, което беше с добра направа, но видимо за тежки условия. Навярно я определиха някъде в горния слой на средните нанове, гражданка, ала не твърде важна.

— Каква грижа имаш, млада жено? — попита единият.

— Сестра ми — отговори Шалан. — Сложила е тази особена маска и отказва да я свали.

Откъм паланкина се чу тихо стенание.

— Дете мое — страдалчески рече водещият ардент. — Инатливите сестри не са работа на ардентите.

— Разбирам, добри ми братко — каза Шалан и вдигна ръце пред себе си. — Но не е просто упорство. Мисля… мисля, че някой Пустоносен се е вселил в нея!

Бутна с крак завесите на паланкина и показа Иятил. При вида на маската ѝ ардентите отстъпиха и престанаха да възразяват. По-младият коленичи и ококорено се взря в Иятил.

Иятил се обърна към Шалан и с почти недоловима въздишка взе да се поклаща напред-назад.

— Трябва ли да ги убием? — промълви тя. — Не. Не, не трябва. Но някой ще види! Не, не говори така. Не. Няма да те слушам.

Тя почна да си тананика.

Младият ардент се изправи и погледна стария.

— Прискърбно — установи онзи. — Носач, ела. Накарай паршите си да внесат паланкина.

* * *

Не след дълго Шалан стоеше в ъгъла на тясна манастирска килия и гледаше как Иятил се противи на грижите на неколцина арденти. Все им повтаряше, че ако свалят маската ѝ, ще се наложи да ги убие.

И това май не беше част от преструвката.

За щастие, инак тя играеше ролята си добре. Бълнуванията ѝ заедно със скритото лице караха дори Шалан да потръпва. Ардентите ту се очароваха, ту се ужасяваха.

Съсредоточи се върху рисуването, каза си тя. Скицираше един от ардентите, висок колкото нея самата дебеланко. Рисунката беше бърза, но добра. Шалан разсеяно установи, че се пита какво ли е усещането да имаш брада. Сърби ли? Надали — косата на главата не сърби, защо тогава косата по лицето да сърби? И как не се цапаха с храна?

Завърши с няколко бързи щриха, после тихо се надигна. Иятил задържа вниманието на ардентите с нов изблик на несвързани приказки. Шалан ѝ кимна в благодарност, после се промъкна през вратата и излезе в коридора. Бързо се огледа да види сама ли е и използва облак Светлина, за да се превърне в ардента. Когато това стана, тя прибра правата си червена коса — единствената част от нея, която заплашваше да се измъкне вън от зрителната измама — под дрехата на гърба си.

— Шарка? — прошепна Шалан, обърна се и тръгна небрежно по коридора.

— Ммм?

— Намери го — рече тя и извади от чантата си изображението на лудия, което Мраизе беше оставил в хралупата на дървото. Скицата бе направена от разстояние и не беше особено добра. Надяваше се…

— Втория коридор вляво — отговори Шарка.

Шалан сведе очи към него, макар образът на ардентската роба да скриваше Шарка, който седеше върху нейното палто.

— Откъде знаеш?

— Ти се разсейваше с рисуването. Надзърнах наоколо. През четири врати оттук има една много занимателна жена. Явно маже изпражнения по стената.

— Пфу.

На Шалан ѝ се стори, че усеща миризмата.

— Шарки — продължи той, докато вървяха. — Не видях добре какво пише, обаче изглеждаше много интересно. Мисля да се върна и да…

— Не — прошепна Шалан. — Стой с мен.

Тя се усмихна и кимна на неколцина арденти, които минаха край нея. За щастие, не я заговориха, а само кимнаха в отговор.

Манастирът, като почти всичко в лагера на Далинар, беше прорязан от еднообразни коридори без украси. Шалан последва указанията на Шарка до една яка врата в камъка. Ключалката се отвори с помощта на Шарка и Шалан тихо се промъкна вътре.

Самотното прозорче — по-скоро процеп — не беше достатъчно да освети напълно грамадната фигура, приседнала на леглото. Човекът беше тъмнокож, като някой от кралствата на Макабаките, тъмните му коси бяха чорлави, а ръцете — яки. Ръце или на работник, или на войник. Мъжът седеше отпуснато, с превит гръб и наведена глава, а слабата светлина от прозореца образуваше бяла ивица на гърба му. Мрачен и могъщ силует.

Мъжът шепнеше. Шалан не можа да различи думите. Потръпна, опря гръб на вратата и вдигна скицата от Мраизе. Явно беше същият човек — поне цветът на кожата и якото телосложение съвпадаха, макар този тук да беше много по-мускулест, отколкото на рисунката. В името на Бурите… ръцете му сякаш можеха да я смачкат като кремлинг.

Мъжът не помръдваше. Не вдигна поглед, не се премести. Беше като скала, която се е дотъркаляла дотук и е спряла.

— Защо държат толкова тъмно в тази стая? — попита съвсем бодро Шарка.

Лудият не откликна нито на въпроса, нито на Шалан, която пристъпи напред.

— Най-новата теория за помощ на умопобърканите предполага сумрачни помещения — прошепна тя. — Прекалено обилната светлина ги възбужда и може да намали ефективността на лечението.

Поне това си спомняше. Не беше чела много по този въпрос. Стаята беше тъмна. Прозорчето надали беше по-широко от няколко пръста.

Какво ли шепнеше той? Шалан предпазливо продължи напред.

— Господине? — продума тя. После замълча, понеже осъзна, че тялото на стар и дебел ардент говори с гласа на млада жена. Дали това щеше да изплаши човека? Той не гледаше, затова Шалан оттегли образа.

— Не изглежда ядосан — установи Шарка. — Но вие го наричате луд.

— Думата „луд“ има две значения. Едното е да си ядосан. Другото е да си увреден в главата.

— А, като духче, което е загубило връзката си — каза Шарка.

— Май не е точно така — отвърна Шалан и пристъпи до лудия. — Но е подобно.

Тя приклекна до мъжа и се помъчи да разбере какво говори.

— Часът на Завръщането, на Опустошението, иде — прошепна той. Заради цвета на кожата Шалан очакваше азишки изговор, но езикът му беше съвършен алетски. — Трябва да се подготвим. След последните разрушения ще да сте забравили много.

Шалан погледна Шарка, но той се губеше в сенките по-настрани, после отново погледна мъжа. Светлината се отразяваше в тъмнокафявите му очи, две ярки точки върху иначе тъмното му лице. Отпуснатата му стойка беше тъй мрачна. Той продължи да шепне за бронз и стомана, за подготовка и обучение.

— Кой си ти? — тихо попита Шалан.

— Таленел’ Елин. Онзи, когото наричате Каменната жила.

Шалан усети хлад. После лудият продължи да говори — същите неща като преди, точно повторени. Тя дори не знаеше дали забележката му беше отговор на въпроса ѝ или просто част от приказките му. Мъжът не отговаряше на други въпроси.

Шалан отстъпи и скръсти ръце. Чантата ѝ беше преметната през рамо.

— Таленел — каза Шарка. — Знам това име.

— Таленелат’ Елин е името на един от Вестителите — обясни Шалан. — Почти същото е.

— Ах — Шарка позамълча. — Лъжа?

— Несъмнено. Противно на всякакъв разум е Далинар Колин да държи един от Вестителите на Всемогъщия затворен в задна стаичка в храма. Мнозина луди се мислят за някой друг.

Разбира се, доста хора смятаха, че самият Далинар не е с всичкия си. А и той опитваше да възстанови Сияйните рицари. Да прибере един луд, който се мисли за Вестител, беше в съзвучие с това.

— Луди човече, откъде си?

Той продължи да приказва.

— Знаеш ли какво иска Далинар Колин от тебе?

Още бълнувания.

Шалан въздъхна, но приклекна и записа точните му думи, за да ги прати на Мраизе. Изложи цялата поредица и я прослуша два пъти, за да се увери, че той няма да каже нещо ново. Този път не назова предполагаемото си име. Значи това беше отклонение.

Не можеше наистина да е един от Вестителите, нали?

Не ставай глупава, каза си тя и прибра инструментите за писане. Вестителите греят като слънцето, размахват Остриетата на Честта, а гласовете им са като хиляда тръби. Вестителите могат да заповядат на сградите да се срутят, бурите им се подчиняват, могат да лекуват с докосване.

Шалан тръгна към вратата. Вече би трябвало да са забелязали отстъствието ѝ от другата стая. Налагаше се да се върне и да излъже, че е търсила нещо да разкваси пресъхналото си гърло. Първо обаче, да си наложи образа на ардента. Вдиша малко Светлина на Бурята, после издиша и използва все още пресния спомен за него, за да създаде…

— Аааа!

Лудият скочи на крака и извика. Хвърли се към Шалан с невероятна бързина. Шалан изпищя изненадано, той я грабна и я избута от облака Светлина. Образът се разпадна и се изпари. Лудият я хласна в стената. Очите му се блещеха и дишаше накъсано. Трескаво оглеждаше лицето ѝ, зениците му се стрелкаха напред-назад.

Шалан трепереше и едва поемаше дъх.

Десет удара на сърцето.

— Една от рицарите на Ишар — прошепна лудият. Очите му се присвиха. — Помня… Той ли ги основа? Да. Преди няколко Опустошения. Вече не са само приказки. Не се е говорило от няколко хиляди години. Но… Кога…

Отстъпи от Шалан и се хвана за главата. Мечът падна в ръката ѝ, но тя сякаш вече нямаше нужда от него. Мъжът ѝ обърна гръб, отиде до леглото, легна и се сви.

Шалан предпазливо пристъпи напред и чу, че той пак шепне същото като преди. Освободи Меча.

Душата на майка…

— Шалан? — обади се Шарка. — Полудя ли?

Тя се отърси. Колко ли време беше минало?

— Да — отговори тя и забърза към вратата. Надзърна навън. Не можеше да си позволи отново да използва Светлината в тази стая. Налагаше се просто да се измъкне…

Проклятие. По коридора приближаваха хора. Трябваше да изчака да отминат. Само че те явно идваха тъкмо към тази врата.

Един от тях беше върховният господар Амарам.

64. Съкровища

„Да, разочарован съм. Завинаги, както се изразяваш ти.“

Каладин лежеше на пейката и не обръщаше внимание на оставената на пода следобедна паница задушен и подправен талев.

Беше почнал да мисли за себе си като за онзи белогръб в менажерията. Хищник в клетка. Да не дават Бурите и той да свърши като бедния звяр. Изнурен, гладен и объркан. Не понасят добре пленничеството, беше казала Шалан.

Колко дни вече? Каладин установи, че не го е грижа. Това го разтревожи. Когато беше роб, също беше престанал да се вълнува от времето.

Не беше далеко от някогашния окаяник. Усещаше как се плъзга обратно към същото умонастроение като човек, който се катери по покрит с крем и тиня хълм. Винаги, когато опиташе да се изтегли нагоре, пак се плъзваше надолу. Накрая щеше да падне.

Старите му мисли… робски мисли… възвираха в него. „Престани да се грижиш. Тревожи се само за следващото хранене и за това как да го опазиш от другите. Не мисли твърде много. Мисленето е опасно. Кара те да се надяваш. Кара те да желаеш.“

Каладин изкрещя, метна се от пейката и закрачи из килията, уловил главата си с ръце. Мислеше се за силен. За боец. Ала за да му отнемат това, стигаше само да го натъпчат в килията за няколко седмици. И истината се връщаше! Хвърли се върху стоманените пръти и протегна ръка между тях, към една от лампите на стената. Вдиша.

Нищо. Никаква Светлина на Бурята. Сферата все така си светеше, равно и неизменно.

Каладин изрева и се пресегна още, опна пръсти към тази далечна светлина. Не позволявай на мрака да ме погълне, помисли той… Молеше се. Откога не го бе правил? Нямаше кой да напише вместо него думите и да ги изгори, ала Всемогъщият чуваше сърцата, нали? Моля те. Не отново. Не мога да се върна към това.

Моля те.

Протягаше се към сферата. Вдишваше. Светлината сякаш се противеше, сетне величествено потече във върховете на пръстите му. Бурята затуптя във вените му.

Каладин затаи дъх, затвори очи, наслади ѝ се. Силата го удряше отвътре, мъчеше се да избяга. Отблъсна се от решетката и пак закрачи със затворени очи, не така трескаво, както преди.

— Тревожа се за теб. — Гласът на Сил. — Ставаш тъмен.

Каладин отвори очи и най-сетне я намери. Седеше между прътите като в люлка.

— Ще се оправя — рече той и от устните му се издигна Светлина като дим. — Само трябва да изляза от тази клетка.

— По-зле е. Тъмнината… тъмнината…

Тя погледна настрани, после внезапно се разсмя и се спусна да провери нещо на пода. Дребен кремлинг, който се промъкваше край стената на килията. Сил стоеше над него и се кокореше на яркото червено и виолетово на черупката му.

Каладин се усмихна. Тя си оставаше духче. Като дете. За Сил светът беше място, на което да се диви. Как ли беше?

Каладин седна и довърши храната. Усещаше, че за някое време е отблъснал унинието. Накрая един от пазачите го нагледа и видя тъмната сфера. Извади я, начумери се и поклати глава, преди да я смени и да продължи нататък.

* * *

Амарам идваше в същата стая.

Скрий се!

Шалан се почувства горда от бързината, с която изхвърли остатъка от Светлината и се уви в нея. Дори не се замисли как откликна умопобърканият преди малко на нейното Тъкане на Светлина, макар навярно да бе нужно. Както и да е, той май не забеляза сега.

Трябваше ли да се превърне в ардент? Не. Нещо много по-просто и по-бързо.

Тъмнина.

Дрехите ѝ станаха черни. Кожата, косите, шапката — всичко бе чисто черно. Отстъпи от вратата към ъгъла, най-далеч от процепа, който служеше за прозорец, и застина неподвижно. Когато образът си дойде на мястото, Тъкането на Светлина погълна остатъците, които обикновено се издигаха от кожата ѝ. Така се скри още по-добре.

Вратата се отвори. Сърцето на Шалан блъскаше в гърдите ѝ. Щеше ѝ се да разполага с време да направи лъжлива стена. Влезе Амарам, заедно с млад тъмноок човек, от алетите, с къса черна коса и плътни вежди. Носеше ливреята на дома Колин. Двамата тихо затвориха вратата и Амарам прибра ключа в джоба си.

Когато видя убиеца на брат си, Шалан веднага изпита гняв, ала установи, че вече е постихнал. Тлееща ненавист наместо люта омраза. Минало беше доста време откакто за последен път видя Хеларан. А и Балат беше прав да казва, че големият им брат ги е изоставил.

За да опита да убие Амарам, очевидно — или поне Шалан успя да го разбере така от прочетеното за Амарам и неговия Меч. А защо Хеларан бе тръгнал да убива този човек? И можеше ли тя наистина да вини Амарам, когато той вероятно просто се беше защитавал?

Усещаше, че знае твърде малко. Амарам, разбира се, си оставаше гадина.

Той и тъмноокият алет се обърнаха към умопобъркания. Шалан почти не различаваше лицата им в сумрачната стая.

— Не знам защо Ви е притрябвало да го видите лично, господарю — каза слугата. — Предадох ви думите му.

— Тихо, Бордин — отвърна Амарам и прекоси стаята. — Слушай на вратата.

Шалан се скова, притисната в ъгъла. Щяха да я видят, нали?

Амарам приклекна край леглото.

— Велики княже — прошепна той и положи длан на рамото на лудия. — Обърни се. Позволи ми да те погледна.

Онзи вдигна поглед и продължи да бръщолеви.

— Ах… — въздъхна Амарам. — Всемогъщи в небесата, кълна се в десетте ти имена. Всичките — истински. Красив си. Гавилар. Успяхме. Най-после успяхме.

— Сиятелни господарю — обади се Бордин откъм вратата. — Не ми харесва да сме тук. Ако ни разкрият, хората ще почнат да задават въпроси. Съкровището…

— Той наистина ли говори за Мечове?

— Да. Цял склад.

— Остриетата на Честта — прошепна Амарам. — Велики княже, умолявам те, дари ме със същите слова, които изговори пред този тук.

Лудият изломоти онова, което Шалан чу по-рано.

Амарам постоя още малко приклекнал, после стана и се обърна към притеснения Бордин.

— Е?

— Повтаряше същите думи всеки ден — каза Бордин. — Но за Мечовете спомена само веднъж.

— Предпочитах сам да го чуя.

— Сиятелни господарю… Можем да чакаме тук с дни и да не чуем същите думи. Моля ви. Трябва да си тръгваме. Накрая ардентите ще наминат на редовната си обиколка.

Амарам се надигна с видима неохота.

— Велики княже — каза той на свития на кълбо умопобъркан. — Отивам да взема твоите съкровища. Не говори с други хора за тях. Ще ползвам добре твоите Мечове.

После се обърна към Бордин.

— Хайде. Да претърсим това място.

— Днес ли?

— Каза, че е наблизо.

— Да, да, затова го доведох чак тук. Обаче…

— Предпочитам, ако той по случайност говори за това с други хора, те да идат там и да открият, че няма никакво съкровище. Хайде. Побързай. Ще бъдеш възнаграден.

Амарам излезе. Бордин се позабави на вратата, погледа лудия, последва Амарам и затвори вратата.

Шалан издиша дълбоко и продължително и се смъкна на пода.

— Като в онова море от сфери е — рече тя.

— Шалан? — учуди се Шарка.

— Падала съм там. И не, че водата е над главата ми, а че онова дори не беше вода и аз нямах представа как да плувам в него.

— Не разбирам тази лъжа.

Тя поклати глава. Цветът се върна в кожата и дрехите ѝ. Отново се преправи на Воал и отиде до вратата под звуците на бълнуванията на лудия. Вестител на Войната. Часът на завръщането приближава…

Излезе, отиде в килията, където беше Иятил, и се извини многословно на ардентите болногледачи. Твърдеше, че се е загубила, но че ще приеме да я придружат обратно до паланкина.

Преди да си тръгне обаче, тя се наведе да прегърне Иятил, като да се сбогува със сестра си.

— Можеш ли да се измъкнеш? — прошепна Шалан.

— Не приказвай глупости. Разбира се, че мога.

— Вземи това — и Шалан притисна в дланта ѝ лист хартия. — Записах тук приказките на лудия. Повтарят се без промяна. Видях Амарам да се промъква в стаята; явно смята тези работи за истински и търси някакво съкровище, за което този човек е говорил по-рано. Довечера ще пратя по далекосъобщителя подробен доклад за тебе и за останалите.

Шалан се накани да се дръпне, но Иятил не я пусна.

— Коя си ти всъщност, Воал? Хвана ме да те следя и можеш да се измъкнеш от мен по улиците. Не е лесно. Хитроумните ти картинки очароват Мраизе — друга почти невъзможна задача, предвид всичко, което е видял. А на всичко отгоре и това, което направи днес.

Шалан потрепери. Защо се вълнуваше толкова дали тези хора я уважават? Та те бяха убийци.

Но тя, Бурите да я отнесат, си бе завоювала това уважение.

— Аз търся истината. Каквато и да е тя, у когото и да се намира. Това съм аз.

Кимна на Иятил, измъкна се от нея и напусна манастира.

По-късно вечерта, след като проводи пълен доклад за събитията от деня и обеща изображения на лудия, Амарам и Бордин за по-голяма сигурност, тя получи едно просто съобщение от Мраизе.

Воал, истината погубва повече хора, отколкото спасява. Ала ти се доказа. Не е нужно повече да се боиш от нашите членове. Наредено им е да не те докосват. Ще се наложи да носиш определена татуировка, в знак на верността ти. Ще ти пратя рисунка. Можеш да я направиш върху себе си, когато пожелаеш, но при следващата ни среща трябва да ми я покажеш.

Добре дошла в Призрачната кръв.

65. Който заслужава

ГОДИНА И ПОЛОВИНА ПО-РАНО

Какво е мястото на жената в днешния свят?, пишеше Ясна Колин. Въставам срещу този въпрос, макар толкова много от подобните на мен да го задават. Като че много от тях не съзират вътрешната предубеденост на това питане. Те се смятат напредничави, понеже са готови да оспорят много от миналите разбирания.

Пренебрегват по-голямото предубеждение — преди всичко, че трябва да се определя и да се посочва „място“ на жената. Някак трябва половината хора да приемат ролята, отредена им като заключение от един-единствен разговор. Не е важно колко голяма е тази роля. По същността си тя ще бъде принизяване от безкрайното разнообразие, което представляват жените.

Аз твърдя, че няма роля за жените — има роля за всяка жена и тя трябва да решава сама. За едни това ще е ролята на учен, за други — на съпруга. За трети — и двете. А ще има и такива, за които няма да е нито една.

Не ме разбирайте погрешно, не ценя една роля повече от друга. Целта ми не е да разслоявам нашето общество — вече твърде добре сме се справили с това — целта ми е да усложня спора.

Силата на жената не бива да е в ролята ѝ, каквото и да е избрала, а във властта да избира. Изумявам се дори, че ми се налага да подчертавам това, понеже го приемам за самата основа на нашия разговор.

Шалан затвори книгата. Не бяха минали и два часа, откакто татко нареди Хеларан да бъде убит. След като Шалан се оттегли в стаята си, в коридора отпред се появиха двама от пазачите. Едва ли за да я наблюдават — тя се съмняваше татко да знае, че е чула заповедта му за убийството на Хеларан. Пазачите бяха тук, та да не избяга Малисе, мащехата на Шалан.

А може и да грешеше. Даже не знаеше дали Малисе е останала жива след нейните викове и студените ядни излияния на татко.

Шалан искаше да се скрие, да се затвори в килера, увита в одеяла и да затвори очи. Думите в книгата на Ясна ѝ дадоха сили, ако и в някои отношения да бе смехотворно, че изобщо я чете. Сиятелната господарка Колин говореше за благородството на избора, все едно всяка жена има такава възможност. Ясна преценяваше вземането на решение дали жената да е майка или учен. А изборът въобще не бе труден! Изглеждаше прекрасно! И двете щяха да са приятни в сравнение с живота в страх в дом, където тлееха гняв, отчаяние и безнадеждност.

Представяше си каква е Сиятелната господарка Колин — способна жена, която не постъпва така, както другите настояват, че трябва. Жена с власт и тежест. Жена, която разполага с привилегията да преследва мечтите си.

Какво ли бе това?

Шалан се изправи. Отиде до вратата и я открехна. Макар вече да бе късно, пазачите стояха в другия край на коридора. С разтуптяно сърце, Шалан проклинаше боязливостта си. Защо не можеше да е като жените, които действат, вместо да се крие в стаята и да си запушва ушите с възглавница?

Разтреперана, тя се измъкна от стаята. Закрачи към пазачите. Усещаше, че я гледат. Единият вдигна ръка. Шалан не знаеше името му. Преди знаеше имената на всички пазачи. Ала хората, с които беше израснала, сега бяха заменени.

— Баща ми има нужда от мен — каза тя, без да спира. Въпреки че пазачът беше светлоок, Шалан не беше длъжна да му се подчинява. Може и да прекарваше повечето време затворена в стаята, но си оставаше много по-високопоставена от него.

Подмина мъжете, здраво стиснала треперещите си ръце. Пуснаха я. Край вратата на татковата стая чу тихо хлипане. За щастие, Малисе още беше жива.

Намери татко в залата. Седеше сам. И двете огнища бяха запалени и пламъците бумтяха. Татко седеше отпуснат на трапезата, в ярката светлина на огъня, и се взираше пред себе си.

Шалан се вмъкна в кухнята, преди татко да я забележи, и приготви любимото му питие. Тъмновиолетово вино, подправено с канела и подгрято заради студа. Когато се върна в залата, татко вдигна поглед. Шалан остави чашата пред него и се взря в очите му. Днес в тях нямаше тъмнина. Беше си просто той. Рядко се случваше напоследък.

— Не слушат, Шалан — прошепна той. — Никой не слуша. Противно ми е, че ми се налага да се карам в собствената си къща. Те би трябвало да ме подкрепят. — Той взе питието. — През половината време Виким само зяпа в стената. Юшу нищо не струва, а Балат непрекъснато спори с мене. Сега и Малисе почна.

— Ще поговоря с тях — каза Шалан.

Татко допи виното и кимна.

— Да. Да, хубаво ще е. Балат още е навън с проклетите трупове на брадвохрътите. Радвам се, че са мъртви. Това кучило беше пълно със запъртъци. И без това не му трябваха…

Шалан излезе в студената вечер. Слънцето бе залязло, а по стрехите на господарската къща висяха фенери. Рядко беше виждала градините вечер, та ѝ се сториха тайнствени в мрака. Ластарите приличаха на пръсти, които се протягат от пустошта и търсят какво да грабнат и да завлекат в нощта.

Балат лежеше на пейка. Щом приближи до него, нещо под стъпалата на Шалан изхрущя. Щипци от кремлинги, откъснати от телата им един по един и сетне захвърлени на земята. Потрепери.

— Трябва да тръгваш — рече тя на Балат.

Той се надигна.

— Какво?

— Татко вече не може да се владее — тихо продължи Шалан. — Трябва да заминеш, докато можеш. Искам да вземеш и Малисе.

Балат прокара ръка през къдравата си тъмна коса.

— Малисе ли? Татко никога няма да я пусне. Ще ни проследи.

— И без това ще ви проследи. Сега търси Хеларан. По-рано днес нареди на един от хората си да намери нашия брат и да го убие.

— Какво! — скочи Балат. — Гадина такава! Аз ще… Аз… — Той се вторачи в Шалан в тъмнината. Звездите осветяваха лицето му. После рухна и се хвана за главата. — Аз съм страхливец, Шалан — прошепна той. — Отче на Бурята, страхливец съм. Няма да се изправя срещу него. Не мога.

— Върви при Хеларан. Можеш ли да го намериш, ако се налага?

— Той… Да. Остави ми името на един човек във Валат, който може да ме свърже с него.

— Вземи Малисе и Ейлита. Идете при Хеларан.

— Няма да смогна да го намеря, преди татко да ни настигне.

— Тогава ще се свържем с Хеларан — предложи Шалан. — Ще скроим как да се срещнете. Можеш да устроиш бягството във време, когато татко го няма. Той предвижда ново пътуване до Веденар до няколко месеца. Тръгвайте, докато е там, за да имате преднина.

Балат закима.

— Да… Да, това е добре.

— Ще приготвя писмо до Хеларан. Трябва да го предупредим за татковите убийци и можем да го помолим да вземе трима ви.

— Не би трябвало ти да го правиш, малката — рече със сведена глава Балат. — Аз съм най-големият след Хеларан. Би трябвало да съм спрял татко досега. Все някак.

— Отведи Малисе — отговори Шалан. — Това ще бъде достатъчно.

Балат кимна.

Шалан се върна в къщата, мина край татко, който още предъвкваше непокорното си семейство, и взе някои неща от кухнята. После се върна на стълбите и погледна нагоре. Пое дълбоко дъх и премисли какво да каже на пазачите, ако я спрат. После бързо мина край тях и отвори вратата на татковата спалня.

— Чакай — обади се пазачът от коридора. — Той остави заповеди. Никой не може да влиза и излиза.

Гърлото на Шалан се сви. Въпреки че се бе упражнявала, отговори със заекване.

— Току-що приказвах с него. Иска да разговарям с нея.

Пазачът я огледа. Дъвчеше нещо. Шалан чувстваше как увереността ѝ се топи и сърцето ѝ затуптява по-бързо. Сблъсък. Беше страхлива като Балат.

Пазачът даде знак на другаря си, който слезе да провери. Накрая се върна, кимна и първият неохотно махна на Шалан да продължава. Тя влезе.

В онова Място.

Не беше влизала в тази стая от години. Откакто…

Откакто…

Вдигна ръка да заслони очите си от светлината, която идеше иззад картината. Как можеше татко да спи тук? Защо никой друг не виждаше и никой не го беше грижа? Светлината бе ослепителна.

Малисе обаче се беше свила в един люлеещ се стол с лице към тази стена, та Шалан можа да застане с гръб към картината и да спре светлината. Положи длан на ръката на мащехата си.

Не мислеше, че познава Малисе, въпреки годините заедно. Коя жена би се омъжила за човек, за когото всички шушукаха, че е убил първата си съпруга? Малисе се грижеше за образованието на Шалан, тоест търсеше нови учителки всеки път, когато жените бягаха, ала тя самата можеше да направи твърде малко да я научи. Човек не може да преподава каквото сам не знае.

— Майко? — обади се Шалан. Ползваше това обръщение.

Малисе я погледна. Въпреки ослепителната светлина в стаята Шалан видя, че устната ѝ е разцепена и кърви. Държеше лявата си ръка. Да, счупена беше.

Шалан извади марлята и кърпите, които беше взела от кухнята, и почна да промива раните. Трябваше да намери нещо да шинира ръката.

— Защо той не те мрази? — остро попита Малисе. — Мрази всички, но не и теб.

Шалан почисти устната ѝ.

— Отче на Бурята, защо дойдох в този проклет дом? — Малисе потрепери. — Ще ни убие всичките. Ще ни пречупи и убие един по един. В него има мрак. Виждала съм го в очите му. Звяр…

— Ще заминеш — тихо рече Шалан.

Малисе се изсмя дрезгаво.

— Никога няма да ме пусне. Той никога нищо не пуска.

— Няма да го питаш — прошепна Шалан. — Балат ще избяга и ще иде при Хеларан, който има могъщи приятели. Той е Броненосец. Ще защитава и двама ви.

— Няма да стигнем до него. А и да успеем, защо му е на Хеларан да ни приема? Ние нямаме нищо.

— Хеларан е добър човек.

Малисе се извърна в стола и загледа някъде встрани от Шалан, която продължи да се занимава с раните. Мащехата ѝ изхлипа при превързването на ръката, но отказа да отговаря на въпроси. Накрая Шалан събра за изхвърляне окървавените кърпи.

— Ако аз замина — прошепна Малисе — и Балат също, кого ще мрази той? Кого ще удря? Може би тебе, най-сетне? Ти, която всъщност заслужаваш?

— Може би — отговори Шалан и излезе.

66. Благословиите на Бурята

„Мигар разрушението, което сме донесли, не е достатъчно? Световете, които ти сега преброждаш, носят допира и замисъла на Адоналсиум. Намесата ни досега е дала единствено болка.“

По камъка пред килията на Каладин изскърцаха крака. Някой от тъмничарите отново го проверяваше. Каладин остана да лежи със затворени очи и не погледна.

За да удържа мрака, той почна да планира. Какво ще прави, когато излезе? Когато излезе. Трябваше да си го казва насила. Не че не вярваше на Далинар. Умът му обаче… умът му го предаваше и нашепваше неистини.

Изкривявания. В сегашното си състояние можеше да повярва, че Далинар лъже. Че Върховният принц тайно желае Каладин да е в затвора. В края на краищата, Каладин бе ужасен телохранител. Не успя да направи нищо за тайнствените отброявания, надраскани по стените, и не успя да спре Убиеца в бяло.

Докато умът му нашепваше лъжи, Каладин можеше да повярва, че и в Мост Четири са доволни да се отърват от него — че желанието им да са телохранители е само преструвка, за да му угодят. А те тайно искат да живеят свой живот и да се радват, без Каладин да ги разваля.

Тези неистини трябваше да му се струват нелепи. Но не му се струваха.

Щрак.

Каладин внезапно отвори очи и се стегна. Дали не идваха да го отведат на екзекуция, каквото беше желанието на краля? Скочи на крака и зае бойна стойка, готов да метне празната паница.

Тъмничарят на прага на килията се ококори и отстъпи.

— Бурята да те отнесе, човече. Мислех, че спиш. Е, излежа си присъдата. Кралят те помилва днес. Даже не си разжалван. — Човекът се почеса по брадичката и отвори вратата на килията. — Май си късметлия.

Късметлия. Все това разправяха за Каладин. Ала очакването на свободата пропъди мрака в него. Каладин доближи вратата. Предпазливо. Излезе навън и пазачът отстъпи.

— Не си доверчив, а? — попита той. Беше светлоок от ниските данове. — Сигурно затова си добър телохранител.

Човекът даде знак на Каладин да излезе пръв.

Каладин чакаше.

Накрая тъмничарят въздъхна.

— Добре тогава.

И пръв излезе в коридора.

Каладин го последва и установи, че с всяка крачка се връща назад с няколко дни. Заключва мрака. Той не е роб. Той е войник. Капитан Каладин. Изтърпя това… колко? Две или три седмици? Толкова кратко време обратно в клетката.

Сега беше свободен. Можеше да се върне към живота си на телохранител. Ала нещо… нещо се бе променило.

Никой никога, никога вече няма да ми стори това. Нито крал, нито пълководец, нито Сиятелен господар или господарка.

Първо щеше да умре.

Минаха един прозорец от подветрената страна и Каладин вдъхна хладния свеж въздух. През прозореца се разкриваше обикновен и скучен изглед към лагера, но му се видя прекрасен. Ветрецът разбърка косата му и той си позволи да се усмихне широко. Попипа брадата си. Обрасла беше с няколкоседмична четина. Трябваше Скалата да го обръсне.

— Ето — каза тъмничарят. — Свободен е. Можем ли най-сетне да приключим с театъра, ваше височество?

Ваше височество ли? Каладин се обърна към другата страна на коридора, където пазачът бе спрял пред някаква килия — от по-големите, разположени в самия коридор. Каладин беше турен в най-дълбоката килия, далече от прозорците.

Тъмничарят завъртя ключа в ключалката на дървената врата и я отвори. Адолин Колин — облечен в проста тясна униформа — пристъпи навън. И той беше обрасъл, но брадата му беше руса, изпъстрена с черно. Князчето пое дълбоко дъх, обърна се към Каладин и кимна.

— Затворил е и Вас? — изуми се Каладин. — Как…? Какво…?

Адолин се обърна към тъмничаря.

— Изпълнени ли са заповедите ми?

— Чакат в стаята ей тук, господарю — притеснено отвърна човекът.

Адолин кимна и се отправи нататък.

Каладин настигна тъмничаря и го улови за ръката.

— Какво става тук? Кралят е затворил наследника на Далинар?

— Кралят няма нищо общо. Сиятелният господар Адолин настоя. Отказа да си тръгне, докато ти си тук. Опитахме да го спрем, ама човекът е принц. Не можем да го накараме да направи и едно проклето нещо, дори да си тръгне. Заключи се в килията и ние можехме само да свикваме с това.

Невъзможно. Каладин изгледа Адолин, който крачеше по коридора. Принцът изглеждаше далеч по-добре, отколкото Каладин се чувстваше — явно беше видял някоя и друга баня, пък и килията му беше доста по-голяма и по-уединена.

Но си оставаше килия.

Значи за това е била шумотевицата тогава, няколко дни след затварянето ми, разсъди Каладин. Адолин е дошъл и се е затворил.

Изтича да го настигне.

— Защо?

— Не ми се струваше правилно ти да си тук — отвърна Адолин, като продължи да гледа напред.

— Аз провалих възможността Ви да се дуелирате със Садеас.

— Без тебе щях да бъда или осакатен, или мъртъв. И така пак нямаше да мога да се дуелирам със Садеас. — Принцът спря и погледна Каладин. — Освен това, ти спаси Ренарин.

— Такава ми е работата.

— Значи трябва да ти плащаме повече, мостови. Понеже не знам да съм срещал друг човек, който да скочи без доспехи в бой между шестима Броненосци.

Каладин се свъси.

— Я чакайте малко. Да не сте с парфюм? В затвора?

— Е, не е нужно да ставам варварин, само защото съм зад решетките.

— Ама че сте глезльо, Бурята да го отнесе — усмихна се Каладин.

— Аз съм изискан, див селяндур такъв — отвърна Адолин и се ухили. — При това трябва да те осведомя, че тук бях принуден да се къпя със студена вода.

— Горкото момче.

— Така си е.

Адолин се поколеба, после подаде ръка.

Каладин я стисна.

— Съжалявам, че провалих замисъла.

— Ба. Не си го провалил ти. Елокар го провали. Мислиш, че не можеше просто да пренебрегне твоето искане и да ми даде възможността да уточня предизвикването на Садеас? Той взе да капризничи, вместо да овладее тълпата и да продължи напред. Проклет човек.

Каладин замига от тези безочливи приказки, после хвърли поглед на тъмничаря, който беше поизостанал и се стараеше да не се натрапва.

— Онези работи, които ти каза за Амарам — продължи Адолин. — Верни ли са?

— До едно.

Адолин кимна.

— Винаги съм се чудел какво ли крие този човек — рече той и продължи да крачи.

— Чакайте — каза Каладин и притича да го настигне. — Вие ми вярвате?

— Баща ми — подзе Адолин — е най-добрият човек, когото познавам. Навярно е най-добрият човек изобщо. Дори и той избухва, прави погрешни преценки, а и миналото му е бурно. Амарам никога не върши нищо погрешно. Ако чуеш какво се говори за него, все едно хората очакват да свети в тъмното и да пикае нектар. А на мен това ми намирисва на човек, който се престарава да поддържа името си.

— Баща Ви казва, че не трябвало да опитвам да се дуелирам с него.

— Аха — отговори Адолин, когато стигна вратата в края на коридора. — Двубоите са уредени по начин, който според мен ти просто не разбираш. Един тъмноок не може да предизвиква човек като Амарам, пък и ти определено не биваше да го правиш, както го направи. Постави краля в неудобно положение. Все едно се изплю върху някой дар, който ти е направил. — Адолин позамълча. — Разбира се, това не би трябвало да има значение за тебе. Не и след днешния ден.

Адолин отвори вратата. Повечето от Мост Четири се бяха насъбрали в тясната стаичка на тъмничарите. Една маса и столове бяха сместени в ъгъла, за да има място за двадесетината мъже, които отдадоха чест на Каладин при отварянето на вратата. Начаса свалиха ръце и завикаха приветствия.

Този шум… този шум надви мрака и накрая той напълно изчезна. Каладин с усмивка пристъпи към хората си, стискаше ръце и слушаше как Скалата се шегува с брадата му. Ренарин също беше тук в униформата на Мост Четири. Веднага отиде при брат си и му заговори тихо и тържествуващо, ако и да беше извадил онази кутийка, която обичаше да върти из ръцете си.

Каладин погледна настрани. Кои бяха мъжете до стената? От свитата на Адолин. Оръжейници ли бяха? Носеха някакви завити с чаршафи неща. Адолин влезе и звучно плесна с ръце да смълчи Мост Четири.

— Оказва се — подзе той, — че притежавам не един, а два нови Меча и три Брони. Княжеството Колин сега разполага с почти половината мечове и Брони в цял Алеткар, а аз съм определен за шампион в дуелите. Не е изненадващо, като имаме предвид, че Релис отпътува с кервана за Алеткар вечерта след нашия бой. Баща му го отпрати в опит да потули срама от пълния разгром. — Пълен набор от Меч и Броня отива у генерал Хал. Наредих също две Брони да се дадат на подходящи високопоставени светлооки във войската на баща ми. — Адолин кимна по посока на чаршафите. — Това ни оставя един пълен набор. Аз лично съм любопитен да видя дали преданията са верни. Ако един тъмноок обвърже Меч, ще се промени ли цветът на очите му?

Каладин в миг изпита неподправен ужас. Отново. Случваше се отново.

Оръжейниците свалиха чаршафите и разкриха блестящо сребристо оръжие. Двуостър меч с гравирани по средата усукани ластари. Мъжете отвиха и поставената в краката им Броня — боядисана в оранжево, отнета от онзи, за чийто разгром помогна Каладин.

Вземеше ли ги, всичко щеше да се промени. На Каладин начаса му призля, почти се поболя. Той се обърна към Адолин.

— И мога да правя с тях каквото пожелая?

— Вземи ги — отговори Адолин и кимна. — Твои са.

— Вече не — съобщи Каладин и посочи един от Мост Четири. — Моаш. Вземи ги. Ти вече си Броненосец.

Цветът се отцеди от лицето на Моаш. Каладин се подготви. Последния път… потрепери, когато Адолин го грабна за рамото. Ала трагедията от амарамовата армия не се повтори. Адолин просто го измъкна обратно в коридора и вдигна ръка да смълчи мостовите.

— Само миг — рече им той. — Никой да не мърда.

После заговори на Каладин с по-тих глас.

— Давам ти Броня и Меч.

— Благодаря. Моаш ще ги ползва добре. Той се учи при Захел.

— Не ги дадох на него. Дадох ги на теб.

— Ако наистина са мои, значи мога да правя с тях каквото пожелая. Или не са наистина мои?

— Какво ти има? — попита Адолин. — Та за това мечтае всеки войник, светлоок или тъмноок. Това от злоба ли е? Или… е…

Принцът изглеждаше напълно сащисан.

— Не е от злоба — меко отговори Каладин. — Адолин, тези Мечове са погубили твърде много хора, които обичам. Не мога да ги гледам, не мога да ги докосвам, без да виждам кръв.

— Ще станеш светлоок. Дори цветът на очите ти да не се промени, ще се смяташ за светлоок. Броненосците незабавно приемат четвърти дан. Можеш да предизвикаш Амарам на двубой. Целият ти живот ще се промени.

— Не искам животът ми да се променя, понеже съм станал светлоок. Искам животът на хората като мен… какъвто съм сега… да се промени. Този дар не е за мен, Адолин. Не се мъча да Ви правя напук. Нито пък на друг. Просто не искам Меч и Броня.

— Убиецът ще се върне — отговори Адолин. — И двамата го знаем. Предпочитам да ме подкрепяш срещу него с Броня.

— По-полезен ще съм без тях.

Адолин се свъси.

— Нека ги дам на Моаш. Видяхте на бойното поле, че мога да се оправям и без Броня и Меч. Ако ги дадем на един от най-добрите ми хора, ще бъдем трима, а не само двама срещу убиеца.

Адолин погледна вътре в стаята, после пак към Каладин, скептично.

— Ти си луд, нали разбираш.

— Ще приема това.

— Добре — отговори Адолин и се върна в стаята. — Ти. Моаш, нали така? Май Бронята и Мечът вече са твои. Поздравления. Сега си по-високопоставен от почти всички в Алеткар. Избери си родово име и помоли да се присъединиш към някой от домовете под знамето на Далинар, или пък, ако имаш склонност, основи свой дом.

Моаш погледна Каладин за потвърждение. Каладин кимна.

Високият мостови отиде в ъгъла, пресегна се и докосна с пръсти меча. Прокара ги чак до ефеса, после го взе и го вдигна със страхопочитание. Подобно на повечето Мечове, и този беше грамаден, но Моаш го държеше с лекота с една ръка. Хелиодорът в ябълката проблесна ярко.

Моаш погледна другарите си от Мост Четири — море от широко отворени очи и безмълвни уста. Около него се надигнаха духчета на славата, въртяща се маса от поне две дузини светещи клъбца.

— Очите — обади се Лопен. — Не трябва ли да се променят?

— Ако това въобще се случва — обясни Адолин, — може да е чак след като той обвърже оръжието. Отнема седмица.

— Сложете ми Бронята — каза Моаш на оръжейниците. Настойчиво, все едно се боеше да не му я отнемат.

— Стига толкова! — проговори Скалата, когато оръжейниците се заловиха за работа. Гласът му прозвуча като затворен в плен гръм. — Трябва да устроим тържество! Велики капитане Каладин, Благословени от Бурята, обитателю на тъмниците, сега ще дойдеш да хапнеш от моята яхния. Ха! Готвя я, откакто те затвориха.

Каладин се остави мостовите да го изведат на слънце. Навън чакаше тълпа войници, включително мнозина от другите мостове. Те го поздравяваха. Каладин съгледа Далинар, който стоеше по-настрани. Адолин отиде при баща си, ала Далинар гледаше Каладин. Какво означаваше този поглед? Толкова замислен. Каладин отмести очи и прие поздравите на мостовите, които стискаха ръката му и го тупаха по гърба.

— Какво каза, Скала? — попита той. — Че си готвил по една яхния за всеки мой ден в затвора?

— Не — намеси се Тефт и се почеса по брадата. — Пустият му рогоядец готви една яхния и тя къкри вече със седмици. Не ни дава да я опитаме и държи да става посред нощ да я наглежда.

— Яхния за празнуване — уточни Скалата и скръсти ръце. — Трябва да къкри дълго време.

— Е, да вървим при яхнията тогава — каза Каладин. — Определено мога да хапна нещо по-добро от затворническата храна.

Войниците нададоха радостни възгласи и се сипнаха към казармата. Докато вървяха, Каладин улови Тефт за ръката и попита:

— Как го приеха? Затварянето ми?

— Приказваха да те освободим — тихо призна Тефт. — Вразумих ги. Не е добър войник онзи, който не е полежал зад решетките ден-два. Това си е част от работата. Не те разжалваха, значи са искали само леко да те пернат през ръцете. Момчетата видяха истината тук.

Каладин кимна.

Тефт хвърли поглед към другите.

— Затаили са много гняв към този Амарам. И са доста любопитни. Всичко, свързано с миналото ти, ги кара да приказват, нали знаеш.

— Заведи ги обратно в казармата. Ще ви настигна след малко.

— Не се бави. Момчетата пазят тези порти вече три седмици. Дължиш им техния празник.

— Ще дойда — обеща Каладин. — Искам само да кажа няколко думи на Моаш.

Тефт кимна и отиде да подкара мостовите. Предната стаичка на затвора изглеждаше пуста, когато Каладин влезе отново. Вътре бяха само Моаш и оръжейниците. Каладин приближи и загледа как приятелят му свива в юмрук облечената си в Броня ръка.

— Още ми е трудно да повярвам, Кал — рече Моаш, докато оръжейниците нагласяха гръдната броня. — В името на Бурите… Сега струвам повече от някои кралства.

— Не те съветвам да продаваш Бронята и Меча, поне не на чужденци. Такова нещо може да се приеме за държавна измяна.

— Да продавам? — възкликна Моаш и бързо вдигна поглед. Пак сви юмрук. — Никога.

Той се усмихна с чиста радост, когато гръдната броня застана на мястото си.

— Аз ще му помогна с останалото — рече Каладин на оръжейниците. Те неохотно се оттеглиха и ги оставиха сами.

Каладин помогна на Моаш да намести единия паулдрон на рамото си.

— В затвора имах доста време да помисля — подзе той.

— Мога да си представя.

— И с времето стигнах до няколко решения — продължи Каладин, а паулдронът прилегна на мястото си. — Едното е, че твоите приятели са прави.

Моаш рязко се обърна към него.

— И?

— И ти ще им кажеш, че съм съгласен с техния план. Ще направя каквото поискат от мен, за да им помогна да… изпълнят задачата си.

Стаята притихна някак особено.

Моаш го хвана за ръката.

— Казах им, че ще разбереш. — Той посочи Бронята си. — И това тук ще помогне с нещата, които трябва да направим. А когато свършим, мисля си, че един човек, когото ти предизвика, трябва да получи същото.

— Съгласявам се, единствено защото е за по-добро. За тебе, Моаш, това е отмъщение. И не се мъчи да отричаш. Аз наистина мисля, че Алеткар се нуждае от това. Може би и светът.

— О, знам — отговори Моаш и си сложи шлема с вдигнато забрало. Пое дълбоко дъх, пристъпи и се олюля. Почти падна на земята. Закрепи се, като се опря на масата. Тя изхрущя под пръстите му и дървото се нацепи.

Той зяпна и се разсмя.

— Това… това ще промени всичко. Благодаря ти, Каладин. Благодаря ти.

— Хайде да повикаме оръжейниците да ти помогнат да я свалиш.

— Не. Ти отивай на проклетото тържество на Скалата. Аз ще ида на тренировъчната площадка да се упражнявам! Няма да сваля Бронята, докато не почна да се движа в нея естествено.

Като знаеше колко труд влага Ренарин в разучаването на своята Броня, Каладин подозираше, че това може да трае по-дълго, отколкото Моаш очаква. Не каза нищо. Излезе отново навън. Наслади се за миг на слънцето, затворил очи и обърнал лице към небето.

После отърча при Мост Четири.

67. Злост и жлъч

„Пътят ми бе избран съвсем преднамерено. Да, съгласен съм с всичко, което казваш за Раисе, включително за страшната опасност, която той представлява.“

Далинар спря на завоите, водещи надолу от Иглата. Навани бе до него. В гаснещата светлина гледаха реката от хора, които се стичаха в лагерите от Пустите равнини. Армиите на Бетаб и Роион се връщаха от нападението на платото подир своите Върховни принцове, които навярно се бяха прибрали малко по-рано.

Отдолу към двореца приближаваше ездач; може би носеше на краля вести за нападението. Далинар погледна един от телохранителите си — тази вечер разполагаше с четирима, двама за него и двама за Навани — и му даде знак.

— Искате подробностите ли, господарю? — попита мостовият.

— Ако обичаш.

Човекът отърча надолу по завоите. Далинар умислено гледаше как се отдалечава. Тези войници бяха забележително дисциплинирани предвид произхода им, ала не бяха професионалисти. Не им се понрави, че той хвърли капитана им в затвора.

Смяташе обаче, че те не биха създавали тревоги заради това.

Капитан Каладин ги водеше добре — той беше тъкмо такъв офицер, какъвто Далинар търсеше. Беше предприемчив не защото искаше повишение, а заради задоволството от добре свършената работа. Подобни войници често започваха трудно, докато се научат да се държат разумно. В името на Бурите. Самият Далинар на няколко пъти в живота си бе имал нужда от подобни тежки уроци.

Продължи да слиза бавно с Навани. Тази вечер тя сякаш грееше. Косите ѝ бяха украсени със сапфири, които сияеха меко в светлината. Навани обичаше да се разхождат заедно. Не бързаха за увеселението.

— Все си мисля — каза тя, продължавайки предишния им разговор, — че трябва да има начин да използваме фабриалите като помпи. Виждал си скъпоценни камъни, които са направени така, че да привличат определени субстанции, но не и други. Най-полезно е с неща като улавянето на дима над огъня. Можем ли да направим нещо, което да работи с водата?

Далинар изсумтя и кимна.

— Все повече и повече сгради в лагерите са водоснабдени — продължи Навани — по карбрантски маниер. Но в тях за придвижването на водата по тръбите се използва земното притегляне. Представям си истинско движение, със скъпоценни камъни в краищата на тръбите, които да притеглят водния поток обратно на земното привличане…

Далинар пак изсумтя.

— Онзи ден направихме пробив в изработката на новите Мечове.

— Какво? Наистина ли? Какво стана? Кога ще имате готов Меч?

Навани се усмихна и го хвана под ръка.

— Какво има?

— Просто виждам, че ти си оставаш същия — отговори тя. — Нашият пробив се състоеше в осъзнаването, че скъпоценните камъни в Мечовете — използвани за тяхното обвързване — може би не са били част от тях в началото.

Далинар се умисли.

— Това важно ли е?

— Да. Ако е вярно, значи Остриетата не се зареждат от камъните. Заслугата е на Рушу, която попита защо един Меч може да бъде призоваван и освобождаван, дори и камъкът му да е потъмнял. Нямахме отговор и тя прекара последните няколко седмици в разговори с Карбрант. Ползваше една от новите съобщителни станции. Сдоби се с откъс от времето няколко десетилетия след Измяната. В източника се говори за хора, които се учили да призовават и освобождават Мечовете като добавят към тях скъпоценни камъни. Явно случайна украса.

Далинар се свъси. Минаха край един шистокор, над който градинарят се трудеше и в този късен час — внимателно го пилеше и си тананикаше. Слънцето бе залязло; на изток току-що бе изгряла луната Салас.

— Ако това е вярно — радостно продължи Навани, — то ние отново се връщаме в положението да не знаем съвсем нищо за изработването на Мечовете.

— Не виждам защо това да е пробив.

Навани се усмихна и го потупа по ръката.

— Представи си как през последните пет години си вярвал, че противникът използва Войната на Диалектур като пример за своята тактика, и изведнъж ти докладват, че той дори не е чувал за този трактат.

— А…

— Ние допускахме, че по някакъв начин силата и лекотата на Мечовете е фабриал, захранван от скъпоценния камък. А може да не е така. Като че ли предназначението на скъпоценния камък е да се ползва само в първоначалното обвързване на Меча. Нещо, от което Сияйните не са имали нужда.

— Чакай. Не са ли?

— Не и ако този откъс е достоверен. Внушението е, че Сияйните са могли винаги да освобождават и да призовават Остриетата, но тази способност била загубена с времето. Възстановила се, едва когато някой добавил скъпоценен камък към оръжието си. Откъсът казва, че оръжията всъщност нагаждали формата си, за да приемат камъните, но не знам дали да вярвам на това.

— Както и да е, след като Сияйните паднали, но преди хората да се научили да слагат камъни в Мечовете и да ги обвързват, оръжията явно оставали свръхестествено леки и остри, въпреки че обвързването било невъзможно. Това би обяснило още няколко откъса от източници, които четох и ми се сториха объркващи…

Тя продължи да говори. Гласът ѝ беше приятен на Далинар. Подробностите по изработката на фабриали обаче сега не бяха важни за него. Грижа го беше. Трябваше да е така. И за Навани, и за потребностите на кралството.

Просто не можеше точно сега. Обмисляше подготовката за похода в Пустите равнини. Как да опази Превръщателите от погледите на хората, както те предпочитаха. Чистотата не биваше да създава трудности. Колко писари трябваше да води. Коне. Оставаше само една седмица и Далинар беше готов с повечето неща, например с изграждането на подвижните мостове и изчисленията по снабдяването. Но винаги имаше какво още да се предвиди.

За нещастие, не можеше да предвиди най-голямата променлива, не и с точност. Не знаеше с колко войска ще разполага. Зависеше от това кои Върховни принцове щяха да се съгласят да тръгнат с него, ако изобщо някой се съгласеше. Оставаше по-малко от седмица, а той още не знаеше със сигурност дали някой ще дойде.

Най-голяма полза ще имам от Хатам, размишляваше Далинар. Той води стегната войска. Само Аладар да не беше взел така твърдо страната на Садеас; не мога да разбера този човек. Танадел и Бетаб… Бурите да го отнесат, да взема ли техните наемници, ако някой от двамата се съгласи да дойде? Такива войници ли искам? А смея ли да откажа дори едно копие, което идва при мен?

— Няма да получа от теб хубав разговор тази вечер, нали? — попита Навани.

— Не — призна Далинар. Стигнаха в основата на Иглата и поеха на север. — Съжалявам.

Навани кимна и той видя как маската ѝ се пропуква. Говореше за работата, колкото да говори за нещо. Далинар спря до нея.

— Знам, че те боли — меко рече той. — Но ще попремине.

— Тя не ми позволяваше да ѝ бъда майка, Далинар — каза Навани, вгледана в далечината. — Знаеш ли това? Сякаш… сякаш щом стана девойка, Ясна вече нямаше нужда от майка. Опитвах да се сближа с нея, а срещах такава студенина, все едно самото ми присъствие ѝ напомняше, че някога е била дете. Какво стана с малкото ми момиченце, което задаваше толкова много въпроси?

Далинар я придърпа към себе си. Благоприличието можеше да върви в Преизподнята. Наблизо телохранителите се разшаваха и се обърнаха на другата страна.

— Ще ми отнемат и сина — прошепна Навани. — Опитват се.

— Аз ще го защитя — обеща Далинар.

— А кой ще защити теб?

Далинар нямаше отговор на този въпрос. Да каже, че телохранителите ще свършат тази работа, звучеше изтъркано. Не това го питаше Навани. Кой ще те защити, когато убиецът се върне?

— Почти ми се иска да се провалиш. Като удържаш единството на кралството, ти се превръщаш в мишена. Ако всичко просто рухне и отново се разделим на княжества, може би той ще ни остави на мира.

— И тогава ще дойде бурята — тихо каза Далинар. Дванадесет дни.

Навани най-сетне се отдръпна, кимна и възвърна самообладанието си.

— Прав си, разбира се. Просто… за пръв път ми е. Да се справям с това. Как успя, когато Шшшш умря? Знам, че я обичаше, Далинар. Не е нужно да отричаш заради мен.

Далинар се умълча. Първия път. Загатване, че смъртта на Гавилар не я е съсипала. Навани никога не беше намеквала толкова открито за… трудностите между нея и Гавилар.

— Съжалявам — каза тя. — Толкова труден ли беше въпросът, заради това кой го задава? — Прибра кърпичката, с която попиваше очите си. — Извини ме. Знам, че не искаш да говориш за нея.

Не че въпросът беше труден. Далинар не помнеше съпругата си. Странно, можеше със седмици да не забелязва тази празнота в спомените си, промяната, която бе откъснала част от него и после бе затворила раната. Без никакво чувство при споменаването на името ѝ, което той не можеше да чува.

Най-добре да говори за друго.

— Не мога да не заключа, че убиецът е замесен във всичко това, Навани. Бурята, която се задава, тайните на Пустите равнини, дори Гавилар. Брат ми знаеше нещо и не го сподели с никого от нас. — Трябва да намериш най-важните думи, които човек може да каже. — Бих дал почти всичко да разбера какво е то.

— Предполагам. Ще се върна към тогавашните ми дневници. Може да е казал нещо, което да ни даде следа. Но те предупреждавам, че съм се вглеждала в тези записи десетки пъти.

Далинар кимна.

— Както и да е, днес си имаме грижа. Те са нашата цел днес.

Двамата се обърнаха и погледаха как каретите трополят край тях по посока на близкия басейн, където светлините бяха меко виолетови в нощта. Далинар присви очи и видя да се приближава колата на Рутар. Върховният принц беше загубил всички Брони и Мечове с изключение на собственото си Острие. В бъркотията бяха успели да отрежат дясната ръка на Садеас, ала главата си оставаше. А тя беше отровна.

Другите Върховни принцове не бяха по-малко трудни от Садеас. Противяха се на Далинар, понеже искаха нещата да вървят лесно, както навремето. Засищаха се с богатствата и игрите си. Празненствата го показваха пределно ясно с екзотичните храни и пищни одежди.

Самият свят отиваше към края си, а алетите се веселяха.

— Не бива да ги презираш — рече Навани.

Далинар се свъси още повече. Навани го разбираше твърде добре.

— Чуй ме, Далинар — рече тя и го обърна, за да я погледне в очите. — Излязло ли е нещо добро, когато бащата мрази децата си?

— Не ги мразя.

— Презираш разточителството им и малко ти остава да презреш тях самите. Те живеят както знаят, както обществото ги е научило, че подобава. Няма да ги промениш с презрение. Ти не си Шут; работата ти не е да им се надсмиваш. Работата ти е да ги прегърнеш, да ги насърчиш. Поведи ги, Далинар.

Той пое дълбоко дъх и кимна.

— Ще ида на острова за дамите — каза Навани, щом забеляза, че мостовият се връща с вестите от Пустите равнини. — Смятат ме за причудлива останка от нещо, което е по-добре да остане в миналото, но си мисля, че все пак ме слушат. Понякога. Ще направя каквото мога.

Разделиха се. Навани забърза към празненството, а Далинар се забави да чуе сведенията от мостовия. Нападението на платото беше успешно и скъпоценното ядро бе взето. Стигането до платото отне доста време — то се намираше дълбоко в Равнините, почти на предела на проучената област. Паршендите не бяха дошли да се сражават за ядрото, ала техни съгледвачи бяха наблюдавали отдалеч.

Пак са решили да не се бият, помисли Далинар, докато изминаваше последните крачки към увеселението. Какво означава тази промяна? Какво са намислили?

Мястото на празненството се състоеше от няколко направени с Превръщател острови и се намираше до Иглата. Басейнът беше наводнен по обичая и изкуствените могили се издигаха между рекичките. Водата сияеше. За да се постигне това приказно впечатление, вътре бяха потопени сфери, много сфери. Пурпурни, за да си прилягат с луната, която тъкмо се издигаше над хоризонта, виолетова и крехка.

Тук-там бяха наслагани фенери, но с по-тъмни сфери, навярно да не отвличат от сиянието на водата. Далинар мина по мостчетата до най-далечния остров — кралския, където дамите и господата се смесваха и където бяха поканени само най-издигнатите. Далинар знаеше, че тук ще намери Върховните принцове. Дори Бетаб, който току-що се бе върнал от платото, вече беше на острова. Разбира се, бързото му връщане от нападението се дължеше на това, че той предпочиташе да ползва наемни войски. Щом вземеха скъпоценното ядро, Бетаб често се прибираше начаса с плячката и оставяше хората си да се оправят сами.

Далинар мина край Шута, който се беше върнал във военните станове с присъщата си тайнственост и обиждаше когото свари. Далинар нямаше желание днес да разменя словесни нападки с него. Вместо това потърси Вама — Върховният принц като че наистина се вслуша в призивите му последния път, когато вечеряха. Може би с още малко побутване щеше да се съгласи да се присъедини към Далинар за нападението над паршендите.

Докато Далинар минаваше през острова, го следваха погледи и почваха приглушени разговори. Вече бе свикнал да очаква тези погледи, ала те продължаваха да го притесняват. Дали пък тази вечер не бяха повече? Дали не се задържаха по-продължително? Напоследък не можеше да се появи в обществото, без да долови усмивки по устните на твърде много хора, сякаш всички те участваха в някаква голяма шега, която не му казваха.

Свари Вама да разговаря с три възрастни дами. Едната беше Сиви, върховна господарка от двора на Рутар, която противно на обичая бе оставила съпруга си да се грижи за владенията им и лично бе дошла в Пустите равнини. Подсмихна се при вида на Далинар, а очите ѝ бяха пронизващи като ками. Кроежът за отслабване на Садеас почти се беше провалил, ала това се случи отчасти, защото щетите и срамът бяха понесени от Рутар и Аладар. Двамата загубиха Броненосци в боя с Адолин.

Е, Рутар и Аладар никога нямаше да минат на далинарова страна — те бяха най-силните поддръжници на Садеас.

Четиримата се умълчаха, когато Далинар отиде при тях. Върховният принц Вама присви очи в смътната светлина и го огледа от глава до пети. Зад кръглоликия принц стоеше виночерпец с бутилка от едно или друго екзотично питие. Вама често носеше от своите напитки по празненствата, независимо от това кой е домакинът. Мнозина смятаха за политическа победа да се покажат достатъчно добри събеседници, та да спечелят глътка от внесеното от него.

— Вама — продума Далинар.

— Далинар.

— Искам да обсъдя нещо с тебе — продължи Далинар. — Впечатлен съм от постигнатото от теб на платата с леката ти конница. Кажи ми как преценяваш кога да рискуваш и да нападнеш с всичките си ездачи? Загубата на конете лесно може да надхвърли приходите ти от скъпоценните ядра, а ти успяваш да уравновесиш това с хитри стратегии.

— Аз… — Вама въздъхна и отмести поглед. Наблизо неколцина младежи гледаха Далинар и се подсмихваха. — Всичко е въпрос на…

В другия край на острова се разнесе по-силен шум. Вама пак заговори, но очите му току пробягваха нататък. Последва взрив на още по-звучен смях. Далинар се насили да погледне. Видя жени, покрили устите си с длан, и мъже, които се прокашлят, та да затулят възклицанията. Половинчати опити за запазване на алетското благоприличие.

Далинар отново се обърна към Вама.

— Какво става?

— Съжалявам, Далинар.

До него Сиви пъхна под мишница някакви листове. Понесе погледа на Далинар с пресилено безгрижие.

— Извинете ме — рече той. Свил ръце в юмруци, Далинар се отправи към източника на шума в другия край на острова. Щом наближи, онези стихнаха, разделиха се на по-малобройни групички и взеха да се разотиват. Бързото им пръсване изглеждаше почти нарочно. Така го оставиха лице в лице със Садеас и Аладар, които стояха заедно.

— Какви ги вършите? — попита ги Далинар.

— Празнуваме — отвърна Садеас и тикна в уста парче плод. — Очевидно е.

Далинар пое дълбоко дъх. Изгледа Аладар, дълговрат и плешив, с мустаци и брадица под долната устна.

— Би трябвало да се срамуваш — изръмжа му Далинар. — Навремето брат ми те имаше за приятел.

— А мене — не? — обади се Садеас.

— Какво сте направили? — поиска да узнае Далинар. — За какво приказват всички и се подхилкват в шепа?

— Все приемаш, че аз съм направил нещо — възрази Садеас.

— Понеже когато си помисля, че не си, бъркам.

Садеас се усмихна тънко. Накани се да отговори, обаче поразмисли и накрая само натъпка още един резен плод в устата си. Дъвчеше и се хилеше. Каза само:

— Вкусно е — и се обърна да си ходи.

Аладар се позабави, сетне поклати глава и го последва.

— Никога не съм си помислял, че си пале, което върви по петите на стопанина си, Аладар — провикна се Далинар подире му.

Никакъв отговор.

Далинар изръмжа и пак тръгна през острова в търсене на някой от неговия лагер, който да е чул какво става. Явно Елокар закъсняваше за собственото си увеселение, но Далинар вече го съгледа да се задава. Още нямаше и помен от Хал или Тешав — те несъмнено щяха да дойдат днес, когато Хал вече бе Броненосец.

Можеше и да се наложи Далинар да иде на някой от другите острови, където се сбираха по-дребните светлооки. Тръгна, но спря, понеже дочу нещо.

— А, Сиятелни господарю Амарам — провикна се Шутът. — Надявах се, че ще мога да те видя тази вечер. Цял живот се уча как да накарам хората да се чувстват нещастни и е истинска радост да срещна някого с такава вътрешна дарба в същото това умение, какъвто си ти.

Далинар се обърна и съгледа Амарам, който бе дошъл току-що. Носеше наметалото на Сияйните рицари и държеше под мишница куп листове. Спря до столчето на Шута. Осветената вода придаваше на лицата им лилав оттенък.

— Познавам ли те? — попита Амарам.

— Не — безгрижно отвърна Шутът. — Но за щастие можеш да добавиш това към списъка с много, много неща, за които си невеж.

— Обаче вече се запознахме — отвърна Амарам и подаде ръка. — Значи списъкът е с една точка по-къс.

— Моля ти се — възрази Шутът и отказа да се здрависа. — Не бих искал това да се допира до мен.

— Това?

— Нещото, което ползваш, за да изглеждат ръцете ти чисти, господарю Амарам. Ще да е някое истински силно вещество.

Далинар забърза нататък.

— Далинар — обади се Шутът и кимна.

— Шуте. Амарам, какви са тези книжа?

— Една от твоите писари ги взе и ми ги донесе — обясни Амарам. — Преписи от това се разпространявали на празненството преди да дойдеш. Чиновничката ти помислила, че Сиятелната Навани може да поиска да ги види, ако вече не ги е видяла. Къде е тя?

— Очевидно гледа да е по-далече от тебе — отбеляза Шутът. — Късметлийка.

— Шуте — остро рече Далинар. — Нещо против?

— Рядко.

Далинар въздъхна, обърна се към Амарам и взе хартиите.

— Сиятелната Навани е на друг остров. Знаеш ли какво пише тук?

Амарам посърна.

— Ще ми се да не знаех.

— Мога да те халосам по главата с чук — предложи с радост Шутът. — Един хубав удар ще ти помогне да забравиш и ще направи чудеса с мутрата ти.

— Шуте — безизразно повтори Далинар.

— Само се шегувам.

— А, хубаво.

— Чукът няма и да нащърби дебелата му чутура.

Амарам удивено се обърна към него.

— Много добре докарваш това изражение — похвали го Шутът. — Дължи се на голям опит, предполагам?

— Това ли е новият Шут? — попита Амарам.

— Имам предвид — поясни Шутът, — че не бих искал да наричам Амарам имбецил…

Далинар кимна.

— … понеже после има да му обяснявам какво значи думата, а се съмнявам някой от двама ни да разполага с толкова време.

Амарам въздъхна.

— Защо никой не го е убил досега?

— Тъп късмет. Късметлия съм, че всичките сте толкова тъпи — каза Шутът.

— Благодаря ти, Шуте — отвърна Далинар, взе Амарам под ръка и го замъкна настрани.

— Още едничка, Далинар! Само една последна обида и го оставям на мира.

Продължиха да вървят.

— Господарю Амарам — провикна се Шутът, стана да се поклони и заговори с тържествен глас. — Поздравявам те. Ти си онова, което по-незначителни малоумници като Садеас се домогват да станат.

— Книжата? — настоя Далинар, като подчертано не обръщаше внимание на Шута.

— Представляват запис на твоите… преживявания, Сиятелни — тихо отговори Амарам. — Които имаш по време на буря. Записани от самата Сиятелна Навани.

Далинар взе листовете. Неговите видения. Вдигна глава и забеляза как групи хора се трупат на острова, бърборят, смеят се и току го поглеждат.

— Разбирам — прошепна той. Сега скришните подсмихвания имаха смисъл. — Би ли намерил Сиятелната Навани.

— Както желаеш — отвърна Амарам, но се закова на място и посочи. Навани беше на съседния остров и крачеше към тях. Изглеждаше гневна.

— Какво мислиш, Амарам? За нещата, които се говорят за мене?

Амарам го погледна в очите.

— Явно това са видения от Всемогъщия, които ни се дават в много тежки времена. Иска ми се да знаех съдържанието им по-рано. Дават ми голяма вяра в моя пост и в това, че ти си турен за пророк на Всемогъщия.

— Един мъртъв бог не може да има пророци.

— Мъртъв… Не, Далинар! Очевидно тълкуваш неправилно тази забележка от виденията. Говори, че е мъртъв в умовете на хората, че те вече не се вслушват в заповедите му. Бог не може да умре.

Амарам изглеждаше толкова добросъвестен. А защо не помогна на синовете ти? Гласът на Каладин отекна в ума на Далинар. Разбира се, тогава Амарам отиде при него, извини се и обясни, че — с издигането си в Сияен рицар — не можел да помага на едната страна срещу другата. Каза, че трябва да стои над ежбите между Върховните принцове, дори и това да му причинява болка.

— А предполагаемият Вестител? Нещата, за които те помолих? — попита Далинар.

— Още проучвам.

Далинар кимна.

— Изненадах се — отбеляза Амарам, — че остави роба начело на телохранителите си.

Той хвърли поглед настрани. Далинаровите пазачи за тази нощ стояха току до острова, на обособено място заедно с останалите телохранители и адютанти, включително и поверениците на присъстващите благородни дами.

Съвсем неотдавна малцина имаха потребност да водят охрана на празненство. А сега мястото беше претъпкано. Капитан Каладин не беше тук; той почиваше след престоя зад решетките.

— Добър войник е — тихо отговори Далинар. — Просто носи белези, които трудно зарастват.

Веделедев ми е свидетел, рече си той, че и аз имам същите.

— Просто се тревожа, че не е способен да те защитава както трябва — продължи Амарам. — Твоят живот е важен, Далинар. Ние се нуждаем от виденията ти, от това да ни водиш. Но ако вярваш на този роб, така да бъде. Макар че аз определено не бих имал нищо против да чуя едно извинение от него. Не заради суетата ми, а за да знам, че е загърбил заблудата си.

Далинар не отговори, понеже Навани мина по мостчето и дойде на техния остров. Шутът подхвана някаква обида, но Навани го перна през лицето с книжата и почти не го погледна, докато вървеше към Далинар. Шутът я проследи с очи. Търкаше лицето си и се усмихваше.

Забеляза листовете в ръката на Далинар, когато стигна при него и Амарам. Двамата сякаш стояха сред море от развеселени погледи и приглушен смях.

— Добавили са думи — просъска Навани.

— Какви? — попита Далинар.

Тя размаха листовете.

— Такива! Чу ли какво пише тук?

Той кимна.

— Не е както аз го написах. Променили са тона, някои от думите ми, за да внушат, че цялото преживяване е смехотворно, и аз просто ти угаждам. По-лошо, добавили са забележки, с друг почерк, които подиграват думите и делата ти. — Тя пое дълбоко дъх в опит да се успокои. — Далинар, мъчат се да унищожат и последните остатъци от доверие в теб.

— Разбирам.

— Откъде са се сдобили с това? — попита Амарам.

— Откраднали са ги, не се съмнявам — отговори Далинар и осъзна нещо. — Навани и синовете ми винаги имат охрана, но когато напуснат покоите си, нещата вътре остават почти без защита. Може би в това отношение сме твърде небрежни. Разбрал съм погрешно. Смятах, че той ще нападне физически.

Навани гледаше морето светлооки, много от които се тълпяха около Върховните принцове в меката виолетова светлина. Предателство. Нахлуване. Онова, което беше лично, се разкри, беше подигравано и показано пред света.

— Далинар, съжалявам — каза Амарам.

— И не са изменили самите видения? — попита Далинар. — Преписали са ги точно?

— Доколкото мога да преценя, да — отговори Навани. — Но тонът е различен. И тези подигравки. В името на Бурите. Призлява ми от това. Когато открия жената, която го е направила…

— Спокойно, Навани — прекъсна я Далинар и положи длан на рамото ѝ.

— Как можеш да говориш така?

— Защото това е детинска постъпка на хора, които си въобразяват, че истината ще ме злепостави.

— Ами коментарите! Измененията. Направили са всичко по силите си да те изложат. Дори са успели да отслабят онова място, където предлагаш превод на Нотното писмо на зората. Това…

— „Както не се боя от дете с оръжие, което не може да вдигне, така никога не ще се побоя от ума на мъж, който не може да мисли.“

Навани се навъси.

— Това е от Пътят на кралете — обясни Далинар. — Аз не съм някакъв си юноша, който се свени на първото си празненство. Садеас бърка с убеждението си, че аз ще отговоря на това така, както той би отговорил. За разлика от меча, подигравката ранява само толкова, колкото ти ѝ позволиш.

— Но това те наранява, Далинар — възрази Навани и го погледна в очите. — Виждам го.

Надяваше се другите да не го познават толкова добре, че да видят онова, което Навани виждаше. Да, болеше го. Понеже виденията бяха негови, поверени нему, за да ги сподели за доброто на хората, а не за да бъдат осмивани. Не от смеха го болеше, а от загубата на онова, което можеше да се случи.

Отдръпна се от Навани и тръгна през множеството. Сега му се струваше, че някои погледи са печални, не само развеселени. Може и да си въобразяваше, но му се струваше, че има хора, които повече го съжаляват, отколкото го подиграват.

Не знаеше кое чувство е по-тежко.

Стигна до трапезата в дъното на острова. Тук взе един грамаден тиган, подаде го на втрещената прислужница и се покатери на масата. Опря се с една ръка на стълба на лампата и огледа тълпата. Тук бяха най-важните хора в Алеткар.

Онези, които още не го гледаха, сега се обърнаха, потресени, че е там горе. Видя в далечината как Адолин и Сиятелната Шалан бързат към острова. Навярно току-що бяха пристигнали и бяха чули мълвата.

Далинар огледа множеството и изрева:

— Онова, което прочетохте, е истина.

Последва вцепенено мълчание. Да превръщаш сам себе си в зрелище по такъв начин не беше прието в Алеткар. Той обаче вече беше зрелището на вечерта.

— Добавени са коментари — продължи Далинар, — които ме злепоставят, и тонът на написаното от Навани е променен. Но аз няма да крия какво ми се случва. Имам видения от Всемогъщия. Почти при всяка буря. Това не би трябвало да ви изненадва. От седмици се говори за моите преживявания. Навярно беше нужно да разглася виденията. В бъдеще всяко видение, което получавам, ще бъде обявявано, за да могат учените по света да го изследват.

Потърси Садеас, който стоеше с Аладар и Рутар. Далинар стисна стълба и огледа от високо тълпящите се алети.

— Не ви виня, че ме мислите за луд. Естествено е. Но в следващите нощи, когато дъждът мие стените ви, а вятърът вие, ще се чудите. Ще се питате. И не след дълго, когато ви дам доказателство, ще разберете. Тогава днешният опит да бъда съсипан ще ме възмезди.

Огледа лицата им — едни изумени, други съчувствени, трети развеселени.

— Сред вас има хора, които предполагат, че след днешното нападение аз ще избягам или ще бъда сломен. Не ме познават толкова добре, колкото си мислят. Нека празненството продължи, понеже искам да разговарям с всеки един от вас. Писанията, които държите в ръце, може и да ме подиграват, ала ако трябва да се смеете, смейте се, докато ме гледате в очите.

Далинар слезе от масата.

И се залови за работа.

* * *

Часове по-късно най-сетне си позволи да поседне край трапезата. Чувстваше се изнурен. Около него се усукваха духчета на изтощението. Беше прекарал вечерта сред множеството — намесваше се в разговорите и призоваваше за подкрепа за похода в Равнините.

Умишлено пренебрегваше страниците с виденията, освен когато го питаха направо какво е преживял. Наместо това представи на събеседниците си един силен и уверен мъж — Тоягата, който се е превърнал в управник. Нека поразмислят и го сравнят с уязвимия умопобъркан, показан от подправените записи на виденията.

Навън, край рекичките — те вече бяха сини, понеже сферите бяха подменени да прилягат на втората луна — изтрополи кралската карета. Водеше Елокар и Навани по краткия път към Иглата, където носачите щяха да ги изкачат с паланкин до върха. Адолин вече се бе оттеглил да придружи Шалан до доста далечния себариалов стан.

Адолин като че бе по-привързан към младата веденка, отколкото към коя да е жена напоследък. Дори само по тази причина Далинар беше все по-склонен да насърчава връзката им, стига все някога да получеше някакви точни отговори от Я Кевед за нейното семейство. Каква бъркотия беше в това кралство.

Повечето светлооки се бяха оттеглили и Далинар остана на острова с прислугата и паршите, които раздигаха храната. Няколко доверени старши слуги почнаха да изтребват сферите от водата с мрежи на дълги пръти. Подканени от Далинар, неговите мостови нападнаха останките от празненството с ненаситния апетит, присъщ на всеки войник при неочаквана почерпка.

Наблизо мина някакъв слуга, положил длан на ефеса на сабята си. Слугата спря. Далинар се сепна и осъзна, че е помислил черната униформа на Шута за такава на някой бъдещ старши слуга.

Далинар доби твърдо изражение, макар вътрешно да простена. Шутът? Сега? Далинар имаше чувството, че се е сражавал на бойното поле в продължение на десет часа. Странно колко подобни на битка бяха няколкото часа трудни разговори.

— Умно постъпи тази вечер — рече Шутът. — Превърна нападението в обещание. Най-мъдрите измежду хората знаят, че за да обезсилиш обидата, често трябва само да я приемеш.

— Благодаря ти — отвърна Далинар.

Шутът кимна отсечено и проследи кралската карета, докато тя се изгуби от поглед.

— Тази вечер се оказах без много работа за вършене. Елокар нямаше нужда от Шут, понеже малцина искаха да разговарят с него. Всички дойдоха при тебе.

Далинар въздъхна. Като че силите му бяха изцедени. Шутът не го каза на глас, но не беше и нужно. Далинар схвана намека.

Дойдоха при теб, вместо при краля. Защото, по същество, ти си крал.

— Шуте, аз тиран ли съм? — установи, че пита Далинар.

Шутът шавна с вежди и затърси някакво остроумие. След миг се отказа.

— Да, Далинар Колин — рече той меко и ласкаво, като че говореше с разплакано дете. — Такъв си.

— Не искам.

— С цялото ми уважение, господарю, това не е съвсем вярно. Ти търсиш власт. Улавяш нещо и го пускаш много трудно.

Далинар сведе глава.

— Не скърби — продължи Шутът. — Сега е време за тирани. Съмнявам се, че това място е готово за нещо повече, а добронамереният тиран е за предпочитане пред бедите на слабата власт. Може би в друго време и на друго място щях да те изоблича със злост и жлъч. Тук и сега те ценя, понеже светът има нужда от тебе.

Далинар поклати глава.

— Трябваше да призная на Елокар правото да властва, а не да се намесвам толкова.

— Защо?

— Защото той е крал.

— Нима това е нещо свещено? Божествено?

— Не е — призна Далинар. — Всемогъщият, или поне онзи, който твърди, че е Всемогъщият, е мъртъв. Пък и да не беше, короната не е дошла в нашето семейство от само себе си. Ние я завоювахме и се наложихме над другите Върховни принцове.

— Защо тогава?

— Защото не бяхме прави — отговори Далинар и присви очи. — Гавилар, Садеас и аз сгрешихме с делата си навремето.

Шутът изглеждаше искрено изненадан.

— Вие обединихте кралството, Далинар. Направихте нещо добро, нещо, от което имаше отчаяна нужда.

— Това ли наричаш единство? — попита Далинар и махна с ръка към останките от пиршеството и към разотиващите се светлооки. — Не, Шуте. Ние се провалихме. Мачкахме, убивахме и се провалихме жалко. В Алеткар получавах само онова, което изисквах. Като взехме престола със сила, ние подсказахме — не, ние изкрещяхме — че силата дава правото да властваш. Ако Садеас мисли, че е по-силен от мен, то той е длъжен да опита да ми отнеме престола. Ето това са плодовете на моята младост, Шуте. Затова ни е нужно нещо повече от тирания, пък била тя и добронамерена, та да преобразим кралството. Така учеше Нохадон. И това ми убягваше през цялото време.

Шутът кимна умислено.

— Явно пак трябва да прочета тази твоя книга. Но исках да те предупредя. Скоро си тръгвам.

— Тръгваш си? — учуди се Далинар. — Та ти току-що дойде.

— Знам. Трябва да призная, че е невероятно влудяващо. Открих място, където трябва да бъда, макар да не съм напълно сигурен защо трябва да съм там, честно казано. Невинаги става толкова добре, колкото ми се ще.

Далинар се намръщи. Шутът се усмихна дружелюбно.

— Ти един от тях ли си? — попита Далинар.

— Моля?

— Вестител.

Шутът се разсмя.

— Не. Благодаря ти, обаче не съм.

— А дали си онзи, когото търся? Сияен?

Шутът се усмихна.

— Аз съм просто човек, Далинар, колкото и понякога да ми се ще да не беше така. Не съм Сияен. И понеже съм твой приятел, моля те да разбереш, че нашите цели не съвпадат напълно. Не бива да ми се доверяваш. Ако се налага да гледам как светът рухва и изгаря, за да получа каквото искам, ще го направя. Със сълзи на очи, вярно, но ще го направя.

Далинар се умисли.

— Ще сторя каквото е по силите ми да помогна — продължи Шутът — и по тази причина трябва да си отида. Не мога да рискувам твърде много, защото намери ли ме той, ще се превърна в нищо — една душа, разкъсана и разбита на парченца, които не могат да се съберат. Работата ми тук е по-опасна, отколкото въобще можеш да знаеш.

Той се обърна и тръгна.

— Шуте — викна Далинар.

— Да?

— Ако те намери кой?

— Онзи, с когото се бориш, Далинар Колин. Бащата на омразата.

Шутът отдаде чест и хукна.

68. Мостове

„Струва ми се обаче, че всичко е направено с цел, и ако ние като младенци се запретваме из работилницата, по-скоро ще увеличим бедата, а няма да я предотвратим.“

Пустите равнини.

Каладин не ги имаше за свои така, както приемаше пропастите, където неговите хора намериха сигурност. Помнеше твърде добре болката в окървавените нозе, разбити от тази неравна каменна пустош, по време на първия пробег. Тук не вирееше почти нищо — само някоя и друга туфа скални пъпки или няколко инатливи ластари, които се спущаха в пропастта от подветрената страна на платото. Дъното на цепнатините гъмжеше от живот, ала тук горе бе голо.

Болезнените стъпала и пламтящите рамене от бягането с моста не бяха нищо в сравнение с клането, което очакваше хората му в края на пробега. Бурята да го отнесе… дори като гледаше през равнините, Каладин потреперваше. Сякаш чуваше свистенето на стрелите във въздуха, виковете на ужасените мостови, песента на паршендите.

Трябваше да смогна да спася повече хора от Мост Четири, каза си той. Щях ли да успея, ако бях усвоил силите си по-бързо?

Вдъхна Светлина, та да се успокои. Само че светлината не дойде. Стоеше вцепенен, а войниците крачеха по един от грамадните механични мостове на Далинар. Опита пак. Нищо.

Извади сфера от кесията си. Огнената марка сияеше по обичайния начин и багреше пръстите му в червено. Нещо не беше наред. Каладин не можеше да почувства бурята вътре, както чувстваше по-рано.

Сил се носеше високо над пропастта заедно с вятърните духчета. Звънкият ѝ смях падаше върху Каладин като дъжд и той вдигна поглед.

— Сил? — обади се тихо Каладин. Не искаше да изглежда като побъркан, но нещо дълбоко в него се плашеше като уловен за опашката плъх. — Сил!

Неколцина войници го изгледаха и после вдигнаха очи към небето. Каладин не им обърна внимание, понеже Сил се понесе надолу като лента от светлина. Завъртя се около него и продължи да се смее.

Светлината на Бурята се върна. Каладин отново я усещаше и жадно вдъхна от сферата, макар да прояви здравия разум да я скрие в юмрук и да тури ръка пред гърдите си, та да не е прекалено явно. Светлината на една марка не стигаше да го разкрие пред хората, а той се чувстваше много, много по-добре, когато тя бушуваше вътре в него.

— Какво стана? — прошепна Каладин на Сил. — Нещо не е наред с нашата връзка ли? Да не е защото не намерих думите достатъчно бързо?

Сил кацна на китката му и прие образа на млада жена. Надзърна в юмрука му и вирна главица.

— Какво има вътре? — попита тя заговорнически.

— Знаеш какво е, Сил — отвърна Каладин и изстина, като че го заля вълна дъждовна вода през буря. — Сфера. Не я ли видя ей сега?

Тя го погледна невинно.

— Правиш лош избор. Зловреден. — Чертите ѝ за миг наподобиха неговите и тя скокна напред, все едно искаше да го подплаши. Разсмя се и отлетя.

Лош избор. Зловреден. Значи, беше заради обещанието, което даде на Моаш да помогне в убийството на краля. Каладин въздъхна и продължи напред.

Сил не можеше да разбере защо това е правилното решение. Тя беше духче и нейната нравственост беше глуповата и опростена. Да си човек често означаваше да избираш еднакво отблъскващи възможности. Животът не беше чист и спретнат, както Сил искаше. Беше объркан, зацапан с крем. Нямаше човек, който да върви през живота и да не се покрие с мръсотията, дори и Далинар.

— Искаш прекалено много от мен — тросна ѝ се той, когато стигна от другата страна на пропастта. — Аз не съм някой славен рицар от древността. Аз съм един сломен човек. Чуваш ли ме, Сил? Съсипан съм.

Сил долетя при него и прошепна:

— Те до един бяха такива, глупчо.

После отлетя.

Каладин гледаше как войниците се нижат по моста. Не нападаха плато, обаче Далинар и без това водеше многобройна войска. Излизайки в Пустите равнини, те попадаха в местност на бойни действия, а паршендите представляваха постоянна заплаха.

Отрядът на Мост Четири трополеше по механичния мост. Хората носеха своя мост, по-малък. На Каладин и през ум не му минаваше да излезе от лагера без него. Механизмите на Далинар — грамадните, теглени от чули мостове, които се спускаха с лебедки — бяха удивителни, ала Каладин им нямаше вяра. Не струваха колкото един добър мост, който можеш да носиш на рамо.

Сил пак долетя. Наистина ли очакваше той да живее според нейното разбиране за добро и зло? Нима щеше да отнема силите му всеки път, когато той направеше нещо, с което имаше опасност да я обиди?

Щеше да е като да живее с примка на шията.

Каладин реши да не допуска тревогите му да провалят деня и отиде да нагледа Мост Четири. Гледай ясното небе, рече си той. Дишай с вятъра. Радвай се на свободата. След толкова време в плен, това беше чудо.

Намери отряда, застанал в стойка свободно до моста. Странно беше да ги види със старите кожени елеци с подплънки на раменете върху новите униформи. Облеклото ги превръщаше в странна кръстоска между предишните и сегашните мъже. Отдадоха му чест и той отговори.

— Свободно — рече Каладин и те разтуриха строя. Смееха се и се закачаха, а Лопен и помощниците му раздаваха меховете с вода.

— Ха! — обади се Скалата и седна на моста да си пийне. — Тая работа не е толкова тежка, колкото я помня.

— Понеже вървим по-бавно — обясни Каладин и посочи механичния мост на Далинар. — И понеже помниш ранните дни с моста, а не късните, когато бяхме добре нахранени и добре подготвени. Тогава вече ни беше по-лесно.

— Не — възрази Скалата. — Мостът е по-лек, понеже бихме Садеас. Е правилният начин да се кажат нещата.

— Няма смисъл в това.

— Ха! Съвсем смислено си е. — Скалата отпи. — Празноглав равнинец.

Каладин поклати глава, но си позволи да намери отнякъде усмивка заради познатия глас на Скалата. След като пи и той, отърча през платото, защото Далинар току-що беше прехвърлил пропастта. По края на платото се издигаше високо скално образувание, а отгоре му беше кацнала малка дървена постройка, като крепост. Слънчевата светлина отблясваше от далекогледа, закрепен там.

Нямаше постоянни мостове до това плато, което попадаше извън близкия до лагерите обезопасен район. Съгледвачите, които служеха тук, бяха скачачи — прехвърляха пропастите на тесните места с помощта на дълги пръти. Приличаше на служба, която изисква много особена лудост, и по тази причина Каладин открай време уважаваше скачачите.

Един от тях разговаряше с Далинар. Каладин очакваше човекът да е висок и тънък, но той беше нисък и набит, с яки ръце. Носеше униформената куртка на дома Колин, поръбена с бяло.

— Видяхме нещо там, Сиятелни господарю — казваше скачачът. — Видях го със собствените си очи и записах с глифи деня и часа в тефтера. Човек беше, светеше и летеше напред-назад в небето над платата.

Далинар изсумтя.

— Не съм луд, господарю — настоя скачачът и взе да пристъпя от крак на крак. — Останалите момчета го видяха също, щом аз…

— Вярвам ти, войниче. Бил е Убиецът в бяло. Изглеждаше така, когато дойде за краля.

Човекът си отдъхна.

— Сиятелни господарю, сър, и аз това си помислих. Някои в лагера разправяха, че ми се привижда каквото си искам.

— Е, точно този никой не иска да го вижда — отвърна Далинар. — Защо обаче си губи времето тук? Защо не се е върнал да нападне, щом е бил толкова близо?

Каладин се прокашля неловко и посочи наблюдателницата.

— Това укрепление горе дървено ли е?

— Да — отвърна скачачът, после забеляза възлите на раменете на Каладин.

— Ъъ, сър.

— Не е възможно да устои на буря — установи Каладин.

— Разглобяваме го, сър.

— И го носите обратно в лагера? — учуди се Каладин. — Или го оставяте тук в бурята?

— Да го оставяме ли, сър? Стоим си вътре в него. — Скачачът посочи една кухина в основата на скалата, избита с чукове или изрязана с Меч. Не изглеждаше голяма — всъщност беше колкото килийка. Явно вземаха дървения под на постройката горе и го закрепваха със скоби от едната страна на дупката като врата.

Наистина, особена лудост.

— Сиятелни господарю, сър — обърна се скачачът към Далинар. — Онзи в бяло може да е някъде тук. Да чака.

— Благодаря ти, войнико — отвърна Далинар и кимна да го освободи. — Следете за нас, докато пътуваме. Имаме сведения за пропастно чудовище, което приближава към лагерите.

— Слушам — откликна онзи, отдаде чест и отърча към въжената стълба, водеща до наблюдателницата.

— А ако убиецът наистина дойде за Вас? — попита тихо Каладин.

— Не виждам с какво ще е по-различно тук — отговори Далинар. — Все някога ще се върне. На Пустите равнини или в двореца, ще се наложи да се бием с него.

Каладин изсумтя.

— Иска ми се да приемете някой от Мечовете, които Адолин печели, сър. По-спокоен ще съм, ако можете да се защитавате.

— Може и да те изненадам — рече Далинар, заслони очи и погледна назад, към лагера. — Но наистина не ми е приятно да оставя Елокар сам.

— Убиецът каза, че иска Вас, сър. Ако не сте заедно с краля, това може само да го защити.

— Предполагам. Освен ако убиецът не го е казал, за да ни подведе. — Далинар поклати глава. — Може следващия път да ти наредя да останеш с него. Не мога да се отърва от усещането, че пропускам нещо важно, което е точно пред очите ми.

Каладин стисна зъби и се помъчи да не обръща внимание на хладните тръпки. Да ти наредя да останеш с него. Сякаш съдбата сама подбутваше Каладин в положение да предаде краля.

— За престоя ти в затвора — подзе Върховният принц.

— Вече е забравен, сър — отвърна Каладин. Поне участието на Далинар в него. — Оценявам това, че не бях разжалван.

— Добър войник си — каза Далинар. — През повечето време.

Очите му пробягаха по отряда на Мост Четири. Вдигаха моста. Един от войниците отстрани особено привличаше вниманието му: Ренарин, в униформата на Мост Четири, вдигаше съоръжението на мястото му. До него Лейтен се смееше и го съветваше как да държи.

— Всъщност, той започна да се вписва, сър — каза Каладин. — Хората го харесват. Никога не съм допускал, че ще го доживея.

Далинар кимна.

— Как е той? — тихо попита Каладин. — След онова, което се случи на арената?

— Отказва да се учи при Захел. Доколкото знам, от седмици не е призовавал Меча си. — Далинар погледа още малко. — Не мога да преценя дали престоят му при твоите хора е добър за него — дали му помага да мисли като войник — или просто го насърчава да избягва по-тежките си отговорности.

— Сър, ако позволите, Вашият син малко прилича на човек, който не пасва. Не е на мястото си. Особен, самотен.

Далинар кимна.

— Тогава, убедено мога да кажа, че Мост Четири навярно е най-доброто място, където може да открие себе си.

Странно беше да каже такова нещо за един светлоок, ала беше истина.

Далинар изръмжа.

— Ще се доверя на преценката ти. Върви. Постарай се хората ти да внимават за убиеца, ако се появи днес.

Каладин кимна и остави Върховния принц. И по-рано беше чувал за виденията му и имаше някаква представа за съдържанието им. Не знаеше какво да мисли, но предвиждаше да вземе пълен препис, за да накара Ка да му ги прочете.

Може би заради тези видения Сил винаги толкова твърдо вярваше на Далинар.

Денят напредваше, а войската се движеше през равнините като някаква лепкава течност, като кал, която се спуща по лек наклон. И всичко това, за да може Шалан да види какавидата на пропастно чудовище. Каладин поклати глава, докато пресичаше платото. Адолин определено беше замаян от любов; беше успял да вдигне цяла ударна войска, че и баща си, само за да угоди на прищевките на това момиче.

— Пешак си, а, Каладин? — рече принцът и приближи на коня си до него. Адолин яздеше оня звяр, белия кон, който имаше копита като чукове. Носеше пълна Броня, боядисана в синьо, а шлемът беше вързан отзад на седлото. — Мислех, че баща ми ти е дал пълни права да реквизираш от конюшните му.

— Имам пълни права да реквизирам и от снабдителя — отвърна Каладин. — Обаче не ме виждате да крача тука с казан на гръб, само защото мога.

Адолин се засмя.

— Трябва да пояздиш повече. Признай, че си има предимства. Бързината на галопа, височината, от която нападаш. — Той потупа коня по врата.

— Май просто имам твърде много вяра на краката си.

Адолин закима, все едно беше чул най-великата мъдрост, и препусна да нагледа Шалан в паланкина. Каладин се почувства малко уморен и поровичка в джоба си за друга сфера, този път само диамантен чип. Опря я в гърдите си. Вдиша.

Пак не се случи нищо. Бурята да го отнесе, дано! Озърна се за Сил, но не успя да я намери. Напоследък беше толкова игрива, че той почваше да се чуди дали това не е някаква шега. Всъщност, надяваше се да е така, а да не е нещо повече. Въпреки че вътрешно мърмореше и се оплакваше, той имаше отчаяна потребност от тази сила. Искаше небето и самите ветрове. Да се откаже от тях беше все едно да се откаже от ръцете си.

Най-сетне стигна до края на платото, където се разполагаше механичният мост на Далинар. Тук с благодарност откри Сил, която разучаваше някакъв кремлинг, плъпнал по скалата, за да се скрие в някаква пукнатина.

Каладин приседна до нея.

— Значи, наказваш ме. Задето се съгласих да помогна на Моаш. Затова имам трудности със Светлината на Бурята.

Сил следваше кремлинга, който беше нещо като бръмбар с обла дъгоцветна черупка.

— Сил? Добре ли си? Изглеждаш както…

Както беше преди. Когато се срещнахме за пръв път. Щом осъзна това, в него се надигна страх. Ако силите му се оттегляха, дали беше защото връзката им отслабваше?

Сил го погледна и очите ѝ станаха по-съсредоточени, изразът ѝ заприлича повече на обичайната ѝ същност.

— Трябва да решиш какво искаш, Каладин.

— Не одобряваш кроежите на Моаш. Мигар опитваш да ме принудиш да изменя отношението си към него?

Сил сбърчи личице.

— Не искам да те принуждавам да правиш каквото и да е. Трябва да правиш онова, което смяташ за добро.

— Тъкмо това се мъча да правя!

— Не. Не мисля така.

— Добре. Ще кажа на Моаш и приятелите му, че не играя. Че няма да им помогна.

— Та ти даде дума на Моаш!

— И на Далинар дадох дума…

Устните на Сил се изопнаха на черта и тя погледна Каладин в очите.

— Тъкмо там е бедата, нали — прошепна Каладин. — Дадох две обещания и не мога да ги спазя.

Ох, Бурята да го отнесе. Това ли беше съсипало Сияйните рицари?

Какво се случва с твоите духчета на честта, когато ги изправиш пред подобен избор? Нарушени обети и към двете страни.

Безумец, рече си Каладин. Като че ли напоследък не бе способен да взима правилни решения.

— Какво да правя, Сил? — прошепна той.

Тя запърха и застана във въздуха току пред него, вгледана в очите му.

— Трябва да кажеш думите.

— Не ги знам.

— Намери ги. — Тя погледна към небето. — Намери ги бързо, Каладин. И не, не върши работа просто да кажеш на Моаш, че няма да помогнеш. Стигнали сме твърде далеч за това. Трябва да правиш онова, което сърцето ти има нужда да прави.

Тя се понесе нагоре.

— Остани с мен, Сил — промълви Каладин и стана. — Ще се справя с това. Само… само не губи себе си. Моля те. Имам нужда от теб.

Край него чарковете на далинаровия мост се завъртяха. Войниците дърпаха ръчките и цялата машинария почна да се разгъва.

— Спрете, спрете, спрете!

Шалан Давар дотърча във вихър от червени коси и синя коприна, а на главата ѝ се мъдреше грамадна шапка срещу слънцето. Двама от пазачите ѝ припкаха след нея. Газ не беше тук.

Каладин се извърна, притеснен от тона ѝ, и затърси следи от Убиеца в бяло.

Шалан запъхтяна тури скритата ръка на гърдите си.

— Бурята да го отнесе, какво ги е прихванало носачите на паланкина? Те съвсем отказват да бързат. „Не е внушително“, разправят. Е, и аз самата не го раздавам внушително. Добре, дайте ми малко време и продължавайте.

Тя приседна на една скала до моста. Изумените войници зяпаха как вади принадлежностите си за рисуване. После Шалан почна да рисува.

— Добре — рече тя. — Продължавайте. Цял ден се мъча да скицирам последователността на разгъването на този мост. Проклети носачи.

Ама че жена.

Войниците боязливо продължиха с разполагането на моста. Разгръщаха го под бдителните погледи на три от далинаровите инженери, вдовици на офицери. Наблизо имаше и неколцина дърводелци, които да работят по техните заповеди, ако нещо засечеше или мостът се изметнеше.

Каладин стискаше копието и се мъчеше да разбере чувствата си към Сил и обещанията, които беше дал. Все някак можеше да оправи това. Нали?

Като видя моста, в ума му нахлуха мисли за някогашните пробези и той прие това като добре дошло разсейване. Разбираше защо Садеас предпочита простия, макар и жесток метод с мостовите отряди. Онези мостове бяха по-бързи, по-евтини и по-неподатливи на повреди. А тези грамади бяха тромави като тежки кораби, които опитват да маневрират в някой залив.

Естественото решение е във въоръжените мостови отряди, прецени Каладин. Хора с щитове и с пълната поддръжка на войската при заемането на позиция. Можеш да разполагаш с бързи и подвижни мостове и в същото време да не изоставяш хората си на изтребление.

Разбира се, Садеас искаше смъртта на мостовите, ползваше ги като примамка, та да не стигат стрелите до неговите войници.

Един от дърводелците, които помагаха при моста, разглеждаше някакъв дървен клин за закрепване и приказваше, че трябва да издяла нов. Видя се познат на Каладин. Набитият мъж имаше рождено петно на челото, засенчено от кепето му.

Каладин познаваше това лице. Дали не беше някой от далинаровите войници, загубил воля да се бие след клането на Кулата? Някои от тези мъже бяха минали на друга служба в лагера.

Разсея се заради идването на Моаш. Приятелят му вдигна ръка да поздрави другарите си от Мост Четири, които го приветстваха. Бляскавата Броня — пребоядисал я бе в синьо и с малко червено на свръзките — му стоеше учудващо естествено. Не бе минала и седмица, а Моаш вече се движеше с лекота.

Пристъпи до Каладин, после падна на коляно, а Бронята му изтрака. Отдаде чест с ръка на гърдите.

Очите му… бяха по-светли; жълтеникави наместо тъмнокафяви като навремето. Мечът му бе привързан на гърба в подсилена ножница. Само след ден щеше да го обвърже.

— Не е нужно да ми отдаваш чест, Моаш. Вече си светлоок. По-високо си от мен с някоя и друга миля.

— Никога няма да съм с по-висок чин от тебе, Кал — отвърна Моаш. Забралото на шлема му беше вдигнато. — Ти си моят капитан. Завинаги. — Той се усмихна. — Но направо не мога да ти опиша колко забавно светлооките се чудят как да се държат с мен.

— Очите ти наистина се променят.

— Аха. Обаче не съм един от тях, чуваш ли? Аз съм един от нас. Мост Четири. Нашето… тайно оръжие.

— Тайно ли? — попита Каладин и вдигна вежда. — Досега трябва да са чули за тебе чак в Ири, Моаш. От поколения насам ти си първият тъмноок, на когото се дават Меч и Броня.

Далинар дори даде на Моаш земи и приход, щедра сума, при това не просто по мерките на мостовите. Моаш продължаваше да се отбива да хапне яхния, но не всяка вечер. Доста зает беше да устройва новото си жилище.

В това нямаше нищо лошо. Съвсем в реда на нещата си беше. Отчасти това беше и една от причините самият Каладин да откаже Меча — и винаги да се притеснява да не разкрие способностите си пред светлооките. Дори да не откриеха как да му отнемат силите — боеше се от това, ако и да знаеше, че няма основание — можеха да намерят как да му отнемат Мост Четири. Неговите хора… самата му същност.

А може и не те да ти причинят това, каза си Каладин. Може сам да го направиш, по-добре от всеки светлоок.

Призля му при тази мисъл.

— Приближаваме — тихо рече Моаш, докато Каладин вадеше меха с вода.

— Приближаваме ли? — попита Каладин, свали меха и погледна през рамо оттатък платата. — Мислех си, че ни остават няколко часа, докато стигнем до мъртвата какавида.

Беше далече, почти на предела, до който войските достигаха при нападенията си. Аладар и Роион я бяха спечелили предния ден.

— Не това — отговори Моаш и се озърна. — Други неща.

— О. Моаш, ти… Искам да кажа…

— Кал, с нас си, нали? Каза, че си с нас.

Две обещания. Сил му заръча да следва сърцето си.

— Каладин — продължи Моаш, по-сериозно. — Даде ми Меча и Бронята, макар да ми беше ядосан за неподчинението. Има причина. Дълбоко в себе си, ти знаеш, че постъпвам правилно. Че това е единственото решение.

Каладин кимна.

Моаш се огледа, после стана. Бронята пак изтрака. Приведе се и зашепна.

— Не се тревожи. Гробовния казва, че няма да се налага да правиш много. Нужно ни е само да влезем.

На Каладин му призля.

— Не можем да го направим, когато Далинар е в лагера — прошепна той. — Няма да го излагам на опасност.

— Всичко е наред. И ние така мислим. Ще чакаме подходящо време. Най-новият замисъл е да ударим краля със стрела, затова няма опасност вината да падне върху тебе или върху някой друг. Заведи краля на точното място и Гробовния ще го улучи със собствения си лък. Отличен стрелец е.

Стрела. Толкова страхливо.

Нужно беше това да се направи. Нужно беше.

Моаш го потупа по рамото и си тръгна. В името на Бурята. Всичко, което се искаше от Каладин, бе да заведе краля на определено място… това, а също и да предаде доверието на Далинар.

И ако не помогна за убийството на краля, не предавам ли справедливостта и честта? Кралят бе убил — или все едно бе убил — множество невинни хора, някои поради безразличие, други поради лошо управление. В името на Бурите, и Далинар не беше невинен. Ако беше толкова благороден, колкото твърдеше, нямаше ли да се погрижи Рошоне да се озове в затвора, а не да го откарат някъде, където „няма да вреди повече“?

Каладин отиде при моста и загледа как минават войниците. Шалан Давар седеше спретнато на една скала и продължаваше да скицира механизма на моста. Адолин бе слязъл от коня и тъкмо даваше на конярите да го напоят. Махна на Каладин да се приближи.

— Князче?

— Убиецът е бил забелязан тук — каза Адолин. — В равнините, през нощта.

— Да. Чух съгледвачът да разказва на баща Ви.

— Нужен ни е план. Ами ако той ни нападне тук?

— Надявам се да го стори.

Адолин го изгледа и се свъси.

— От онова, което видях — обясни Каладин, — и от нещата, които научих за първото му нападение над стария крал, разбрах, че убиецът е зависим от объркването на жертвите си. Отскача от стените и по таваните; хвърля хората и те падат не накъдето трябва. Е, тук няма нито стени, нито тавани.

— Значи той може направо да си лети — намръщено отговори Адолин.

— Да — рече Каладин, усмихна се и посочи — понеже имаме — колко? — триста стрелци с лък.

Каладин беше използвал успешно способностите си срещу паршендските стрели, затова навярно стрелците с лък нямаше да погубят убиеца. Но можеше да си представи, че и на убиеца ще му е трудно да се справи с вълна след вълна от стрели, летящи срещу него.

Адолин бавно кимна.

— Ще говоря с тях, ще ги подготвя за тази възможност.

Отправи се към моста и Каладин тръгна с него. Минаха край Шалан, която бе все тъй погълната от рисуването. Даже не забеляза, че Адолин ѝ маха. Светлооките дами и техните развлечения. Каладин поклати глава.

— Знаеш ли нещо за жените, мостови? — попита Адолин, гледайки през рамо Шалан, докато минаваха по моста.

— За светлооките жени ли? Нищо. И съм признателен за това.

— Хората си мислят, че аз знам много за жените — продължи Адолин. — Истината е, че знам как да ги привлека — как да ги накарам да се смеят, как да ги заинтригувам. Не знам как да ги задържа. — Той позамълча. — Наистина искам да задържа тази.

— Тогава… може би да ѝ кажете това? — предложи Каладин и се замисли за Тара и собствените си грешки.

— Върши ли работа при тъмнооките жени?

— Не питате когото трябва. Напоследък нямам много време за жени. Доста бях зает с усилията да се опазя жив.

Адолин май почти не го слушаше.

— Навярно мога да ѝ кажа нещо такова… Изглежда толкова просто, а тя е всичко друго, но не и проста… — Пак се обърна към Каладин. — Както и да е. Убиецът в бяло. Трябва ни нещо повече от това да кажем на стрелците да са в готовност.

— Имате ли някакви идеи?

— Ти няма да разполагаш с Меч, но няма и да ти трябва заради… знаеш какво.

— Знам ли? — Каладин изведнъж се разтревожи.

— Аха… знаеш. — Адолин погледна настрани и сви рамене в опит да покаже безгрижие. — Онова нещо.

— Кое нещо?

— Онова… със… хмм, нещото?

Той не знае, разбра Каладин. Само налучква, опитва да отгатне защо се бия толкова добре.

И се справя много, много зле със задачата.

Каладин се успокои и дори откри, че се усмихва на неумелите опити на Адолин. Хубаво беше да усеща нещо различно от уплаха или тревога.

— Не мисля, че имате представа за какво говорите.

Адолин се свъси.

— Има нещо странно в теб, мостови. Признай си.

— Нищо не признавам.

— Ти оцеля при онова падане с убиеца. И в началото се притесних да не би да работиш с него. Сега…

— Сега какво?

— Е, реших, че какъвто и да си, ти си на моя страна. — Адолин въздъхна. — Все тая. Убиецът. Усетът ми подсказва, че най-доброто решение е онова, което взехме, когато се бихме заедно на арената. Ти отвличаш вниманието му, а аз го убивам.

— Може и да свърши работа, но се боя, че той не е от онези, които се оставят да ги разсеят.

— И Релис не беше такъв — отговори Адолин. — Ще успеем, мостови. Ще повалим това чудовище.

— Трябва да сме бързи — каза Каладин. — Проточи ли се битката, той печели. И, Адолин, целете се в гръбнака или в главата. Не започвайте с удари за отслабване. Направо го убийте.

Адолин се зачуди.

— Защо?

— Когато двамата падахме, забелязах нещо. Раних го, но раната му някак заздравя.

— Имам Меч. От това няма как да заздравее… нали така?

— Най-добре да не проверяваме. Удряйте, за да убиете. Повярвайте ми.

Адолин го погледна в очите.

— Странно е, но — да. Вярвам ти, искам да кажа. Много особено усещане.

— Аха, добре, ще се помъча да не се пързалям по платото от радост.

Адолин се засмя.

— Бих платил, за да го видя.

— Как се пързалям?

— Как се радваш — отвърна Адолин и се разсмя. — Лицето ти е като буря! Даже си мисля, че можеш да уплашиш бурята.

Каладин изсумтя.

Адолин пак се разсмя, плесна го по рамото и се обърна, понеже Шалан най-сетне мина по моста — явно беше привършила с рисуването. Шалан го погледна топло и когато той се пресегна да я вземе за ръка, тя се изправи на пръсти и го целуна по бузата. Адолин се дръпна изумен. Алетите бяха по-сдържани пред хора.

Шалан му се усмихна. После се обърна, възкликна и вдигна ръка пред устата си. Каладин пак подскочи и взе да търси заплаха, но Шалан просто се завтече към скупчените наблизо скали.

Адолин докосна бузата си, после се обърна към Каладин с усмивка.

— Сигурно е видяла някоя интересна гадинка.

— Не, мъх е! — провикна се Шалан.

— Ама разбира се. Мъх. Толкова вълнуващо — рече Адолин и отиде при нея, следван от Каладин.

— Шшт, тихо — рече Шалан и размаха молива. Приведе се да огледа скалите. — Тук мъхът расте в някакъв странен ред. Какво може да го е причинило?

— Алкохол — отговори Адолин.

Тя го изгледа.

Адолин вдигна рамене.

— Мен поне ме кара да правя откачени неща. — Той погледна към Каладин, който поклати глава. — Това беше смешно. Шега! Добре де, почти.

— О, стига — прекъсна го Шалан. — Изглежда почти като цъфтяща скална пъпка, от вида, който е разпространен тук, в равнините… — Тя почна да рисува.

Каладин скръсти ръце. После въздъхна.

— Какво значи тази въздишка? — попита Адолин.

— Скука — отговори Каладин и загледа войската, която продължаваше да се точи по моста. Идването тук с трихилядна войска траеше дълго. Това беше половината от настоящата армия на Далинар, и то след усилено набиране на хора. Когато бягаше с моста, минаването на войниците му се струваше толкова бързо. Каладин вечно беше изтощен и се наслаждаваше на възможността да си отдъхне. — Като че ли тук е такава пустош, че няма много неща освен мъха, които да развълнуват човек.

— И ти замълчи — сряза го Шалан. — Върви да полираш моста или нещо такова. — Наведе се и бутна с молива някаква буболечка, която пъплеше през мъха. — Ах… — възкликна тя и набързо записа нещо. — Както и да е, не си прав. Тук има много вълнуващи неща, ако търсиш където трябва. Някои войници казват, че било забелязано пропастно чудовище. Мислиш ли, че може да ни нападне?

— Като че ли много се надяваш на това, Шалан — отговори Адолин.

— Е, наистина ми трябва хубава скица на чудовището.

— Ще те заведем при какавидата. Това трябва да е достатъчно.

Изследванията на Шалан бяха само оправдание; за Каладин истината беше очевидна. Днес Далинар водеше необичайно много съгледвачи и Каладин подозираше, че когато стигнат до какавидата — която се намираше на границата с непроучените области — съгледвачите щяха да се пръснат напред и да съберат сведения. Всичко това бе подготовка за похода на Далинар.

— Не разбирам защо ни трябват толкова много войници — каза Шалан, щом проследи погледа на Каладин. — Не казахте ли, че напоследък паршендите не излизат да се бият за какавидите?

— Не излизат — отговори Адолин. — Точно това ни тревожи.

Каладин кимна.

— Когато противникът променя установената тактика, човек трябва да се тревожи. Това може да означава, че врагът се отчайва. Отчаянието е много, много опасно.

— Като за мостови си добър във военната мисъл — каза Адолин.

— По някакво странно съвпадение и Вие сте добър в това да не сте неприятен, като за принц.

— Благодаря.

— Това беше обида, скъпи — намеси се Шалан.

— Моля? Обида ли беше?

Тя кимна и продължи да рисува, но все пак хвърли един поглед на Каладин. Той спокойно изтърпя.

— Адолин — рече Шалан и се обърна към малкото скално образувание. — Би ли посякъл този мъх, моля те?

— Да посека… мъха?

Адолин погледна Каладин, който само сви рамене. Как би могъл да знае какво има предвид една светлоока жена? Светлооките дами бяха странна порода.

— Да — потвърди Шалан и се изправи. — Здравата накълцай този мъх и скалата под него. Като услуга за твоята годеница.

Адолин изглеждаше удивен, но изпълни молбата. Призова Меча и съсече мъха и камъка. Върхът на скалата беше отрязан с лекота и изтрополи на земята.

Шалан нетърпеливо приближи и приклекна до съвършено гладкия разрез.

— Ммм — рече си тя и почна да рисува.

Адолин освободи Меча.

— Жени! — каза той на Каладин и сви рамене. После изтича да пийне нещо, без да поиска от Шалан да му обясни.

Каладин понечи да тръгне след него, но се спря. Какво интересно намираше Шалан тук? Тази жена беше загадка и Каладин знаеше, че няма да е напълно спокоен, докато не я разбере. Тя имаше твърде много достъп до Адолин, следователно и до Далинар, та да я остави непроучена.

Приближи и надзърна над рамото ѝ да види рисунката.

— Слоеве — установи той. — Броиш слоевете крем, за да установиш колко стара е скалата.

— Добро предположение, но мястото не е подходящо за такова датиране. Вятърът духа през платата прекалено силно и кремът не се отлага равномерно. Затова слоевете са случайни и неравни.

Каладин се умисли и присви очи. Разрезът показваше обикновен, покрит с крем камък отвън. Някои от слоевете, в различни оттенъци на кафявото, се виждаха. Средата на камъка обаче беше бяла. А бял камък се намираше рядко; такива камъни се добиваха в кариери. Което означаваше, че или това тук е голяма рядкост, или…

— Някога тук е имало някаква постройка — каза Каладин. — Много отдавна. Нужно е било да минат векове, та кремът да се отложи толкова дебело върху нещо, което стърчи над земята.

Шалан го погледна.

— По-умен си, отколкото изглеждаш — съобщи тя и се върна към рисуването си. — Добре, че…

Каладин изсумтя.

— Защо във всичко, което казваш, трябва да има някакво заяждане? Толкова отчаяно ли се стремиш да докажеш колко си умна?

— Може просто да се дразня, задето вземаш Адолин на подбив.

— Вземам го на подбив ли? Защото го нарекох неприятен?

— Очакваше, че той няма да разбере като го кажеш така. Нарочно го изкара глупав. А той много се старае да се държи мило с теб.

— Да. Той винаги е толкова щедър към всичките дребни тъмнооки, които се тълпят наоколо и го обожават.

Шалан перна страницата с молива.

— Наистина си изпълнен с омраза, нали? Под престорената досада, заплашителните погледи, сумтенето — ти просто мразиш хората. Това ли е?

— Какво? Не, аз…

— Адолин се старае. Чувства се зле заради онова, което ти се е случило, и прави каквото може, за да те възмезди. Той е добър човек. Толкова ли ти е трудно да спреш да го дразниш?

— Нарича ме мостови и момче — отвърна Каладин. Усещаше, че се държи инатливо. — Той дразни мен.

— Да, понеже той е човекът, който фучи наоколо и ако не се мръщи, сипе обиди. Адолин Колин, най-мъчният за общуване човек в Пустите равнини. Погледни го само! Толкова е противен!

Тя посочи с молива Адолин, който се смееше на нещо с тъмнооките момчета водоносци. Конярят доведе коня му и Адолин откачи шлема от седлото и даде на едното момче да го пробва. Шлемът беше смешно голям за хлапака.

Каладин се изчерви, а момчето зае стойка като Броненосец и всички се разсмяха отново. Каладин погледна Шалан, която беше скръстила ръце, а скицникът ѝ лежеше на гладко отрязания камък пред нея. Тя му се подсмихваше.

Нетърпима жена. Ба!

Каладин я остави и се отправи по неравната земя към Мост Четири, където настоя да участва в тегленето на моста, въпреки възраженията на Тефт, че сега бил „над тия работи“. Да не беше някой проклет светлоок. Никога нямаше да е над честния труд.

Познатата тежест на моста легна на раменете му. Скалата имаше право. Наистина беше по-леко. Усмихна се, когато чу ругатните на лопеновите братовчеди — и те като Ренарин биваха посвещавани в първото си носене на мост.

Пренесоха го над пропастта по един от далинаровите по-големи и по-трудно подвижни мостове и тръгнаха по платото. За някое време, докато вървеше в челото на Мост Четири, Каладин можа да си представи, че животът му е прост. Без нападения на платата, без стрели, без убийци, без охраняване. Само той, отрядът му и мостът.

За нещастие, когато наближиха другия край на просторното плато, Каладин почна да усеща умора и по навик опита да вдъхне Светлина, за да се укрепи. Светлината не дойде.

Животът не беше прост. И никога преди не беше, особено когато носеше моста. Да се преструва, че е другояче, щеше да е да променя миналото.

Помогна за свалянето на моста. После, щом забелязаха предните редици на войската, Каладин и хората му наместиха моста над пропастта. Войниците от авангарда бодро приветстваха сгодния случай да минат напред, да прекосят отсреща и да подсигурят следващото плато.

Мостовите ги последваха, а половин час по-късно ги преведоха на следващото плато. Продължиха така някое време — изчакваха да дойде далинаровият мост, минаваха и отвеждаха авангарда на следващото плато. Нижеха се часове, потни и обтягащи мишците. Хубави часове. Каладин не стигна до никакви заключения нито за краля, нито за своето участие в замисляното кралеубийство. Ала засега носеше моста и се наслаждаваше на придвижването на войската към целта и на ясното небе.

Когато денят вървеше към края си, наближиха платото, където опразнената какавида очакваше изследванията на Шалан. Както всеки път, Каладин и Мост Четири преведоха авангарда и се настаниха да чакат. Накрая основната част от войската се зададе, тромавите мостове заеха местата си и почнаха да се разгъват, за да прехвърлят пропастта.

Каладин пиеше на големи глътки топлата вода и гледаше. Уми лицето си, отри чело. Наближаваха. Това плато беше доста навътре в Равнините, почти до Кулата. Връщането щеше да отнеме часове, особено ако се движеха така бавно като на идване. Щеше да е доста след залез, когато се върнат в стана.

Ако Далинар наистина иска да удари центъра на Пустите равнини, разсъждаваше Каладин, походът ще отнеме дни и през цялото време хората му по платата ще бъдат заплашени от обкръжаване и откъсване от лагерите.

Дъждовният сезон щеше да е прекрасна възможност. Цели четири седмици дъжд, но без бури. Годината беше нечетна, та нямаше да има и Светлия ден — денят с буря точно по средата на дъждовния сезон. Това беше част от хилядодневния цикъл, две години, за които ставаше пълното завъртане на бурите. Но Каладин знаеше, че много алетски патрули и преди са опитвали да проучат в източна посока. Всички бяха погубени от бури, пропастни чудовища или паршендски ударни отряди.

Нищо, освен пълно придвижване на всички войски към центъра на Равнините, нямаше да свърши работа. А при това Далинар и всеки, който тръгнеше с него, щяха да бъдат откъснати.

Далинаровият мост тупна на място. Хората на Каладин минаха по своя мост и се подготвиха да го изтеглят за авангарда. Каладин мина и махна на отряда да продължава напред. Той самият отиде в края на големия мост.

Далинар тъкмо минаваше по моста и разговаряше със съгледвачите — до един скачачи. Зад тях слуги носеха дългите прътове.

— Искам оттук да се разпръснете — казваше им Върховният принц. — Няма да разполагаме с много време, преди да се наложи да се връщаме. Искам да проучите толкова плата, колкото виждате оттук. Колкото по-голяма част от пътуването си можем да планираме отсега, толкова по-малко време ще губим при същинското нападение.

Съгледвачите кимнаха, отдадоха чест и той ги освободи. Слезе от моста и кимна на Каладин. Зад тях пълководците, писарите и инженерите прекосиха моста. Щеше да ги последва основната част на войската и накрая, ариергардът.

— Сър, чух, че строите подвижни мостове — каза Каладин. — Предполагам, осъзнавате, че механичните са прекалено бавни за Вашето нападение.

Далинар кимна.

— Но ще ги носят войници. Няма нужда да го правят твоите хора.

— Сър, проявявате голяма загриженост, обаче аз не мисля, че има защо да се тревожите. Ако заповядате, мостовите отряди ще носят за Вас. Мнозина вероятно ще приветстват познатата работа.

— Войнико, мислех, че ти и хората ти приемате зачисляването на тази служба за смъртна присъда.

— Да, при начина, по който го правеше Садеас. Вие можете по-добре. Бронирани мостови, обучени да работят под строй. Пред тях — войници с щитове. Стрелци с лък със задачата да пазят мостовите отряди. Освен това, опасност има само по време на нападение.

Далинар кимна.

— Тогава подготви отрядите. Щом твоите хора се заемат с мостовете, войниците ще бъдат свободни, в случай че бъдем нападнати.

Върховният принц тръгна през платото, но един от дърводелците от другата страна на пропастта го повика. Далинар се обърна и пак закрачи по моста.

Разминаваше се с офицерите и писарите; срещна и Адолин и Шалан, които вървяха заедно. Шалан беше оставила паланкина, а Адолин — коня. Тя явно му говореше нещо за скритите останки от постройка, които намери в скалата.

А зад тях, от другата страна на пропастта, стоеше работникът, който повика Далинар да се върне.

Същият дърводелец, помисли Каладин. Набитият мъж с кепето и родилното петно. Къде съм го виждал?

И всичко си дойде на мястото. В дърводелския двор на Садеас. Човекът работеше там, надзираваше изработката на мостовете.

Каладин хукна.

Носеше се към моста още преди връзката да се избистри в ума му. Пред него Адолин се завъртя и побягна в търсене на заплахата, която Каладин бе съгледал. Остави удивената Шалан в средата на моста. Каладин бързо приближаваше към нея.

Дърводелецът улови някаква ръчка отстрани на механизма.

— Адолин, дърводелецът! — извика Каладин. — Спрете го!

Далинар още стоеше на моста. Нещо друго бе отклонило вниманието на Върховния принц. Каладин осъзна, че и той самият е чул нещо. Тръбите, сигналът за забелязан враг.

Всичко това се случи в един миг. Далинар се обърна по посока на тръбния призив. Дърводелецът улови ръчката. Адолин в бляскавата си Броня стигна до Далинар.

Мостът се наклони.

После рухна.

69. Нищо

„Раисе е пленник. Не може да напусне системата, която сега обитава. Следователно, разрушителните му способности са възпрени.“

Когато мостът падна под него, Каладин се пресегна за Светлина.

Нищо.

Обзе го ужас. Стомахът му като че пропадна и той се преобърна във въздуха.

Падането в мрака на пропастта бе кратък миг, но и цяла вечност. Зърна как Шалан и неколцина мъже в сини униформи падат и се блъскат ужасено.

Като удавник, който се бори да изплува, Каладин бъхтеше наоколо за Светлина. Няма да умре така! Небето е негово! Ветровете са негови. Пропастите са негови.

Няма да умре така!

Сил изпищя — ужасен, болезнен писък, който разтърси костите на Каладин. В същия миг той вдъхна от Светлината на Бурята, от самия живот.

Стовари се на дъното на пропастта и всичко стана черно.

* * *

Плуваше през болката.

Тя го заливаше като течност, ала не влизаше вътре. Кожата му я възпираше.

КАКВО СИ СТОРИЛ?

Далечният глас прозвуча като тътен на гръмотевица.

Каладин зина, отвори очи и болката пропълзя вътре. Внезапно цялото тяло го заболя.

Лежеше на гръб и гледаше нагоре към ивицата светлина във въздуха. Сил? Не… не, това бе слънчевата светлина. Отворът на пропастта, високо над него. Толкова навътре в Пустите равнини пропастите бяха дълбоки стотици стъпки.

Каладин изстена и се надигна да седне. Светлината бе невъзможно далечна. Той беше погълнат от тъмнината, а пропастта наоколо беше сенчеста и сумрачна. Хвана се за главата.

Взех малко Светлина на Бурята съвсем накрая, размисли той. Оцелях. Но този вик! Преследваше го и отекваше в ума му. Прозвуча почти като вика, който чу, щом докосна Меча на дуелиста на арената.

Провери за рани, шепнеше наученото от баща му някъде от неговите мисли. Тялото може да изпадне в шок от лошо счупване или рана и да не усети щетите. Каладин повтори движенията, с които провери крайниците си за счупвания, и не посегна към сферите в кесията си. Не искаше да осветява мрака, та да се изправи лице в лице с мъртвите, които навярно бяха около него.

Беше ли и Далинар сред тях? Адолин тичаше към баща си. Успял ли бе принцът да се добере до него преди рухването на моста? Носеше Броня, а и накрая скочи.

Каладин опипа бедрата и ребрата си. Болка и драскотини, но нищо счупено или разкъсано. Светлината, която задържа накрая… беше го защитила, може би дори го беше излекувала, преди да свърши. Накрая бръкна в кесията и извади сферите, само за да установи, че всички са потъмнели. Потърси в джоба си, после застина, понеже чу дращене наблизо.

Скокна на крака и се завъртя. Щеше му се да има оръжие. Дъното на пропастта стана по-светло. Някаква нетрепваща светлина разкри прилични на ветрила къдроцветни и висящи ластари по стените и тук-там струпани по дъното клонки и мъх. Глас ли беше това? Каладин за миг се обърка, когато сенките на стената пред него се размърдаха нереално.

После някой излезе иззад ъгъла. Този някой бе облечен в копринена рокля и носеше торба през рамо. Шалан Давар.

Тя изпищя при вида му, хвърли торбата на земята и заотстъпва, притиснала ръце до тялото си. Даже изтърва сферата, която носеше.

Каладин развъртя ръката си в рамото, та да я намести, и пристъпи по-близо до светлината.

— Успокой се — рече. — Аз съм.

— Отче на Бурята! — възкликна Шалан и избърза да си вземе сферата от земята. После приближи и поднесе светлината към него. — Наистина си ти… мостовият. Как…?

— Не знам — излъга той и погледна нагоре. — Ужасно си разместих шията и лакътят ме боли като гръм. Какво стана?

— Някой дръпна ръчката за извънредни случаи.

— Каква ръчка?

— Тя срутва моста в пропастта.

— Проклятие, звучи доста тъпо да имаш такъв уред — установи Каладин и зарови в джоба за останалите сфери. Тайничко ги погледна. Също бяха потъмнели. Бурята да го отнесе. Всичките ли беше използвал?

— Зависи — възрази Шалан. — Ами ако твоите хора са се изтеглили по моста и противникът се изсипва подире им? Предполага се, че ръчката има някакъв предпазител и не може да се дръпне по случайност, обаче може да се освободи бързо при нужда.

Той изстена, когато Шалан поднесе светлината край него към мястото, където двете половини на моста се бяха разбили в дъното на пропастта. Там лежаха телата, които Каладин очакваше.

Погледна. Трябваше да погледне. Нямаше следа от Далинар, но няколко от офицерите и светлооките дами, които тогава пресичаха моста, лежаха усукани и потрошени на купчини. При падане от двеста, че и повече стъпки нямаше оцелели.

Освен Шалан. Каладин не помнеше да я е грабнал, падайки. Но и не помнеше нищо от падането, освен вика на Сил. Този вик…

Добре. Трябва да е уловил Шалан несъзнателно и да я е заредил със Светлина, за да забави падането. Роклята ѝ беше изпокъсана, а косите — рошави, ала иначе явно бе невредима.

— Събудих се тук долу, в тъмното — каза тя. — Минало е доста време от падането ни.

— Откъде знаеш?

— Горе е почти тъмно. Скоро ще настане нощ. Когато се събудих, чух ехо от викове. Борба. Иззад онзи ъгъл видях нещо да свети. Оказа се, че е паднал войник, а кесията със сферите му е разкъсана. — Шалан видимо потрепери. — Бил е убит от нещо, преди да падне.

— Паршендите — каза Каладин. — Точно преди мостът да рухне, чух тръбите на предните отряди. Бяхме нападнати.

Проклятие. Вероятно това означаваше, че Далинар се е изтеглил, стига наистина да бе оцелял. Тук нямаше нищо, което да си заслужава сражението.

— Дай ми една сфера — поиска той.

Шалан му даде и Каладин отиде да огледа падналите. Привидно проверяваше дали някой няма пулс, но всъщност търсеше оръжие или сфери.

— Мислиш, че някой е останал жив? — попита Шалан. Гласът ѝ прозвуча слабо в тихата пропаст.

— Е, ние някак оцеляхме.

— Как стана това според теб? — попита Шалан и погледна отвора на пропастта, високо горе.

— Видях вятърни духчета, точно преди да паднем. Чувал съм в приказките, че те пазят човек, когато пада. Може да е било това.

Шалан мълчеше, докато той претърсваше труповете.

— Да — продума тя най-сетне. — Звучи логично.

Изглежда я убеди. Хубаво. Поне докато не почне да се чуди за приказките за „Благословения от Бурята Каладин“.

Нямаше други живи, но Каладин се увери, че Далинар и Адолин не са сред загиналите.

Глупав бях да не видя, че предстои опит за убийство, мислеше си той. Садеас опита да отслаби Далинар с разкриването на виденията на празненството преди няколко дни. Класически заговор. Опозори противника си, а после го убий, за да е сигурно, че няма да се превърне в мъченик.

По труповете имаше малко ценни неща. Шепа сфери, разни принадлежности за писане, които Шалан жадно грабна и пъхна в чантата си. Никакви карти. Каладин нямаше представа къде се намират. А с идването на нощта…

— Какво ще правим? — тихо попита Шалан, взирайки се в това царство на мрака с неочакваните сенки, леко потрепващите пипала и ластари, прилични на сипнали се полипи с мърдащите във въздуха мустачки.

Каладин си спомняше първите слизания в пропастите. Винаги му се струваха прекалено зелени, влажни и чужди. Наблизо изпод мъха надничаха два черепа и сякаш ги наблюдаваха. От някаква далечна локва се чу плясване и Шалан почна лудо да се озърта. Макар вече пропастите да бяха като дом за Каладин, той не отричаше, че понякога определено го тревожеха.

— Тук долу е по-безопасно, отколкото изглежда. Когато бях във войската на Садеас, прекарвах дни в пропастите и събирах вещи от мъртвите. Само внимавай за духчета на загниването.

— А пропастните чудовища? — попита Шалан и се завъртя да погледне в друга посока, когато някакъв кремлинг се стрелна по стената.

— Никога не съм виждал. — Вярно, макар веднъж да зърна сянката на чудовище, което с дращене вървеше през една от по-отдалечените пропасти. Потреперваше при самата мисъл за този ден. — Не се срещат толкова често, колкото твърдят хората. Истинската опасност са бурите. Виждаш ли, ако вали, дори някъде далеч…

— Да, наводнение. Много е опасно в тясната пропаст. Чела съм за това.

— Убеден съм, че много ще ни помогне — отвърна Каладин. — Спомена, че наблизо има мъртви войници?

Шалан посочи и Каладин тръгна натам. Тя го последва, като се придържаше близо до светлината. Каладин намери няколко мъртви копиеносци, пометени от платото горе. Раните бяха пресни. Току до тях лежеше мъртъв паршенд, също убит наскоро.

Паршендът носеше необработени скъпоценни камъни в брадата си. Каладин докосна един, поколеба се, после опита да вдъхне Светлина. Нищо. Той въздъхна, сведе глава в почит за мъртвите и накрая измъкна копие изпод едно от телата и се изправи. Светлината горе се бе превърнала в тъмно синьо. Нощ.

— И така, чакаме ли? — попита Шалан.

— За какво? — учуди се Каладин и нарами копието.

— Да се върнат… — тя млъкна. — Няма да се върнат за нас, нали?

— Ще решат, че сме мъртви. В името на Бурите, ние би трябвало да сме мъртви. Струва ми се, че сме прекалено далеч, та да идват да извадят труповете ни, предполагам. А това е още по-вярно след паршендското нападение. — Каладин потърка брадичката си. — Може да почакаме похода на Далинар. Той даваше знаци, че ще се движи в тази посока в търсене на центъра. Остават само няколко дни, нали?

Шалан пребледня. Всъщност, пребледня още повече. Светлата ѝ кожа беше толкова особена. Бяла и с червена коса, тя изглеждаше като някакъв много дребен рогоядец.

— Далинар предвижда да тръгне веднага след последната буря преди дъждовния сезон. Тази буря е скоро. И ще донесе много, много и много дъжд.

— Лоша идея значи.

— Можеш и така да го кажеш.

Каладин бе опитвал да си представи какво ли е бурята тук долу. Виждал беше последиците, докато събираха вещи с останалите от Мост Четири. Усуканите и изпотрошени трупове. Камарите отпадъци, натикани в стените и в пукнатините. Камъни с човешки ръст, носени небрежно от водите през пропастите, докато заседнат между стените, понякога на петдесетина стъпки височина.

— Кога? — попита той. — Кога е тази буря?

Шалан се вторачи в него, после почна да рови в чантата си — листеше хартиите със свободната ръка и стискаше чантата със скритата, през плата на ръкава. Махна на Каладин да дойде с неговата сфера, защото тя трябваше да прибере своята.

Той вдигна сферата да ѝ свети, докато тя прегледа някаква изписана страница.

— Утре вечер — тихо каза Шалан. — Веднага след залеза на първата луна.

Каладин изстена и вдигна сферата по-високо да огледа пропастта. Намираме се точно на север от пропастта, в която паднахме, разсъждаваше той. Значи пътят за връщане е… нататък?

— Добре тогава — каза Шалан. Пое дълбоко дъх и захлопна чантата. — Вървим обратно. Тръгваме веднага.

— Не искаш ли да поседнеш и да отдъхнеш за миг?

— Отдъхнала съм си напълно — отвърна тя. — Ако и ти си така, предпочитам да тръгваме. Щом се приберем, можем да си седим, да пийваме вино с подправки и да се смеем колко глупаво е било от наша страна да бързаме, като сме имали толкова много време за губене. Много бих искала да се почувствам глупава точно така. Ти?

— Аха. — Харесваше пропастите. Това обаче не означаваше, че иска да преживее бурята в пропаст. — Нямаш карта в чантата, нали?

— Не — свъси се Шалан. — Не взех моите карти. Сиятелната Велат носеше. Ползвах нейните. Но може да си припомня нещо от видяното.

— Тогава, мисля, че трябва да вървим нататък — каза Каладин и посочи. След това тръгна.

* * *

Мостовият се отправи накъдето беше посочил, без дори да ѝ позволи да каже мнението си. Шалан запази сръднята за себе си, грабна торбата — беше намерила няколко меха с вода у един войник — и чантата. Забърза след него, а полите ѝ се закачиха за нещо, за което тя се надяваше, че е много бяла пръчка.

Високият мостови умело прескачаше и заобикаляше отломките, вперил поглед напред. Защо той трябваше да оцелее? В интерес на истината обаче, Шалан бе доволна да намери някого. Нямаше да е приятно да върви тук долу сама. Той поне беше достатъчно суеверен да си мисли, че е бил спасен от някакъв поврат на съдбата и от духчета. Шалан нямаше представа как се е спасила тя самата, какво остава за него. Шарка се возеше върху полите ѝ, а преди намирането на мостовия, той разсъждаваше как Светлината на Бурята е опазила живота ѝ.

Жива след падане от най-малко двеста стъпки? Това само доказваше колко малко знае Шалан за способностите си. Отче на Бурята! Спасила беше и този човек. Убедена беше. Той падаше точно до нея.

Но как? И можеше ли да разбере как да го направи отново?

Забърза да го настигне. Проклетите алети и техните влудяващо дълги крака. Той маршируваше като войник, без да се замисля, че Шалан трябва да подбира пътя си по-внимателно. Не искаше полите ѝ да се закачат на всеки клон.

Стигнаха до някакво езерце на дъното на пропастта и той скокна на един пън, който лежеше във водата като мост, почти без да наруши хода си. Шалан спря на края.

Мостовият я погледна в светлината на сферата.

— Няма пак да ми искаш ботушите, нали?

Шалан вдигна крак и показа приличните на войнишки ботуши, които носеше под роклята. Това го накара да попривдигне вежда.

— Не ми е и хрумвало да излизам в Пустите равнини по пантофки — съобщи тя и се изчерви. — Пък и никой не може да ти види обувките под толкова дълга рокля.

Тя гледаше пъна.

— Искаш ли да ти помогна да минеш?

— Всъщност се чудя как стволът на тежкостъпо дърво се е озовал тук — призна Шалан. — Не е възможно да виреят из тези части на Пустите равнини. Твърде студено е. Може да е расло някъде по крайбрежието. И бурята наистина го е довлякла толкова далече? На четиристотин мили?

— Няма да ме караш да спирам, за да го нарисуваш, нали?

— О, я стига — отвърна Шалан, стъпи на пъна и премина. — Знаеш ли колко скици на тежкостъпи дървета имам?

Другите неща тук долу обаче бяха съвсем различни. Докато вървяха, Шалан използваше своята сфера — която трябваше някак да крепи в свободната ръка, докато в скритата държеше чантата, а на рамото ѝ висеше торбата — та да осветява наоколо. Беше изумително. Дузини видове ластари, червени, оранжеви и виолетови къдроцветни. Ситни скални пъпки по стените, малки гроздове бобинки, които отваряха и затваряха черупките си, сякаш дишат.

Клъбца духчета на живота се носеха около някакъв шистокор, който растеше възлест като пръсти. Горе почти никъде не се срещаше подобно образувание. Бляскавите песъчинки зелена светлина се понесоха през пропастта към цяла стена, покрита с тръбообразни растения, от чиито горен край се гънеха дребни пипала. Когато Шалан мина, пипалата се прибраха като вълна, минала нагоре по стената. Шалан тихо пое дъх и взе Спомен.

Мостовият спря и се обърна.

— Е?

— Нима не забелязваш колко е красиво?

Той вдигна поглед към стената от тръбообразни растения. Шалан беше убедена, че някъде е чела за тях, но името ѝ убягваше.

Мостовият продължи напред.

Шалан затича подире му. Торбата биеше по гърба ѝ. Почти се препъна в камара усукани мъртви ластари и пръчки, когато го настигна. Изруга и заподскача на един крак, преди да стъпи устойчиво.

Той се пресегна и взе торбата.

Най-сетне, помисли Шалан.

— Благодаря.

Каладин изсумтя, метна торбата на рамо и продължи, без да продума. Стигнаха до кръстопът в пропастта — един коридор водеше наляво, а друг надясно. Трябваше да обиколят следващото плато, преди да продължат на запад. Шалан огледа процепа и добре запамети как изглежда платото от тази страна, а Каладин избра пътя.

— Ще отнеме време — рече той. — Даже по-дълго, отколкото трая идването ни тук. Тогава трябваше да изчакваме цялата войска. От друга страна, минавахме по средата на платата. Сега заобикалянето на всяко много ще удължи пътя.

— Е, поне компанията е приятна.

Той я изгледа.

— Приятна за тебе, искам да кажа.

— През целия път на връщане ли ще слушам бръщолевенето ти?

— Не, разбира се. Имам намерение освен това да плещя, да бъбря и от време на време да ломотя. Обаче не много, та да не разваля нещо хубаво.

— Прекрасно.

— Упражнявам се и да дрънкам глупости.

— Нямам търпение да чуя.

— О, добре, всъщност това беше.

Каладин я изучаваше, суровите му очи се впиваха в нейните. Тя се обърна. Мостовият явно не ѝ вярваше. Беше телохранител; Шалан се съмняваше, че вярва на много хора.

Стигнаха до друга пресечка и този път Каладин решаваше по-дълго. Шалан разбираше защо — долу трудно можеше да се определи посоката. Платата бяха разнообразни и неравномерни. Някои бяха дълги и тесни, други — почти съвършено кръгли. По страните си имаха издатини и полуострови. Така виещият се между тях път се превръщаше в лабиринт. Би трябвало да е лесен — все пак, задънените проходи бяха малко, така че двамата просто трябваше да вървят все на запад.

Но накъде беше запад? Долу можеха много, много лесно да се загубят.

— Нали не подбираш наслуки откъде да минем? — попита Шалан.

— Не.

— Явно много знаеш за пропастите.

— Да.

— Може би защото мрачната атмосфера приляга на нрава ти.

Каладин гледаше напред и вървеше, без да отговори.

— Бурята да го отнесе — възкликна Шалан и забърза да го настигне. — Предполагаше се, че това е ведро. Какво е нужно, за да се поотпуснеш, мостови?

— Май съм просто един… как го каза? „Изпълнен с омраза“ човек?

— Не съм видяла доказателство за противното.

— Защото не си си направила труда да погледнеш, светлоока. Всеки под твоето положение е само играчка.

— Какво? — възкликна тя. Имаше чувството, че я е зашлевил през лицето. — Откъде ти хрумна?

— Очевидно е.

— За кого? Само за теб? Кога си ме видял да се отнасям към човек с по-ниско положение като към играчка? Дай ми един пример.

— Когато се озовах в затвора — отвърна той начаса, — задето направих нещо, за което всеки светлоок щеше да бъде приветстван.

— И това беше по моя вина?

— По вина на всички вас. Всеки път, когато някой от нас е мамен, поробван, бит или съсипан, вината пада върху всички вас, които поддържате това. Дори непряко.

— Ох, моля те. Светът не е справедлив? Какво велико откритие! Някои хора с власт тормозят онези, над които властват? Удивително! И откога е почнало това?

Каладин не отговори. Завърза сферите си на върха на копието в кесийка от бялата кърпичка, която откри у една от писарите. Държеше копието нависоко и сферите осветяваха пропастта добре.

— Мисля — продължи Шалан и прибра своята сфера за по-удобно, — че ти само си търсиш оправдания. Да, отнасяли са се зле с теб. Признавам го. Но според мен ти си онзи, който се интересува от цвета на очите. Просто ти е по-лесно да се преструваш, че всеки светлоок те тормози заради положението ти. Питал ли си се някога дали няма по-просто обяснение? Не може ли хората да не те харесват не защото си тъмноок, а защото си страшно непоносим?

Каладин изсумтя и тръгна още по-бързо.

— Не — рече Шалан и направо затича, за да е редом с него. — Няма да се измъкнеш от това. Не можеш да намекваш, че злоупотребявам с положението си и после да се изнижеш без отговор. Направи го по-рано, с Адолин. Сега го правиш с мен. Какво ти има?

— Искаш по-добър пример за това как си играеш с по-нископоставените от теб? — избегна въпроса ѝ Каладин. — Добре. Открадна ми ботушите. Правеше се на някоя, която не си, и тормозеше един тъмноок войник, когото току-що беше срещнала. Достатъчно добър пример ли е това как си играеш с човек, който според теб стои по-ниско?

Шалан спря. Тук Каладин имаше право. Искаше да обвини влиянието на Тин, но неговата забележка обезсили довода ѝ.

Той спря и се обърна. Най-сетне въздъхна и рече:

— Виж сега. Не ти се сърдя за ботушите. От това, което виждам напоследък, не си толкова лоша, колкото са другите. Затова, нека просто оставим нещата така.

— Не съм толкова лоша, колкото са другите ли? — възкликна Шалан и пристъпи напред. — Какъв приятен комплимент. Е, да кажем, че си прав. Може би аз съм безсърдечна богаташка. Това не променя обстоятелството, че ти можеш да си направо лош и противен, Благословени от Бурята Каладин.

Той сви рамене.

— Това ли е? Аз се извинявам и в замяна получавам само свиване на рамене?

— Аз съм това, в което ме превърнаха светлооките.

— Значи въобще не си виновен — хладно каза Шалан — за начина, по който се държиш.

— Бих казал, че не съм.

— Отче на Бурята. Не мога да кажа нищо, за да променя отношението ти към мен, нали? Ти ще продължиш да съдиш хората, да ги ненавиждаш и да си изпълнен със злост. Неспособен да се държиш добре с околните. Животът ти ще да е много самотен.

Това явно го докачи, понеже в светлината на сферите се видя как лицето му почервенява.

— Почвам да си променям мнението, че си по-добра от останалите.

— Не лъжи. Ти никога не си ме харесвал. Още от самото начало. И не само заради ботушите. Виждам как ме наблюдаваш.

— Понеже знам, че лъжеш, усмихвайки се на всеки срещнат. Откровена си, само когато обиждаш някого!

— Единственото откровено нещо, което мога да кажа на теб, са обидите!

— Ба! — пламна Каладин. — Аз само… Ба! Защо като съм с тебе ми иде да си издера лицето, жено?

— Нарочно съм обучена за това. И събирам лица.

Това какво беше?

— Не можеш просто…

Каладин млъкна, когато дращенето, отекващо от пропастта, стана по-силно.

Веднага затули с длан стъкмения от сферите фенер и потопи двама им в мрак. По преценка на Шалан, това не помогна. Тя се запрепъва към Каладин в тъмнината и стисна мишницата му със свободната си ръка. Дразнеше я, но поне беше тук.

Дращенето продължи. Като от камък върху камък. Или… от черупка върху камък.

— Май — тревожно прошепна тя — надвикването в кънтящата мрежа от пропасти не беше много умно.

— Аха.

— Приближава се, нали?

— Аха.

— Значи… бягаме?

Дращенето като че идваше току иззад следващия завой.

— Аха — отвърна Каладин, свали ръка от сферите и побягна далеч от шума.

70. От кошмар

„Дали това е замисъл на Танаваст или не, хилядолетия минаха, без някой от шестнадесетте да умре. Ако и да жаля за големите страдания, които Раисе причини, не вярвам, че бихме могли да се надяваме на по-добър изход от този.“

Каладин хукна надолу през пропастта. Прескачаше клонаци и смет, плясваше в локвите. Момичето се справяше по-добре от очакваното, макар заради роклята да бе далеч по-бавна от него.

Позабави, за да се нагоди към нейните крачки. Колкото и да беше влудяваща, Каладин нямаше да допусне адолиновата годеница да бъде изядена от пропастно чудовище.

Стигнаха пресечка и избраха пътя случайно. На следващата спряха само колкото да видят дали не са преследвани.

Бяха. Тропот зад тях, нокти по камъка. Дращене. Каладин грабна чантата на момичето — вече носеше и торбата ѝ — и хукнаха по следващия коридор. Или Шалан бе отлична бегачка, или ужасът я бе обзел, понеже дори не се задъха, когато стигнаха следващата пресечка.

Нямаха време за бавене. Каладин пак се понесе. Шумът от стърженето на черупката изпълваше ушите му. Из пропастта внезапно отекна звукът на четири гласа, мощен като хиляда тръби. Шалан изпищя, ала Каладин едва я чу в ужасния шум.

Пропастните растения се прибираха на вълни. За миг цялото място, което гъмжеше от живот, опустя, като че светът се готвеше за буря. Двамата пак стигнаха кръстопът и Шалан се позабави да погледне обратно, по посока на звука. Протегна ръце напред, като че се канеше да прегърне звяра. Проклета жена! Каладин я грабна и я повлече подире си. Претичаха през две пропасти, без да спират.

Звярът още ги следваше, но сега Каладин само го чуваше. Нямаше представа колко близо е, но ги беше надушил. Или пък ги чуваше? Каладин не знаеше как ловуват чудовищата.

Нужен е план! Не можем само…

На следващия кръстопът, Шалан хвана в обратната на избраната от него посока. Каладин изруга, спря тежко и хукна след нея.

— Не е време — изпухтя той — да спорим за…

— Мълчи. След мен.

Поведе го до една пресечка, после до друга. Каладин остана без дъх, дробовете му негодуваха. Шалан спря, сетне посочи и затича в пропастта. Каладин я последва, като току поглеждаше през рамо.

Виждаше само чернота. Лунната светлина бе твърде далечна и приглушена. Не можеше да освети дълбините. Нямаше и да разберат, че чудовището ги е настигнало, докато не попадне в светлината на сферите. Но звучеше близо. Отче на Бурята!

Каладин отново се съсредоточи върху тичането. Едва не се препъна в нещо на земята. Труп? Прескочи го и настигна Шалан. Полите ѝ бяха разкъсани и съдрани от тичането, косите ѝ бяха чорлави, лицето ѝ гореше. Тя поведе по друг коридор, където забави ход и спря. Опря ръка на стената и се задъха.

Каладин затвори очи. Вдишваше и издишваше. Не можем да почиваме дълго. Той ще дойде. Имаше чувството, че ще припадне.

— Покрий светлината! — прошепна Шалан.

Каладин ѝ се намръщи, но я послуша.

— Не можем да почиваме дълго — също прошепна той.

— Тихо.

Мракът беше пълен, с изключение на мъждивата светлинка, която се процеждаше между каладиновите пръсти. Дращенето като че идеше точно над тях. Бурята да го отнесе! Можеше ли да се бие с такова чудовище? Без Светлина на Бурята? Той отчаяно опита да вдъхна Светлина от сферите, които държеше в дланта си.

Никаква Светлина. А и не беше виждал Сил след падането. Дращенето продължи. Каладин се подготви да бяга, но…

Звуците сякаш не приближаваха повече. Каладин се замисли. Трупът, който прескочи — беше на някой от падналите в днешното сражение. Шалан ги бе довела обратно на мястото, откъдето тръгнаха.

И… при храна за чудовището.

Каладин чакаше напрегнато и слушаше как сърцето блъска в гърдите му. Драскането отекваше в пропастта. Странно, но някаква светлина проблесна в коридора зад тях. Какво ли беше това?

— Стой тук — тихо рече Шалан.

После, колкото и да не беше за вярване, тя тръгна към звуците. Каладин несръчно държеше сферите в една ръка, а другата протегна и я сграбчи.

Тя се обърна и сведе поглед. Без да иска, Каладин я бе уловил за скритата ръка. Тутакси я пусна.

— Трябва да го видя — прошепна Шалан. — Толкова сме близо.

— Да не си луда?

— Май да.

И продължи към звяра.

Каладин се двоумеше и я ругаеше безгласно. Най-сетне остави копието и пусна торбата и чантата върху сферите, та да приглушат светлината. Тръгна след нея. Какво друго можеше да стори? Да обяснява на Адолин? Да, князче. Оставих Вашата годеница да се размотава сама в тъмнината и чудовището да я изяде. Не, не отидох с нея. Да, аз съм страхливец.

А напред имаше светлина. И светлината разкриваше Шалан — поне силуета ѝ — приклекнала до завоя в пропастта, тя надничаше оттатък. Каладин отиде при нея, сниши се и надзърна.

Там беше.

Звярът изпълваше пропастта. Беше дълъг и тънък, а не закръглен или масивен като някои по-дребни кремлинги. Извит и лъскав, със стреловидна муцуна и остри мандибули.

И сбъркан. Сбъркан по някакъв труден за описване начин. Нали грамадните животни трябваше да са тромави и кротки като чулите. А този огромен звяр се движеше с лекота, краката му стъпваха на стените на пропастта и се държаха там, та туловището едва докосваше земята. Изяде трупа на войника — стисна го с по-малките щипци близо до устата си, после страховито отхапа и откъсна половината.

Лицето му беше като от кошмар. Зло, силно, почти разумно.

— Тези духчета — прошепна едва доловимо Шалан. — Виждала съм ги…

Духчетата танцуваха около звяра. Те бяха източникът на светлината. Приличаха на светещи стрелички и наобикаляха чудовището на ята, но от време на време някое се отделяше и изчезваше като малко валмо дим във въздуха.

— Небесните змиорки — додаде Шалан. — Те следват и небесните змиорки. Пропастното чудовище харесва труповете. Възможно ли е поначало родът му да е мършояден? Не, щипците изглеждат предназначени за трошене на черупки. Подозирам, че бихме се натъкнали на стада диви чули близо до естествените местообитания на чудовищата. Но те идват в Пустите равнини да правят какавиди, а тук храната е оскъдна и затова нападат хората. Защо това чудовище е останало, след като е направило какавидата?

Пропастното чудовище привърши храненето. Каладин хвана Шалан за рамото и тя с видима неохота му позволи да я отмъкне.

Върнаха се при вещите си, взеха ги и възможно най-тихо се оттеглиха по-дълбоко в тъмнината.

* * *

Вървяха с часове. Посоката бе напълно различна от досегашната. Шалан пак позволи на Каладин да води, но направи всичко по силите си да следи пропастите. Нужно ѝ беше да ги нарисува, за да е по-сигурна.

Образите на пропастното чудовище се тълпяха в ума ѝ. Какво величествено животно! Пръстите направо я сърбяха да го нарисува по Спомена, който взе. Краката бяха по-големи, отколкото тя си представяше; не като на ног, с неговите тънки прешленести крачка, поддържащи дебелото му тяло. Този звяр излъчваше мощ. Като белогръба, само че огромен и още по-странен.

Вече бяха далеч от него. Надяваха се това да означава, че са в безопасност. Нощта дотежаваше на Шалан, защото бе станала рано за експедицията.

Тайно провери сферите в кесията. Изчерпила бе всички по време на падането. Благословен да е Всемогъщият за Светлината — трябваше да напише благодарствен глиф. Без силата и издръжливостта, получени от Светлината, никога нямаше да настигне дългокракия Каладин.

В името на Бурята, сега вече бе изтощена. Като че Светлината беше преумножила способностите ѝ, ала сетне я изостави смазана и изнурена.

На следващата пресечка Каладин спря и я огледа.

Тя му се усмихна слабо.

— Ще трябва да спрем, за да пренощуваме.

— Съжалявам.

— Не е само заради теб — отвърна той и вдигна поглед към небето. — Откровено нямам представа вървим ли в правилната посока или не. Съвсем се обърках. Ако на зазоряване видим откъде изгрява слънцето, това ще ни каже накъде да продължим.

Тя кимна.

— Все още можем да се върнем навреме — додаде Каладин. — Няма нужда да се тревожиш.

Така го каза, че Шалан тутакси се разтревожи. Все пак му помогна да намери относително сухо място на земята и двамата се настаниха. Сложиха сферите в средата, като измислено огнище. Каладин порови в торбата, която Шалан бе взела от мъртвия войник, и извади хляб и пастърма от чул. По никой начин не беше най-привлекателната храна, ала поне беше нещо.

Шалан облегна гръб на стената, загледа се нагоре и почна да се храни. Безквасният хляб беше от Превърнато зърно — личеше по вкуса на развалено. Облаците в небето не ѝ позволяваха да види звездите, ала пред тях се движеха звездни духчета и правеха фигури.

— Странно е — прошепна тя, докато Каладин се хранеше. — Долу съм едва половин нощ, а ми се струва много по-отдавна. Платата горе изглеждат толкова далечни, нали?

Каладин изсумтя.

— Ах, да. Сумтенето на мостовия. Цял език. Ще трябва да разуча морфемите и интонациите заедно с тебе. Още не ги знам.

— От теб ще излезе ужасен мостови.

— Твърде съм ниска ли?

— Хмм, да. И твърде много жена. Съмнявам се, че ще изглеждаш добре в обичайните къси гащи и отворен елек. Или по-скоро ще изглеждаш прекалено добре. Може да е малко разсейващо за другите мостови.

Шалан се усмихна, порови в чантата и извади скицника и моливите. Поне беше паднала с тях. Почна да рисува, като си тананикаше тихичко. Отмъкна една от сферите да си свети. Шарка стоеше на полите ѝ и се задоволяваше да мълчи в присъствието на Каладин.

— Бурята да го отнесе. Не правиш автопортрет с одеждите на мостови…

— Да, разбира се. Рисувам ти прелъстителни картинки, след като сме прекарали няколко часа заедно в пропастта. Ама че въображение имаш, мостови — отвърна тя и защрихова една линия.

— Е, нали за това говорехме — промърмори той, стана и отиде да види какво рисува. — Мислех, че си уморена.

— Смазана съм. Затова трябва да си почина.

Очевидно. Първата скица нямаше да е на пропастното чудовище. Нужно ѝ беше да загрее.

Затова изобрази пътя им през пропастите. Нещо като карта, но по-скоро картина на пропастите, както би ги видяла отгоре. Направи я с достатъчно въображение, та да е интересна, ала беше убедена, че представя погрешно някои ридове и ъгли.

— Какво е това? — попита Каладин. — Рисунка на равнините?

— Нещо като карта — отговори Шалан, но се свъси. Какво говореше за нея обстоятелството, че не може да тегли няколко черти и да представи местоположението им като нормален човек? Трябваше да нарисува картина. — Не знам пълните очертания на платата, които заобиколихме, а само пропастите, през които минахме.

— И ги помниш толкова добре?

Бурни ветрове. Нали имаше намерението да държи в тайна способността да вижда неща и да ги запаметява?

— Ъъ… Не, не наистина. Налучквам повечето.

Почувства се глупаво, задето разкри умението си. Воал щеше да намери какво да каже. Всъщност, доста зле беше, че Воал не е тук долу. Повече щеше да я бива в тази работа с оцеляването сред пустошта.

Каладин взе рисунката от пръстите ѝ, стана и я освети със сферата.

— Добре. Ако картата ти е точна, ние сме вървяли на юг вместо на запад. Трябва ми светлина, за да се оправя по-добре.

— Може би — рече Шалан и извади друг лист, за да започне скицата на пропастното чудовище.

— Ще почакаме слънцето утре — каза Каладин. — Изгревът ще ми подскаже накъде да вървим.

Шалан кимна и се зае с рисунката, а той си направи място и се настани, като сгъна куртката си за възглавница. И на Шалан ѝ се щеше да се свие, ала скицата не можеше да чака. Поне нещо трябваше да изобрази.

Издържа едва половин час — през това време направи навярно четвърт от скицата — и сетне се наложи да я остави, да се свие на земята с торбата вместо възглавница и да заспи.

* * *

Още беше тъмно, когато Каладин я смушка с дръжката на копието да се буди. Шалан изстена, обърна се върху дъното на пропастта и сънливо опита да сложи възглавницата на главата си.

Тя, разбира се, се разсипа и върху Шалан напада чулска пастърма. Каладин се разсмя.

Много ясно, това го развесели. Проклет човек. Колко ли беше успяла да поспи? Замига с мътните си очи и се взря в отвора на пропастта далече горе.

Не. Нямаше и най-малък проблясък светлина. Значи, два или три часа сън? Или по-скоро „сън“. Трудно беше да се определи какво е правила. Навярно би го нарекла „мятане и въртене върху каменистата земя с внезапно будене от време на време, та да видя, че лигата ми е направила локвичка“. Всъщност, това определение не се отрони от езика ѝ. За разлика от споменатата лига.

Седна и протегна схванатите си крайници. Провери дали през нощта ръкавът ѝ не се е разкопчал, или да е станало нещо също толкова смущаващо.

— Трябва ми баня — промърмори тя.

— Баня? Та ти си далеч от цивилизацията само от един ден.

Тя сбърчи нос.

— Това, че ти си свикнал на вонята на немитите мостови, не значи, че и аз трябва да се присъединя.

Каладин се подсмихна, взе парче пастърма от рамото ѝ и го метна в устата си.

— В родния ми град банята беше веднъж седмично. Мисля, че дори на тамошните светлооки ще им се види странно, че тук всички, даже простите войници, се къпят по-често.

Как смееше той да е толкова весел сутрин? Или по-точно „сутрин“. Докато Каладин не гледаше, тя го замери с още едно парче пастърма. Проклетникът го улови.

Мразя го.

— Чудовището не ни изяде, докато спяхме — рече той и пререди торбата, като остави навън само един мях вода. — Бих казал, че при тези обстоятелства това е най-голямата благословия, която можем да чакаме. Хайде, ставай. Твоята карта ми дава представа накъде да вървя. Ще можем да видим и слънцето, за да се уверим, че сме на прав път. Искаме да бием бурята, нали?

— Теб искам да набия — измърмори Шалан. — С пръчка.

— Това пък какво беше?

— Нищо — отвърна тя, стана и се помъчи да направи нещо с чорлавите си коси. В името на Бурите. Сигурно изглеждаше като поразена от гръм мастилница с червено мастило. Въздъхна. Нямаше четка, а и не личеше Каладин да ѝ дава време да си сплита косите, затова си нахлузи ботушите — носенето на едни чорапи два дни поред беше най-малкото ѝ недостойнство — и взе чантата. Каладин носеше торбата.

Шалан тръгна след него през пропастта. Стомахът ѝ се оплакваше от слабата снощна храна. Не ѝ се струваше добре да яде, затова — нека си къркори. Така му се пада, рече си тя. Каквото и да означаваше това.

Най-сетне небето почна да просветлява. От мястото на светлината разбраха, че вървят накъдето трябва. Каладин изпадна в обичайното си мълчание и бодрото му държание от сутринта се изпари. Изглеждаше погълнат от тежки мисли.

Шалан се прозя и тръгна редом с него.

— Какво си мислиш?

— Мисля си колко е хубаво да има малко тишина. Никой да не ми додява.

— Лъжец. Защо толкова се стараеш да отблъснеш хората?

— Може просто да не искам нови спорове.

— Няма и да получиш. — Шалан пак се прозина. — Прекалено рано е за спорове. Опитай. Обиди ме.

— Няма да…

— Обида! Веднага!

— По-скоро бих вървял през тези пропасти с умопобъркан убиец, отколкото с тебе. Така поне ако разговорът ми дотегне, ще мога лесно да се отърва.

— Краката ти миришат — отвърна Шалан. — Виждаш ли? Много е рано. Не е възможно да съм остроумна в този час. Значи, никакви спорове. — Тя замълча и додаде малко по-тихо. — Пък и никой убиец не би склонил да тръгне с тебе. Всеки трябва поне малко да се държи на положение.

Каладин изсумтя и устните му трепнаха.

— Внимавай — предупреди Шалан и прескочи някакъв пън. — Това беше почти усмивка. А и мога да се закълна, че по-рано сутринта ти беше весел. Добре де, умерено доволен. Все едно, ако почнеш да изпадаш в по-добро настроение, това ще наруши разнообразието на цялото пътешествие.

— Разнообразие ли?

— Да. Ако и двамата сме приятни, няма никакво изкуство. Нали разбираш, голямото изкуство е въпрос на противопоставяне. Светлини и сенки. Щастливата, усмихната и лъчезарна дама и мрачният, сърдит и зловонен мостови.

— Това… — Каладин замълча. — Зловонен?

— Могъщ портрет. Разкрива героя с вътрешните му контрасти — силен, но с намек за уязвимост, та да може зрителят да се отъждестви с него. Малкото ти затруднение може да допринесе за динамично противопоставяне.

— Как изобщо можеш да нарисуваш такова нещо? — свъси се Каладин. — Освен това, не съм зловонен.

— Охо, ставаш все по-добър? Олеле.

Каладин я погледна безмълвно.

— Объркване. Щедро ще го възприема като знак за изумлението ти, че проявявам чувство за хумор толкова рано. — Шалан се приведе заговорнически и прошепна. — Наистина не съм много остроумна. По една случайност, ти си глупав, затова така изглежда. Контраст, помниш ли?

Тя му се усмихна и продължи да върви, като си тананикаше. Всъщност денят изглеждаше доста по-добре. Защо по-рано тя беше в лошо настроение?

Каладин притича да я настигне.

— Бурята да те отнесе, жено. Не знам какво да правя с теб.

— За предпочитане е да не е труп.

— Изненадан съм, че никой не е свършил тази работа вече. — Каладин поклати глава. — Кажи ми честно. Защо си тук?

— Ами, мостът рухна и аз паднах…

Каладин въздъхна.

— Извинявай. Нещо в тебе ме кара да се заяждам, мостови. Дори сутрин. Както и да е. Защо дойдох тук? Имаш предвид, в Пустите равнини?

Той кимна. Имаше някаква груба хубост в него. Като красотата на скала, за разлика от красотата на изящна скулптура, каквато притежаваше Адолин.

Но напрежението на Каладин я плашеше. Изглеждаше сякаш непрестанно е със стиснати зъби и не може да си позволи — или да позволи другиму — просто да поседне и хубавичко да си почине.

— Дойдох заради работата на Ясна Колин. Изследванията ѝ не бива да се изоставят.

— А Адолин?

— Адолин е приятна изненада.

Минаха край цяла стена, покрита с увиснали ластари, чиито корени бяха високо в скалата, на едно отчупено място. Сгърчиха се и се изтеглиха, когато Шалан наближи. Много са бързи, отбеляза тя. По-бързи са от повечето ластари. Тъкмо обратното на растенията в градините у дома, където насажденията бяха култивирани отдавна. Опита да грабне един и да го отреже, но той се движеше твърде бързо.

Проклятие. Трябваше ѝ парченце, за да може щом се върнат, да завъди растението за опит. Представи си, че е тук да изследва и да записва нови видове и това ѝ помогна да разсее унинието. Чу тихото жужене на Шарка откъм полите ѝ, като че той разбираше какво върши, та да се разсее от трудностите и опасностите. Перна го. Какво щеше да си помисли мостовият, ако чуеше, че дрехата ѝ бръмчи?

— Чакай малко — каза Шалан, когато най-сетне улови един ластар. Каладин се облегна на копието и загледа как тя отрязва крайчеца на растението с ножчето, което държеше в чантата си.

— Изследването на Ясна — подзе той. — Има ли нещо общо с постройките, които се крият тук, под крема?

— Какво те кара да кажеш това? — попита Шалан и прибра растението в празното бурканче от мастило, което държеше за събиране на проби.

— Прекалено много усилия положи да дойдеш тук. Привидно всичко се правеше, за да проучиш какавидата на пропастното чудовище. При това мъртва. Трябва да има нещо повече.

— Виждам, че не разбираш натрапчивото естество на науката.

Шалан раздруса бурканчето.

Каладин изсумтя.

— Ако наистина искаше да видиш какавида, можеше просто да ги накараш да ти донесат. Имат от онези, теглени от чули, шейни за ранените. Шейната щеше да свърши работа. Не беше нужно ти самата да пътуваш толкова далече.

Проклятие. Разумен довод. Добре, че Адолин не бе помислил за това. Принцът беше чудесен и определено не беше глупав, но беше… умствено праволинеен.

А този мостови се оказа различен. Как я наблюдаваше, как разсъждаваше. Дори как говореше, осъзна тя. Каладин говореше като образован светлоок. Ами робското клеймо на челото му? Косата го прикриваше, но според Шалан единият знак беше шаш.

Навярно можеше да се чуди какво движи този човек също толкова дълго, колкото той явно се тормозеше за нея.

— Богатства — предположи Каладин, когато продължиха по пътя си. Задържа някакви мъртви клони, стърчащи от един процеп, та Шалан да мине. — Тук има някакво скрито съкровище и ти го търсиш? Но… не. Можеш достатъчно лесно да се сдобиеш с богатство чрез брака си.

Шалан не отговори и прекрачи през отвора, който той беше направил за нея.

— Никой не беше чувал за тебе преди. В дома Давар наистина има дъщеря на твоя възраст, а и отговаряш на описанието. Може да си самозванка, обаче наистина си светлоока, а и това веденско семейство не е особено важно. Ако се главоболеше да се представяш за друга, нямаше ли да си избереш по-важна личност?

— Явно доста си мислил по въпроса.

— Това ми е работата.

— Откровена съм с теб. Изследването на Ясна е причината да дойда в Пустите равнини. Мисля, че целият свят може да се намира в опасност.

— Затова разговаря с Адолин за паршите.

— Чакай. Откъде… Твоите хора бяха на терасата с нас. Те ли ти казаха? Не допусках, че са достатъчно близо, та да подслушват.

— Нарочно им казах да стоят близо — обясни Каладин. — По онова време донякъде бях убеден, че си тук, за да убиеш Адолин.

Е, Каладин беше откровен. И прям.

— Моите хора казаха, че изглежда си искала паршите да бъдат убити.

— Нищо подобно не съм казвала. Обаче се тревожа, че те могат да ни предадат. Доста е съмнително и не вярвам, че ще убедя Върховните принцове без още доказателства.

— Но ако успееш — полюбопитства Каладин, — какво ще направиш? С паршите.

— Ще ги прокудя.

— И кой ще ги замени? Тъмнооките?

— Не казвам, че ще бъде лесно.

— Ще трябват още роби — разсъди Каладин. — Мнозина честни хора ще се окажат с робско клеймо.

— Приемам, че още таиш горчивина от онова, което е станало с теб.

— А ти нямаше ли да се чувстваш така?

— Да, предполагам. Наистина съжалявам, че са се отнесли с тебе така, но можеше да е по-лошо. Можеха да те обесят.

— Не искам да съм на мястото на палача, който опитва да го направи — отвърна Каладин тихо, но напрегнато.

— Нито пък аз — подхвърли Шалан. — Мисля, че обесването е лош занаят за палач. По-добре да си онзи с брадвата.

Каладин се намръщи.

— Нали разбираш, с брадвата е по-лесно да се издигнеш с цяла глава…

Каладин зяпна. После потръпна.

— Ох, Бурята да го отнесе. Това беше ужасно.

— Не, беше смешно. Явно доста бъркаш двете неща. Не бой се. Тук съм, за да ти помогна.

Каладин поклати глава.

— Не че не си остроумна, Шалан. Само че усещам, че се стараеш прекалено. Светът не е някакво слънчево място и това няма да се промени, колкото и неистово да се мъчиш да обърнеш всичко на шега.

— Технически светът е слънчево място. През половината време.

— За хора като теб — може би.

— Какво значи това?

Каладин се свъси.

— Виж какво, не искам пак да се караме. Става ли? Аз само… Моля те. Нека оставим този въпрос.

— А ако обещая да не се ядосвам?

— Нима можеш?

— Разбира се. Повечето време не се ядосвам. Много ме бива в това. Вярно, че не се случва, когато съм с теб, но ми се струва, че ще се справя.

— Пак почваш.

— Извинявай.

Повървяха малко в мълчание. Минаха край някакви цъфтящи растения, под които лежеше удивително запазен скелет, почти недокоснат от течащата през пропастта вода.

— Добре — подзе Каладин. — Ето. Мога да си представя как изглежда светът на такава като теб. Растеш обгрижвана и получаваш каквото поискаш. Животът е прекрасен, слънчев и си заслужава да му се посмееш. Това не е твоя грешка и аз не те виня. Не ти се е налагало да се справяш с болката и смъртта като мен. Мъката не е твоя спътница.

Мълчание. Шалан не отговори. И как би могла да отговори на това?

— Какво? — попита най-сетне Каладин.

— Опитвам да реша как да отговоря. Разбираш ли, току-що каза нещо много, много смешно.

— Че защо не се смееш тогава?

— Е, не е от тези смешни неща.

Шалан му подаде чантата и стъпи на малък сух камък, който минаваше по средата на дълбока локва. Обикновено дъното на пропастта беше равно — заради отлагането на толкова много крем — но водата в тази локва изглеждаше поне две-три стъпки дълбока.

Шалан разпери ръце настрани и тръгна.

— Добре. Да видим сега — заговори тя, докато пристъпваше внимателно. — Мислиш, че съм живяла прост, щастлив живот, пълен със слънце и радост. Но освен това намекваш, че имам тъмни и зловещи тайни и по тази причина си подозрителен и даже враждебен към мен. Казваш ми, че съм надменна, и приемаш, че смятам тъмнооките за играчки. Но когато ти обяснявам, че опитвам да ги защитя — както и всички останали — внушаваш, че се меся и трябва просто да оставя нещата такива, каквито са.

Тя стигна до другата страна на локвата и се обърна.

— Би ли казал, че това е точно обобщение на разговорите ни досега, Благословени от Бурята Каладин?

Той се намръщи.

— Да. Като че ли.

— Олеле. Ти съвсем определено ме познаваш добре. Особено ако имаме предвид, че почна разговора с признанието, че не знаеш какво да ме правиш. Странно твърдение от човек, който — от моя гледна точка — е разбрал всичко. Следващия път, когато се мъча да реша какво да правя, само ще те попитам. Защото излиза, че ти ме познаваш по-добре, отколкото аз самата се познавам.

Каладин мина по същия камък, а Шалан го наблюдаваше зорко, понеже той носеше нейната чанта. Но за пренасянето на чантата над водата повече се доверяваше на него. Когато Каладин премина, тя посегна да си вземе чантата, ала установи, че го хваща за ръката, за да привлече вниманието му.

— А какво ще кажеш за това? — подзе Шалан и го погледна право в очите. — Заклевам се тържествено и в десетото име на Всемогъщия, че не мисля злото на Адолин и на семейството му. Искам да предотвратя едно бедствие. Може да греша, може да се заблуждавам, но ти се кълна, че съм искрена.

Каладин се взираше в очите ѝ. Толкова настойчиво. Шалан потрепери от израза му. В този човек имаше страст.

— Вярвам ти — каза Каладин. — И мисля, че това е достатъчно.

Той погледна нагоре и изруга.

— Какво? — попита Шалан и също погледна към далечната светлина горе. Слънцето надничаше над рида.

Не над онзи, над който трябваше. Вече не вървяха на запад. Пак се бяха отклонили и се бяха отправили на юг.

— Проклятие. Дай ми чантата. Трябва да нарисувам това.

71. Страж

„Носи бремето на ненавистта на самия Бог, но без добродетелите, които я съпътстват. Той е такъв, какъвто ние го направихме, стари приятелю. И какъвто, за нещастие, сам пожела да стане.“

— Малък бях — рече Тефт, — затова не чувах много. В името на Келек, не исках да чувам много. Нещата, които нашите вършеха, не бяха от нещата, които човек би поискал родителите му да вършат, нали така? Не щях да знам. Затуй не е чудно, че не мога да си спомня.

Сигзил кимна по своя си вежлив, но вбесяващ начин. Азишът просто знаеше неща. И освен това те караше да му разказваш неща. Не беше честно така. Ужасно. Откъде накъде Тефт се падна на пост с него?

Двамата седяха на камъните до пропастите точно на изток от стана на Далинар. Вееше студен вятър. Довечера щеше да дойде буря.

Той ще се върне дотогава. Със сигурност ще се върне.

Край тях се стрелна кремлинг. Тефт го замери с камък и го накара да иде в някаква цепнатина.

— Както и да е, не знам защо искаш да чуеш всичко това. Няма полза от него.

Сигзил кимна. Проклет чужденец.

— Добре де, добре. Беше някакъв култ, нали разбираш. Наричаха се Ясновидците. Те… хммм, те мислеха, че ако има как да върнат Пустоносните, то и Сияйните рицари ще се върнат. Глупаво, нали? Само че те знаеха неща. Неща, които не би трябвало да знаят. Като онези, които Каладин може.

— Разбирам, че ти е трудно. Искаш ли да изиграем още една ръка мичим, та да ни минава времето.

— Ти само искаш проклетите ми сфери — сопна се Тефт и размаха пръст. — И не използвай това име.

— Мичим е истинското име на играта.

— Това е свещена дума и няма игра, която да се назовава със свещена дума.

— Думата не е свещена там, откъдето идва — възрази Сигзил, видимо раздразнен.

— Сега обаче не сме там, нали? Наричай я другояче.

— Мислех, че ще ти хареса — отговори Сигзил и взе оцветените камъни, които се ползваха в играта. Залагаш ги на купчина и опитваш да отгатнеш онези, които противникът е скрил. — Това е игра на умение, а не на случайност, значи не обижда воринските чувства.

Тефт го наблюдаваше как събира камъните. Май щеше да е по-добре да загуби всичките си сфери в проклетата игра. За него не беше хубаво отново да разполага с пари. Не биваше да му се поверяват пари.

— Те мислеха — подхвана той, — че е по-вероятно хората да покажат сили, ако животът им е в опасност. Затова… излагаха живота си на опасност. На хора от тяхната група — никога на невинни външни хора, благословени да са ветровете. Ала и това беше достатъчно лошо. Виждах как хора се оставят да ги бутат от скали, виждах как стоят вързани на място, а над тях виси камък и една свещ бавно прогаря въжето му, докато той падне. Лошо беше, Сигзил. Ужасно. Никой не бива да е принуден да ги гледа, особено пък шестгодишно момченце.

— И какво направи ти? — попита тихо Сигзил, докато затягаше връвчицата на торбичката с камъните.

— Не е твоя работа. Не знам защо въобще говоря с тебе.

— Всичко е наред — успокои го Сигзил. — Мога да разбера…

— Предадох ги — избъбри Тефт. — На градоначалника. Проведе голям съдебен процес. Накрая нареди всички да бъдат екзекутирани. Така и не можах да разбера това. Те бяха опасни единствено за себе си. Наказаха самоубийствените им опити със смърт. Безсмислено беше. Трябваше да намерят как да им помогнат…

— А родителите ти?

— Мама умря, когато правеха онова нещо с падащия камък. Тя наистина вярваше, Сиг. Вярваше, че го носи вътре, разбираш ли? Силите? Че ако има опасност да умре, те ще се прояват в нея и тя ще се спаси…

— И ти видя това?

— В името на Бурите, не! Да не мислиш, че биха допуснали родния ѝ син да гледа? Да не си се смахнал?

— Но…

— Обаче видях как татко умира — додаде Тефт и се взря над Равнините. — Обесен.

Поклати глава и взе да рови в джоба си. Къде се дяна манерката? Като се обърна пък, съгледа онова момче. Седеше си и въртеше из ръце кутийката, както често правеше. Ренарин.

Тефт никак не поддържаше всичките глупости, дето Моаш ги разправяше — за свалянето на светлооките. Всемогъщият ги беше сложил на мястото им и на кого му влизаше в работата да се усъмнява в Него? Не и на копиеносците, това поне беше сигурно. Ала по някакъв начин принц Ренарин не беше по-добър от Моаш. И двамата не си знаеха мястото. Светлоок, който иска да постъпи в Мост Четири, беше също толкова лошо, колкото тъмноок да приказва глупаво и надменно на краля. Не подобаваше. Нищо че другите мостови харесваха момъка.

А пък сега Моаш стана един от тях. Бурята да го отнесе. Дали не забрави манерката в казармата?

— Горе главата, Тефт — рече Сигзил и стана.

Тефт се обърна и видя да приближават униформени мъже. Скокна на крака и улови копието си. Идваше Далинар Колин, придружаван от неколцина светлооки съветници и от днешните си телохранители, Дрей и Белязания от Мост Четири. Сега, когато Моаш беше повишен, а Каладин… хмм, не беше тук… Тефт се занимаваше с разпределението на постовете. Никой не искаше да го прави, Бурята да ги отнесе, дано. Разправяха, че сега той командва. Безумци.

— Сиятелни господарю — рече Тефт и отдаде чест с ръка на гърдите.

— Адолин ми каза, че вашите хора идват тук — каза Върховният принц. Позволи си да погледне и принц Ренарин, който също стана и отдаде чест, все едно не беше дошъл родният му баща. — Редувате се, доколкото разбирам?

— Тъй вярно — отвърна Тефт и изгледа Сигзил. Наистина се редуваха.

Само дето Тефт поемаше почти всяка смяна.

— Наистина ли мислиш, че той е жив, войнико? — попита Далинар.

— Сър, жив е. Не става дума за това какво мисля аз или някой друг.

— Той падна от стотици стъпки височина — подчерта Далинар.

Тефт продължаваше да стои мирно. Върховният принц не бе задал въпрос, затова и не му отговори.

Вярно, налагаше му се да пропъжда от ума си разни ужасни образи. Каладин си удря главата при падането. Каладин е размазан от падащия мост. Каладин лежи със счупен крак и не може да намери сфери да се излекува. Понякога това глупаво момче мислеше, че е безсмъртно.

В името на Келек. Те всички го мислеха за безсмъртен.

— Сър, той ще се върне — обърна се Сигзил към Далинар. — Ще се покатери и ще излезе от пропастта точно на това място. Добре ще е да сме тук, да го посрещнем. С униформи, с лъснати копия.

— Ние го чакаме в свободното си време, сър — уточни Тефт. — Никой от нас тримата не трябва да е някъде другаде сега.

Каза го и се изчерви. А пък преди разсъждаваше как Моаш говори на висшестоящите.

— Не идвам, за да ви нареждам да се отлъчвате от задачата, която сте избрали, войнико — отговори Далинар. — Дойдох да се уверя, че се грижите за себе си. Войниците не бива да пропускат хранения, за да чакат тук. И не искам да ви хрумват разни идеи да стоите по време на буря.

— Ъъ, слушам, сър — отговори Тефт. Той беше пропуснал днешната закуска, за да стои на пост тук. Откъде беше разбрал Далинар?

— Късмет, войнико — рече Върховният принц и продължи по пътя си, обграден от адютантите. Явно отиваше на проверка на батальона, разположен най-близо до източния край на лагера. Там войниците щъкаха като кремлинги след буря, носеха торби с провизии и ги трупаха в казармите. Денят за похода на Далинар в Пустите равнини бързо наближаваше.

— Сър — провикна се Тефт подире му.

Далинар се обърна към него, а адютантите му спряха по средата на изречението.

— Вие не ни вярвате — рече Тефт. — Че той ще се върне, искам да кажа.

— Мъртъв е, войнико. Но разбирам, че вие имате потребност да сте тук.

Върховният принц допря длан в рамото си в знак на почит към мъртвите и си тръгна.

Е, според Тефт беше нормално Далинар да не вярва. Толкова по-голяма щеше да е изненадата му при завръщането на Каладин.

Довечера ще има буря, помисли Тефт и пак седна на своя камък. Хайде, момче. Какво правиш там?

* * *

Каладин се чувстваше като един от десетимата глупаци.

По-скоро, като всичките десет. Десет пъти безумец. И най-вече като Ешу, който говореше за неща, от които не разбира, пред хора, които разбират.

Толкова дълбоко в пропастите беше трудно да установи накъде да вървят, ала той обикновено успяваше да разчете пътя по това как са отложени отломките. Водата идваше от изток на запад, но се оттичаше в обратната посока. Затова пукнатините в стените, където отломките бяха плътно нагнетени, обикновено сочеха запад, а местата, където отлаганията бяха по-естествени — при оттичането на водата — бележеха къде водата е текла на изток.

Усетът му подсказваше накъде да тръгне. И сгреши. Не трябваше да е толкова уверен. Толкова далече от лагерите водата може би течеше другояче.

Раздразнен на себе си, той остави Шалан да рисува и се поотдалечи.

— Сил?

Никакъв отговор.

— Силфрена! — повтори той по-високо.

Въздъхна и се върна при Шалан. Тя рисуваше, клекнала на мъха — явно се беше отказала да пази някога хубавата рокля от петна и скъсване. Шалан беше другата причина той да се чувства глупак. Не трябваше да ѝ позволява да го дразни така. Успяваше да се въздържи от забележки към други, далеч по-противни светлооки. Защо не можеше да се владее, когато говореше с нея?

Би трябвало да съм си научил урока, разсъждаваше той, докато Шалан рисуваше, а изразът на лицето ѝ ставаше по-напрегнат. Досега тя печели всеки спор. Без усилия.

Облегна се на стената на пропастта. Копието лежеше в сгъвката на ръката му, а сферите, здраво вързани на върха, светеха. Наистина изводите му за нея бяха неправилни, както тя толкова хапливо забеляза. Отново и отново. Като че част от него неистово искаше да не я харесва.

Само да можеше да намери Сил. Всичко щеше да е по-хубаво, ако можеше пак да я види, да знае, че тя е добре. Този вик…

За да се разсее, отиде при Шалан и се наведе да види скицата. Нейната карта беше по-скоро картина и загадъчно наподобяваше гледката, която Каладин видя, летейки през нощта над Пустите равнини.

— Необходимо ли е всичко това? — попита той, докато Шалан полагаше светлосенките на платата.

— Да.

— Но…

— Да.

Рисуването продължаваше по-дълго, отколкото на него му се нравеше. Слънцето мина над отвора на пропастта горе и се загуби от поглед. Вече минаваше пладне. Имаха седем часа до бурята, ако времето беше предвидено вярно — и най-добрите математици понякога бъркаха.

Седем часа. Идването ни тук, отбеляза Каладин, трая почти толкова дълго. Ала те навярно бяха напреднали по посока на лагерите. Вървяха цяла сутрин.

Добре. Нямаше нужда да я кара да бърза. Остави я да рисува и закрачи през пропастта. Гледаше очертанията на процепа горе и го сравняваше с рисунката. Доколкото виждаше, картата ѝ беше съвършено точна. Изобразяваше по памет целия им път, сякаш го гледаше отгоре. При това го правеше съвършено. Представяше всяка издатинка и отвор.

— Отче на Бурята — прошепна той и припна пак при нея. Знаеше, че я бива като художничка, но това тук беше напълно различно.

Коя беше тази жена?

Когато се върна, тя още рисуваше.

— Скицата ти е изумително точна — рече Каладин.

— Може би снощи малко… подцених умението си — призна Шалан. — Помня нещата много добре, но за да съм честна, ще кажа, че не съзнавах колко сме сгрешили пътя, докато не го нарисувах. Доста от очертанията на тези плата не са ми познати; може да сме в област, която още не е картографирана.

Каладин я погледна.

— Ти помниш очертанията на всички плата на картите?

— Хмм… да.

— Невероятно.

Шалан пак се намести на колене и вдигна скицата. Отметна един непокорен кичур червени коси.

— Може би не. Тук има нещо много странно.

— Какво?

— Мисля, че скицата ми трябва да е грешна. — Тя се изправи, видимо разтревожена. — Трябва да знам повече. Ще обиколя едно от тези плата.

— Добре…

Шалан тръгна, съсредоточена върху скицата. Едва обръщаше внимание къде върви и се препъваше в камъните и клоните. Каладин я следваше с лекота, но не я притесняваше, когато тя обърна поглед към процепа отсреща. Двамата заобиколиха цялата основа на платото вдясно.

Отне болезнено много време, макар да вървяха бързо. Губеха ценни мигове. Знаеше ли Шалан къде се намират, или не знаеше?

— А сега, онова плато — каза тя и посочи следващата стена. Почна да обхожда основата на онова плато.

— Шалан, нямаме…

— Важно е.

— Важно е и бурята да не ни размаже.

— Ако не установим къде сме, никога няма да се измъкнем — рече Шалан и му подаде листа. — Чакай тук. Ей сега се връщам.

Тя затича, а полите ѝ шумоляха.

Каладин заразглежда нарисувания от нея път. Макар сутринта да бяха поели в правилната посока, беше станало както той се боеше — в крайна сметка Каладин беше водил в кръг и пак вървяха право на юг. Даже някак се беше изхитрил да тръгнат и на изток за някое време!

Така се бяха отдалечили от стана на Далинар повече, отколкото когато тръгнаха предната вечер.

Моля се тя да греши, рече си Каладин и тръгна около платото в обратната посока, за да я пресрещне по средата.

Ала ако Шалан наистина бъркаше, съвсем нямаше да знаят къде се намират. Кое беше по-лошото?

Повървя малко през пропастта и застина. Тук мъхът беше одран от стените, а отломките по дъното бяха изтикани и смачкани. Бурите да го отнесат, скоро беше станало. След последната буря. Пропастното чудовище беше дошло насам.

Може би… може би беше продължило по пътя си по-навътре в пропастите.

Шалан се появи от другата страна на платото. Беше разсеяна и си мърмореше. Вървеше и се взираше в небето.

— … знам, казах, че съм виждала тези шарки — говореше си тя сама, — но това е прекалено голямо и не можах да го разпозная от само себе си. Трябваше нещо да кажеш. Аз…

Млъкна изведнъж и подскокна при вида на Каладин. Той присви очи. Думите ѝ му прозвучаха като…

Не ставай глупав. Тя не е воин. А Сияйните рицари са били воини, нали така? Всъщност не знаеше много за тях.

Но пък Сил беше виждала разни странни духчета наоколо.

Шалан хвърли поглед на стената и драскотините.

— Каквото си мисля ли е?

— Аха.

— Колко мило. Дай ми листа.

Каладин ѝ върна скицата и тя измъкна молив от ръкава си. Подаде ѝ чантата. Шалан я сложи на земята и използва твърдата страна за подложка за рисуване. Довърши двете най-близки плата, които беше обиколила.

— Е, грешна ли е рисунката ти или не? — попита Каладин.

— Точна е — отговори Шалан и продължи да скицира. — Просто е странно. Доколкото си спомням картите, най-близките до нас сега плата би трябвало да са далече на север. Има друга група плата там, точно със същите очертания, само че като огледално отражение на тези.

— Помниш картите толкова добре?

— Да.

Каладин не настоя повече. От това, което беше видял, излизаше, че може да го прави.

Шалан поклати глава.

— Каква е вероятността цяла поредица плата да имат съвсем същата форма в двата края на равнините? Не едно, а цяла поредица…

— Равнините са симетрични — каза Каладин.

Шалан застина.

— Откъде знаеш?

— Ами… сънувах го. Видях как платата са подредени в грамадна симетрична фигура.

Шалан пак погледна своята карта и зяпна. Почна да пише бележки в полетата.

— Киматика.

— Моля?

— Знам къде са паршендите. — Очите ѝ се отвориха широко. — И Портата на Обета. Виждам всичко — мога да го картографирам почти цялото.

Каладин потрепери.

— Ти… какво?

Шалан рязко вдигна поглед и се взря в очите му.

— Трябва да се връщаме.

— Да, знам. Бурята.

— Има и още — отвърна тя и се изправи. — Сега знам прекалено много, за да умра тук. Пустите равнини са шарка, повторение. Не са естествено скално образувание. А в средата им е имало град. Нещо го е разбило. Оръжие… Вибрации? Като пясък върху чиния? Трус, който може да разбие скалите… Камъните са се превърнали в пясък и от бурите пукнатините, пълни с този пясък, са се изветрели.

Очите ѝ бяха загадъчно далечни и Каладин не разбираше и половината от приказките ѝ.

— Трябва да стигнем центъра — каза Шалан. — Мога да го намеря, сърцето на тези Равнини, като следвам повторението. И там ще има… неща…

— Тайната, която търсиш — отвърна Каладин. Какво каза тя току-що? — Портата на Обета?

Шалан силно се изчерви.

— Да вървим. Не спомена ли с колко малко време разполагаме? Честно ти казвам, ако единият от нас не бърбореше неспирно и не разсейваше всичко живо, вече да сме се върнали.

Каладин шавна вежди, а тя се усмихна и посочи накъде да тръгнат.

— Между другото, вече аз водя.

— Май така ще е най-добре.

— От друга страна — отвърна Шалан, — като се замисля, може и да е по-добре да те оставя ти да водиш. Така може да налучкаме пътя до центъра на Равнините. Стига само да не се озовем в Азир.

В отговор Каладин се засмя, понеже така му се стори правилно. Вътрешно обаче се разкъсваше. Той се бе провалил.

Следващите няколко часа бяха съсипващи. Като минаха дължината на две плата, беше необходимо Шалан да спре и да поправи картата. Така и трябваше — не можеха отново да се изгубят.

Ала отнемаше толкова много време. Макар да се движеха с възможно най-голяма бързина между спиранията за скициране — направо тичаха през целия път — напредваха прекалено бавно.

Каладин пристъпяше от крак на крак и гледаше небето, докато Шалан пак попълваше картата. Тя ругаеше и мърмореше и Каладин видя как забърсва капка пот, която падна от челото ѝ върху все по-смачканата хартия.

Може би има четири часа до бурята, мислеше той. Няма да успеем.

— Пак ще потърся съгледвачите — каза Каладин.

Шалан кимна. Навлезли бяха в областта, където далинаровите скачачи гледаха за нови какавиди. Да ги викат беше слаба надежда — даже и да имаха късмета да се натъкнат на техен отряд, Каладин се съмняваше, че хората ще имат под ръка достатъчно дълго въже, което да стигне до дъното на пропастта.

Но беше някаква възможност. Затова той се отдалечи, та да не пречи на Шалан да рисува, и почна да вика.

— Ехо! Отговорете! Моля! В пропастта сме, хванати в капан! Отговорете! Моля!

Повървя, повика и спря, за да се ослуша. Нищо. Нито въпросителни викове, които да отекнат отгоре, нито признаци на живот.

Навярно вече са се прибрали в укритията, прецени Каладин. Разтурили са наблюдателниците и чакат бурята.

Гледаше с безсилен гняв размитата ивица небе. Толкова далечна. Помнеше това чувство — как е долу в пропастта с Тефт и останалите и копнее да се покатери горе и да избяга от ужасния живот на мостови.

За стотен път опита да вдъхне Светлина от сферите. Стискаше една, докато и ръката му, и стъклото се изпотиха, ала Светлината на Бурята — вътрешната сила — не потече в него. Каладин вече не можеше да почувства Светлината.

— Сил! — изрева той, оставил сферата и свил длани на фуния. — Сил! Моля те! Там някъде ли си…? — Помълча и додаде по-тихо — Наказание ли е това? Или е нещо повече? Какво се обърка?

Никакъв отговор. Навярно ако го наблюдаваше, тя нямаше да го остави да умре тук. Стига да успееше да помисли и да забележи. Каладин си представи ужасяващ образ — как Сил язди ветровете, смесва се с вятърните духчета и не помни нито себе си, нито него. Страшно, зловещо не знае коя е всъщност.

Самата Сил се боеше от това. Ужасяваше се.

Шалан приближи и ботушите ѝ скръцнаха по земята.

— Нямаме късмет?

Той поклати глава.

— Добре тогава, напред. — Тя пое дълбоко дъх. — Вървим през болката и изтощението. Дали не би искал малко да ме поносиш…

Каладин я измери с поглед.

Шалан сви рамене с усмивка.

— Помисли си колко велико ще бъде! Мога даже да взема пръчица, та да те шибвам с нея. Така ще можеш да се върнеш и да разправяш на останалите телохранители каква противна жена съм. Прекрасна възможност за мрънкане. Не? Добре. Да вървим.

— Странна жена си ти.

— Благодаря.

Каладин закрачи редом с нея.

— Охо, виждам, че над главата ти надвисва нова буря — установи Шалан.

— Погубих ни — прошепна той. — Поведох и се заблудихме.

— Е, и аз не забелязах, че сме тръгнали по грешен път. Нямаше да се справя по-добре.

— Трябваше да помисля и да те накарам да картираш пътя ни днес още от самото начало. Бях прекалено самонадеян.

— Станалото — станало. Ако по-ясно ти бях казала доколко добре мога да нарисувам тези плата, навярно щеше по-добре да се възползваш от моите карти. Не го направих, следователно ти не знаеше и ето ни тук. Не можеш да се обвиняваш за всичко, нали така?

Каладин крачеше мълчаливо.

— Ъъ, нали така?

— Вината е моя.

Шалан пресилено подбели очи.

— Наистина имаш намерението да се самобичуваш, а?

И баща му казваше така от време на време. Но Каладин си беше такъв. Да не би да очакваха да се промени?

— Ще се оправим — рече Шалан. — Ще видиш.

От това Каладин помръкна още повече.

— Продължаваш да мислиш, че гледам твърде ведро на нещата, така ли? — попита Шалан.

— Не си виновна ти. Бих предпочел да съм като теб. Да не съм живял така, както живях. Бих предпочел светът да е пълен с хора като теб, Шалан Давар.

— Хора, които не разбират болката.

— О, всички хора разбират болката. Не за това говоря, а за…

— Мъката — тихо рече Шалан — да виждаш как животът се руши? Да се бориш да го сграбчиш и да го задържиш, а надеждата да се превръща в обтегнати жили и кръв под пръстите ти, когато всичко рухва?

— Да.

— Усещането — не е мъка, нещо по-дълбоко е — да си пречупен. Да си смазван толкова често и с такова омерзение, че чувствата да са нещо, за което можеш единствено да копнееш. Само да можеше да заплачеш, защото тогава поне ще чувстваш нещо. Но ти не чувстваш нищо. Само… мъгла и дим вътре. Все едно вече си мъртъв.

Каладин спря насред пропастта.

Шалан се обърна и го погледна.

— Сломяващата вина — продължи тя, — задето си безсилен. Искаш да нараняват теб наместо другите. Викаш и дереш, и мразиш, когато обичаните от теб хора се съсипват, и това се надига като цирей. И си принуден да гледаш как радостта им се отцежда, а не можеш да направиш нищо. Пречупват онези, които обичаш, а не теб. И ти умоляваш. Не може ли просто да удряте мен?

— Да — прошепна Каладин.

Шалан кимна и продължи да го гледа.

— Да. Хубаво ще е никой на света да не знае това, Благословени от Бурята Каладин. Съгласна съм. С цялото си сърце.

Каладин го видя в очите ѝ. Страданието, безсилието. Онова ужасно нищо, което я стискаше отвътре и заплашваше да я задуши. Тя знаеше. То беше в нея. Беше смазана.

И тогава Шалан се усмихна. В името на Бурята. Тя се усмихна въпреки това.

Усмивката ѝ беше най-красивото нещо, което той бе видял през целия си живот.

— Как? — попита Каладин.

Тя бодро вдигна рамене.

— Ако си луд, лудостта ще ти помогне. Хайде. Вярвам, че времето ни е малко ограничено…

Тя тръгна през пропастта. Каладин остана на място. Чувстваше се изцеден. И някак странно, беше му по-светло.

Трябваше да се чувства като глупак. Пак го беше направил — обясняваше ѝ колко лесен е нейният живот, докато тя криеше това в себе си през цялото време. Ала сега Каладин не се почувства като глупак. Усещаше, че разбира. Нещо. Не знаеше какво. Просто пропастта изглеждаше малко по-светла.

Тиен винаги правеше това за мен, рече си той. Дори в най-мрачния ден.

Постоя така достатъчно дълго, та къдроцветните да се отворят наоколо. Широките им прилични на ветрила пипалца бяха прорязани от оранжеви, червени и лилави шарки. Накрая хукна след Шалан и подплаши растенията, които се затвориха.

— Мисля — съобщи тя, — че трябва да се съсредоточим върху положителната страна на това да сме тук, в тази ужасна пропаст.

Погледна го, но Каладин не каза нищо.

— Хайде.

— Имам… усещането, че ще е по-добре да не те насърчавам.

— И какво му е забавното на това?

— Е, предстои да ни връхлети наводнението по време на бурята.

— Значи дрехите ни ще се поизперат — усмихна се Шалан. — Виждаш ли! Положително.

Той изсумтя.

— А, пак сумтенето на мостовия.

— Ще рече, че ако водите придойдат, поне ще отмият малко от зловонието ти.

— Ха! Леко забавно, но не получаваш точки. Вече установих, че ти си зловонният. Повторната употреба на шеги е строго забранена под страх от потапяне в буря.

— Добре — отговори Каладин. — Добре е, че сме тук, понеже тази вечер съм на пост. Сега ще пропусна. Все едно съм си взел почивен ден.

— При това, за да идеш да поплуваш, не по-малко!

Той се усмихна.

— Аз — обяви тя — се радвам, че сме тук, понеже горе слънцето е прекалено ярко и има навика да ме изгаря, ако не нося шапка. Далеч по-добре е да съм долу във влажната, тъмна, воняща, плесенясала, животозастрашаваща дълбина. Никакво слънчево изгаряне. Само чудовища.

— Радвам се да съм тук — каза Каладин, — защото паднах аз, а не някой от моите хора.

Шалан прескочи локва и после го изгледа.

— Не те бива много.

— Прощавай. Искам да кажа, радвам се, че съм тук долу, понеже когато се измъкнем, всички ще ме поздравяват, задето геройски съм те спасил.

— По-добре — заключи Шалан. — Само че вярвам, че аз спасих теб.

Каладин хвърли поглед на нейната карта.

— Печелиш точка.

— Радвам се, че съм тук, понеже винаги съм се питала какво ли е да си парче месо, което пътува през храносмилателния тракт, а тези пропасти ми напомнят на вътрешности.

— Не говориш сериозно, надявам се.

— Какво? — Шалан изглеждаше потресена. — Не, разбира се. Пфу.

— Наистина се престараваш.

— Така поддържам лудостта си.

Каладин се покатери върху висока камара отломки и ѝ подаде ръка.

— Радвам се — рече той — да съм тук долу, понеже това ми напомня какъв късмет имам да съм свободен от армията на Садеас.

— Ах — възкликна тя и стъпи на върха на камарата до него.

— Неговите светлооки ни пращаха в пропастите да събираме — обясни Каладин и се пързулна от другата страна. — И съвсем не ни плащаха много за усилието.

— Прискърбно.

— Можеш направо да кажеш — отвърна той, докато Шалан слизаше от камарата, — че получавахме подаяние.

Той се усмихна.

Шалан вдигна глава.

— Подаяние — натърти Каладин и посочи колко дълбоко се намират. — Разбираш. Понеже сме под…

— Ох, в името на Бурите. Нали не очакваш това да се брои. Беше ужасно!

— Знам. Съжалявам. Майка ми би се разочаровала.

— Не харесваше ли играта на думи?

— Напротив, обичаше. Просто щеше да се ядоса, че опитвам да го правя, докато тя не е с мен, за да ми се смее.

Шалан се усмихна и двамата продължиха с бърз ход.

— Радвам се, че съм тук, понеже Адолин вече се е поболял от тревоги по мен. Затова, щом се върнем, той ще изпадне във възторг. Може дори да ми даде да го целуна пред хората.

Адолин. Точно така. Каладин като че посърна.

— Май трябва да спрем, за да допълня картата — каза Шалан и се намръщи на небето. — И ти да покрещиш още малко за помощ.

— Сигурно.

Шалан седна и извади картата. Каладин сви ръце и завика:

— Ей, вие горе? Има ли някой? Ние сме долу и си правим глупави шеги. Моля, спасете ни от нас самите!

Шалан се разсмя.

Каладин също се засмя, ала застина, когато наистина чу нещо да отеква. Глас ли беше? Или… Чакай…

Тръбене — като призив, но на няколко гласа. Ставаше все по-силно, засипваше ги.

После плъзгавата грамада от черупка и щипци връхлетя иззад ъгъла.

Пропастното чудовище.

Умът на Каладин изпадна в паника, ала тялото му просто действаше. Грабна Шалан за ръката, вдигна я на крака и я повлече в бяг. Тя извика и изтърва чантата.

Каладин я теглеше и не поглеждаше назад. Чувстваше звяра, съвсем близо. Стените на пропастта се тресяха, докато ги гонеше. Кости, клони, черупки и растения пукаха и се трошаха.

Чудовището отново затръби оглушително.

Почти ги настигна. Как само се движеше, Бурите да го отнесат. Каладин никога не беше си помислял, че нещо толкова огромно може да е тъй бързо. Сега нямаше примамка, която да го разсее. Звярът ги застигаше. Каладин го усещаше току зад гърба си…

Ето тук.

Той дръпна Шалан пред себе си и я блъсна в една пукнатина в стената. Когато сянката на чудовището надвисна над него, Каладин се хвърли в дупката и изблъска Шалан по-навътре. Тя изстена, когато той я притисна в довлечените от бурните води клони и листа.

Пропастта притихна. Каладин чуваше само тежкото дишане на Шалан и собственото си сърце. Повечето им сфери останаха на земята, където Шалан се готвеше да рисува. Каладин разполагаше с копието с вързопчето, което служеше за фенер.

Бавно се извърна и застана с гръб към Шалан. Тя го държеше през кръста и той усещаше треперенето ѝ. Отче на Бурята. И той трепереше. Завъртя копието и надникна навън в пропастта. Цепнатината в стената беше плитка, само няколко стъпки го деляха от отвора.

Крехката бледа светлина на диамантените сфери отблесна от влажното дъно на пропастта. Освети счупените къдроцветни по стените и няколко гърчещи се ластара на земята, откъснати от стъблата си. Те се усукваха и се мятаха, както хората извиваха гръб. Пропастното чудовище… Къде ли беше?

Шалан шумно пое дъх и стисна Каладин по-силно през кръста. Той вдигна поглед. Там, по-високо от цепнатината, ги наблюдаваше едно огромно нечовешко око. Каладин не виждаше главата на звяра; само част от муцуната, челюстта и ужасното зелено око със стъклен отблясък. Грамадна щипка се стовари отстрани на отвора и опита да го разбие, но той се оказа твърде малък.

Щипката подълба там, после главата се дръпна. Из пропастта прозвуча дращене на хитин и на камък, но създанието не се отдалечи много, преди да спре.

Тишина. Някъде упорита капка капеше в локва, ала инак бе тихо.

— То чака — прошепна Шалан. Главата ѝ беше близо до рамото на Каладин.

— Ти сякаш се гордееш с него! — сопна се той.

— Малко. Колко остава според теб до…

Каладин вдигна поглед, но не видя небето. Цепнатината не стигаше до горе, беше едва десетина-петнадесет стъпки висока. Той се приведе напред, за да погледне небето високо горе. Не излезе, а само леко се доближи до отвора. Небето тъмнееше. Слънцето още не бе залязло, но почти.

— Може би два часа. Аз…

Грамадната черупка се спусна като вихър през пропастта. Каладин скокна назад и пак притисна Шалан в отломките. Звярът напразно опита да вмъкне крак в цепнатината. Кракът беше твърде голям. Чудовището успя да вмъкне част от него близо до тях — достатъчно близо, та да докосне Каладин, но не достатъчно да ги нарани.

Окото се върна. Отрази образите на Каладин и Шалан, очукани и мръсни от престоя в пропастта. Каладин изглеждаше по-малко уплашен, отколкото се чувстваше. Гледаше създанието в окото и държеше отбранително копието си. Шалан беше по-скоро очарована, отколкото уплашена.

Луда жена.

Чудовището пак се дръпна. Спря малко по-нататък в пропастта. Каладин чу как се намества, за да дебне.

— Значи… — прошепна Шалан — чакаме?

По лицето на Каладин се стичаше пот. Да чакат. И колко дълго? Представяше си как стоят тук вътре, като уплашена скална пъпка в черупката си, докато водите с тътен нахлуят в пропастите.

Веднъж беше преживял буря. Едва, и то само с помощта на Светлината на Бурята. Тук щеше да е много по-различно. Водите щяха да ги понесат през пропастите, да ги блъскат в стените и камъните, да ги размесят с мъртъвците, докато те най-сетне не се удавят или не бъдат разкъсани крайник по крайник…

Много, много лош начин да умрат.

Стисна копието по-здраво. Чакаше, потеше се, тревожеше се. Пропастното чудовище не си тръгна. Времето минаваше.

Накрая Каладин взе решение. Пристъпи напред.

— Какво правиш! — просъска Шалан ужасено. Помъчи се да го задържи.

— Щом изляза — рече той, — бягай на другата страна.

— Не ставай глупав!

— Ще отклоня вниманието му. Когато се освободиш, ще го поведа далеч от теб и ще избягам. Можем пак да се срещнем горе.

— Лъжец — прошепна Шалан.

Каладин се обърна и я погледна в очите.

— Можеш сама да се върнеш в лагера. Аз не мога. Разполагаш със сведения, които трябва да стигнат до Далинар. Аз — не. Аз съм обучен войник. Може да успея да се измъкна от това нещо, след като го подлъжа. Ти не можеш. Ако чакаме тук, умираме и двамата. Трябва ли ти още логика?

— Мразя логиката. Открай време я мразя.

— Нямаме време да го обсъждаме — заяви Каладин и пак се обърна с гръб към нея.

— Не можеш да направиш това.

— Мога. — Каладин пое дълбоко дъх. — Кой знае — по-меко додаде той. — Може и да имам късмет. — Пресегна се и свали сферите от върха на копието, после ги метна на дъното на пропастта. Щеше да му е потребна по-неподвижна светлина. — Приготви се.

— Моля те — прошепна Шалан по-трескаво. — Не ме оставяй сама в пропастите.

Каладин се усмихна криво.

— Толкова ли ти е трудно да ми дадеш да победя поне в един спор?

— Да! Не, искам да кажа… В името на Бурите! Каладин, то ще те убие.

Той стисна копието. Напоследък нещата при него вървяха така, че навярно заслужаваше звярът да го убие.

— Предай извиненията ми на Адолин. Всъщност аз май го харесвам. Добър човек е. Не като за светлоок. Просто… добър човек. Никога не съм му отдавал дължимото.

— Каладин…

— Трябва да се случи, Шалан.

— Поне — отговори тя и протегна ръка над рамото му и край главата му — вземи това.

— Кое?

— Това.

И призова Меч.

72. Себични причини

„Подозирам, че сега той е по-скоро сила, отколкото личност, ако и ти да настояваш на противното. Тази сила се удържа и е постигнато равновесие.“

Каладин гледаше бляскавия метал, от който капеше влага от призоваването. Сияеше меко в гранатов цвят по няколко тънки ивици по дължината.

Шалан имаше Меч.

Обърна глава към нея и страната му допря плоското на острието. Никакви писъци. Той застина, после предпазливо вдигна пръст и докосна хладния метал.

Нищо. Писъците, които чу в ума си, когато се би заедно с Адолин, не се повториха. Стори му се много лош знак. Макар да не знаеше какъв е този звук, той имаше нещо общо с връзката му със Сил.

— Как? — попита Каладин.

— Не е важно.

— Според мен е.

— Не и сега! Виж какво, ще го вземеш ли? Нелепо е да го държа така. Ако случайно го изтърва и ти отрежа крака, сам си си виновен.

Каладин се поколеба. Гледаше отражението на лицето си в Меча. Видя трупове, приятелите му с прогорени очи. Отказваше тези оръжия всеки път, когато му ги предлагаха.

Но досега му предлагаха Меч след сражение или поне на тренировъчната площадка. Това беше различно. Пък и той не избираше да стане Броненосец; щеше да използва това оръжие, само за да защити нечий живот.

Веднъж взел решението, той се пресегна и улови Меча за дръжката. Това му подсказа поне едно — надали Шалан бе Повелител на Стихиите. В противен случай и тя навярно щеше да ненавижда това Острие толкова, колкото той го ненавиждаше.

— Не се предполага да даваш на други своя Меч — рече Каладин. — Според обичая, само кралят и Върховните принцове правят това.

— Прекрасно. Можеш да доложиш на Сиятелната Навани, че съм проявила страшно неблагоприличие и невежество относно протокола. А засега можем ли просто да оцелеем, моля?

— Аха — отвърна Каладин и вдигна Меча. — Звучи чудесно.

Почти не знаеше как да го ползва. Упражненията с учебен меч не правеха човек познавач на истинския. За беля, от копието нямаше полза срещу толкова грамадно и добре бронирано създание.

— Впрочем… — подхвърли Шалан — може ли да не правиш онова с „долагането“, което споменах? Пошегувах се. Не мисля, че трябва да притежавам този Меч.

— И без това никой няма да ми повярва. Значи ще избягаш? Както ти казах?

— Да. Но ако можеш, поведи звяра наляво, моля те.

Каладин се замисли.

— Това е по посока на лагерите. Намерението ми беше да го подлъжа по-навътре в пропастите, та ти…

— Трябва да си взема чантата.

Луда жена.

— Борим се за живота си, Шалан. Чантата не е важна.

— Напротив, много е важна. Трябва ми, за да… Е, скиците показват Пустите равнини като модел. Това ще ми трябва, за да помогна на Далинар. Моля те, просто го направи.

— Добре. Стига да мога.

— Хубаво. И хмм, моля те, не умирай, става ли?

Внезапно Каладин осъзна, че тя е притисната до гърба му. Държи го и топлият ѝ дъх докосва шията му. Шалан трепереше, а на Каладин му се стори, че в гласа ѝ се чува как е едновременно уплашена и очарована от положението им.

— Ще се постарая. Приготви се.

Тя кимна и го пусна.

Едно.

Две.

Три.

Изскочи в пропастта, обърна се и хукна наляво, към чудовището. Проклета жена. Звярът се понесе в сенките към него. Не, това беше сянка. Огромна, надвиснала сянка, дълга и подобна на змиорка. Висеше над дъното на пропастта и се държеше с крака за стените.

Създанието се понесе напред с тръбене. Черупката му дращеше скалите. Каладин стисна Меча, хвърли се на земята и се просна под звяра. Земята се надигна, когато той замахна с щипците, но Каладин се измъкна без драскотина. Замахна диво с Меча, остави диря в скалата и не улучи чудовището.

То се сгъна, усука се под себе си и се обърна. Движението беше много по-плавно, отколкото Каладин се надяваше.

Как въобще е възможно да убия нещо подобно?, чудеше се Каладин и отстъпваше, а съществото се намести на дъното на пропастта и почна да го оглежда. Ако намушка грамадното му туловище, няма вероятност да го убие достатъчно бързо. Имаше ли сърце това нещо? Не скъпоценното ядро, а истинско сърце? Налагаше се пак да опита да мине под него.

Каладин продължи да отстъпва през пропастта в опит да отдалечи звяра от Шалан. Чудовището обаче се движеше много по-внимателно от неговите очаквания. Каладин с облекчение зърна как Шалан се измъква от цепнатината и се спуска по коридора.

— Хайде, давай — рече той и размаха Меча пред чудовището. То отстъпи малко, но не го нападна. Гледаше. Очите му бяха скрити в засенченото лице. Светлината идваше само от небето високо горе и от сферите, които Каладин беше хвърлил на дъното. Сега те бяха зад чудовището. И Мечът на Шалан светеше слабо от някаква причудлива шарка по дължината. Каладин не беше виждал досега Меч да свети. От друга страна, не беше виждал Меч на тъмно.

Вдигна поглед към отстъпващото чуждо същество с многобройните му крака, кривата глава, разчленената броня. Рече си, че знае как изглежда Пустоносен. Надали можеше да съществува нещо по-ужасно от това.

Каладин направи крачка назад и се препъна в някакъв шистокор.

Чудовището нападна.

Каладин с лекота възстанови равновесието си, но се наложи да се търкулне и да пусне Меча, та да не се пореже. Страшни щипци тракнаха край него, щом той стана и почна да отскача насам и натам. Накрая се оказа притиснат до лигавата стена на пропастта, право пред чудовището. Дишаше тежко. Май беше прекалено близо за щипците и…

Главата рязко се наведе, мандибулите се отвориха. Каладин изруга и пак се метна настрани. Изстена, стана на крака и грабна захвърления Меч. Той не беше изчезнал. Каладин знаеше достатъчно за Мечовете и разбираше, че щом Шалан му е наредила да остане, той ще остане, докато тя не го призове обратно.

Обърна се и едната щипка се спусна точно на мястото, където беше той преди миг. Каладин замахна и отсече върха на щипката, когато той докосна земята.

Не сполучи много. Острието прогори черупката и уби плътта вътре, та звярът гневно изтръби, ала щипката беше огромна. Все едно да отреже крайчеца от палеца на крака на противниковия войник. Проклятие. Той не се биеше със звяра, а само го дразнеше.

Съществото вече нападна по-злостно. Замахна с щипка. За щастие, в тясната пропаст то не можеше да се разгърне. Крайниците му опираха в стените и нямаше замах. Навярно по тази причина Каладин още бе жив. Едва смогна да се отмести от пътя на удара и пак се препъна в тъмнината. Почти не виждаше.

Щом другата щипка замахна към него, Каладин скочи на крака и хукна по-нататък по коридора, далече от светлината, през растения и плавея. Пропастното чудовище се спусна подире му с тръбен рев.

Каладин се чувстваше толкова бавен без Светлината на Бурята. Толкова тромав и нескопосен.

Чудовището беше близо. Каладин взе решението за следващия си ход по усет. Сега! Спря, олюля се и побягна обратно към звяра. Чудовището се забави с големи усилия, черупката му застърга по стените и Каладин се приведе и хукна под него. Удари с Меча нагоре и го заби дълбоко в долницата на съществото.

То зарева по-неистово. Явно Каладин наистина го бе ранил, понеже то веднага се надигна, за да се измъкне от острието. Сетне, докато Каладин мигне, пак си изви под себе си. Каладин видя как страшните челюсти идват към него. Хвърли се напред, но челюстите уловиха бедрото му.

По крака му плъзна ослепителна болка и той заудря с Меча, макар звярът да го размяташе насам-нататък. Стори му се, че улучи муцуната, но не можеше да знае.

Светът се завъртя.

Каладин падна и се търкулна.

Нямаше време за замайване. Всичко наоколо се въртеше. Каладин изстена и се обърна. Загубил бе Меча — нямаше представа къде е. Кракът. Не го усещаше.

Сведе поглед с очакването да види само неравен чукан. Далеч не беше толкова зле. Кръв, разкъсан панталон, ала не се виждаше кост. Изтръпването се дължеше на шок.

Умът му почна да преценява и се съсредоточи върху раните. А това не беше хубаво. В този миг му бе нужен войникът, а не лекарят. Чудовището се наместваше в пропастта. Парче от бронята на лицето му липсваше.

Махни се. Оттук.

Каладин се преобърна и застана на длани и колене, после със залитане се изправи на крака. Раненият крак донякъде му служеше. Щом стъпи на него, ботушът му джвакна.

Къде беше Мечът? Там, напред. Беше излетял далеч и се бе забил в земята близо до хвърлените от цепнатината сфери. Каладин закуцука натам, ала му беше трудно да ходи, какво остава да бяга. На средата на пътя кракът го предаде. Падна лошо и одра ръката си на някакъв шистокор.

Пропастното чудовище почна да тръби и…

— Ей! Ей!

Каладин се обърна. Шалан? Какво си въобразяваше, че върши тази побъркана жена — стоеше в пропастта и лудешки размахваше ръце? Как изобщо беше минала край него?

Пак извика да привлече вниманието на съществото. Гласът ѝ отекваше някак странно.

Пропастното чудовище се обърна от Каладин към Шалан и почна да напада.

— Не! — викна Каладин. Но каква полза от крясъци? Трябваше му оръжието. Стисна зъби, завъртя се и се постара с всички сили да се добере до Меча. Бурята да го отнесе. Шалан…

Измъкна Меча от земята, ала пак падна. Кракът просто не го държеше. Въртеше се, размахваше Меча, оглеждаше пропастта. Звярът удряше и тръбеше. Страховитият звук отекваше отново и отново в теснината. Каладин не видя труп. Успяла ли бе Шалан да избяга?

Раняването в гърдите явно само ядоса още повече проклетото създание. Главата. Единствената възможност на Каладин беше главата.

С усилие се изправи на крака. Чудовището спря да бъхти земята, ревна и се втурна към него. Каладин стисна Меча с две ръце, ала се олюля. Кракът се огъна под него. Опита да застане на коляно, обаче кракът съвсем поддаде. Каладин падна на една страна и едва не се рани с Меча.

Плясна в локва. Една от захвърлените сфери грееше пред него с ярка бяла светлина.

Пресегна се през водата, грабна я и стисна изстиналото стъкло. Светлината му бе нужна. В името на Бурите, животът му зависеше от нея.

Моля те.

Пропастното чудовище надвисна над него.

Каладин се напрегна и вдиша, сякаш се бореше за въздух. Като че някъде далеч… чу…

Хлипане.

Никаква сила не влезе в него.

Звярът замахна, Каладин се обърна и, странно, видя себе си. Вторият Каладин стоеше над него, по-висок, вдигнал меча. Беше поне наполовина по-голям от него.

В името на самите очи на Всемогъщия…, вцепени се Каладин, а чудовището стовари един от предните си крака върху фигурата до него. И не-Каладин се разпадна в облак Светлина.

Какво беше направил? Как?

Не беше важно. Оживя. С отчаян вик се хвърли да стане и се олюля към чудовището. Трябваше пак да застане близо, да е твърде близо за замахване на щипците.

Толкова близо, че да…

Чудовището отстъпи малко и се спусна да захапе. Мандибулите се отвориха, страшните очи погледнаха надолу.

Каладин удари нагоре.

* * *

Звярът рухна, черупката почна да се чупи, краката се загърчиха. Шалан извика от скривалището си зад някаква скала. Кожата и дрехите ѝ бяха наситено черни.

Пропастното чудовище бе паднало върху Каладин.

Шалан изтърва листа — на него беше нарисувана тя самата и Каладин — и се завтече между камъните. Освободи се от чернотата, която я покриваше. Наложи се да остане близо до битката, за да могат образите да работят. По-добре щеше да е да ги прати по Шарка, но това беше трудно, защото…

Спря пред звяра, които още се гърчеше — грамада плът и черупка като лавина от паднали камъни. Шалан пристъпваше от крак на крак и не знаеше какво да прави.

— Каладин? — провикна се тя. Гласът ѝ беше треперлив в тъмнината.

Престани, заповяда си тя. Без страх. Надживяла си това. Пое дълбоко дъх и тръгна напред през огромните бронирани крака на чудовището. Опита да избута настрани една щипка, ала тя беше твърде тежка за нея, затова се покатери отгоре ѝ и се плъзна от другата страна.

Чу нещо и застина. Наблизо лежеше главата на чудовището с невиждащи огромни очи. От нея почнаха да се издигат духчета като дим. Същите като преди, само че… си отиваха? Шалан поднесе светлината на сферата си по-близо.

Долната половина на каладиновото тяло се подаваше от пастта на звяра. Всемогъщи във висините! Шалан зина и се завтече напред. Помъчи се да издърпа Каладин от затворената паст. После призова Меча и отсече няколко мандибули.

— Каладин? — продума тя и тревожно надзърна в устата на нещото откъм страната, където беше премахнала мандибула.

— Ох — стигна до нея слаб глас.

Жив е!

— Дръж се! — рече Шалан и взе да сече главата на чудовището, като се стараеше да не удря твърде близо до Каладин. Рукна лилав ихор с мирис на мухъл и покри ръцете ѝ.

— Малко е неудобно… — обади се Каладин.

— Жив си. Спри да мрънкаш.

Жив беше. Отче на Бурята. Жив. Трябваше да изгори цял куп молитви, щом се върнат.

— Вътре вони ужасно — слабовато рече Каладин. — Почти като тебе.

— Радвай се — отвърна Шалан, докато сечеше. — Ето, разполагам с приемливо запазен екземпляр пропастно чудовище — с дребния недостатък, че е мъртво — и го кълцам на парчета заради теб, наместо да го изучавам.

— Вечно ще ти бъда задължен.

— Впрочем, как влезе в устата му? — поинтересува се Шалан и отпра част от черупката с ужасен звук. Захвърли я настрани.

— Пронизах го през небцето — обясни Каладин. — В мозъка. Само това успях да измисля, за да убия проклетия звяр.

Шалан се наведе и вкара ръка през голямата дупка, която отвори. С известни усилия и още малко рязане на предните мандибули успя да му помогне и Каладин се измъкна отстрани на пастта. Изглеждаше като самата смърт — покрит беше с ихор и лицето му бе пребледняло от кръвозагуба.

— В името на Бурите — прошепна Шалан, когато Каладин легна на гръб върху камъните.

— Превържи крака ми — немощно рече той. — Останалото ще се оправи. Веднага ще заздравее…

Шалан огледа злощастния крак и потрепери. Приличаше на… на… Балат.

Нямаше скоро Каладин да ходи с този крак. Отче на Бурите, помисли тя и отряза полите на роклята си до коляно. Според указанията на Каладин, тя превърза крака му стегнато. Той явно смяташе, че няма нужда от турникет. Шалан го послуша — навярно той бе превързал далеч повече рани от нея.

Отряза и десния си ръкав, за да превърже една рана отстрани на торса му, където звярът беше почнал да го прехапва на две. После се настани до него. Чувстваше се изцедена. Стана ѝ студено, понеже краката и ръката ѝ бяха изложени на хладината на пропастното дъно.

Каладин пое дълбоко дъх. Лежеше със затворени очи на камъните.

— Два часа до бурята — прошепна той.

Шалан погледна небето да провери. Почти тъмно беше.

— Може и по-малко — отвърна тя. — Победихме го, но тъй или иначе сме мъртви, нали?

— Не е честно — каза Каладин. После се надигна да седне и изстена.

— Не трябва ли…

— Ба. Имал съм и много по-тежки рани.

Отвори очи и видя как Шалан учудено вдига вежда. Изглеждаше замаян.

— Имал съм — настоя Каладин. — Не е войнишко самохвалство.

— Толкова тежки? Колко често?

— Два пъти — призна той. Огледа грамадното туловище на звяра. — Наистина го убихме.

— Тъжно е, знам — потиснато отговори Шалан. — Беше красиво.

— По-красиво щеше да е, ако не беше опитвало да ме изяде.

— От моя гледна точка, то не само опита, а направо успя.

— Глупости. Не успя да ме погълне. Не се брои.

Каладин ѝ подаде ръка, като че я молеше да му помогне да стане.

— Искаш да пробваш да ходиш ли?

— Да не очакваш просто да си лежа в пропастта, докато водите нахлуят?

— Не, обаче… — Шалан вдигна поглед. Пропастното чудовище беше грамадно. Легнало на една страна, беше поне двадесет стъпки високо. — А ако се покатерим върху него и оттам опитаме да се доберем до платото горе?

С напредването им в западна посока пропастите ставаха все по-плитки.

Каладин също погледна нагоре.

— Пак остават осемдесетина стъпки за катерене, Шалан. И какво бихме правили на платото? Бурята ще ни отвее.

— Поне можем да потърсим подслон… Наистина няма надежда, нали?

Колкото и да беше странно, Каладин вирна глава.

— Вероятно.

— Само „вероятно“ ли?

— Подслон… Ти имаш Меч.

— И? Не мога да посека водата с него.

— Не, но можеш да срежеш камъка — възрази Каладин и огледа стената на пропастта.

Гърлото на Шалан се сви.

— Можем да изсечем нещо като килия! Като на съгледвачите.

— Високо горе в стената — додаде Каладин. — Виждаш линията на водата. Успеем ли да стигнем над нея…

Пак трябваше да се катерят. Не се налагаше Шалан да стига чак до височината, където пропастта се стесняваше, ала и така нямаше да е лесно, по никой начин. А тя разполагаше със съвсем малко време.

Но това беше някаква възможност.

— Ще трябва ти да го направиш — обясни Каладин. — Аз може и да успея да застана прав, с помощ. Но да се катеря, докато въртя Меча…

— Добре — отвърна Шалан и пое дълбоко дъх. — Добре.

За начало се покачи върху гърба на пропастното чудовище. Гладката черупка се пързаляше, но Шалан успяваше да закрепи стъпалата си между плочките ѝ. Щом стигна горе, потърси линията на водата. Оттук изглеждаше много по-високо, отколкото отдолу.

— Изрежи хватки за ръцете — провикна се Каладин.

Хубаво. Шалан все забравяше Меча. Не искаше да мисли за него…

Не. Нямаше време за това сега. Призова Меча и изряза няколко дълги ивици от скалата. Парчетата падаха и отскачаха от черупката. Прибрала коси зад ушите си, Шалан работеше в сумрака и изсичаше стъпаловидни хватки в стената на пропастта.

Почна да се катери. Увисваше на едната, държеше се за най-високата, призоваваше Меча и опитваше да сече още по-нагоре. Ала проклетото оръжие беше толкова дълго.

Мечът покорно се сви в ръката ѝ — стана много по-къс, по-скоро като голям нож.

Благодаря ти, помисли Шалан и отряза поредната ивица от скалата.

Изкачваше се, хватка след хватка. Работата беше тежка и от време на време Шалан трябваше да слиза, та да си отпочинат ръцете ѝ от висенето. Най-накрая стигна малко над линията на водата. Мислеше, че това е най-високото място, до което може да се добере. Тук увисна неумело и почна да изсича големи парчета скала, като опитваше да ги реже така, че да не падат на главата ѝ.

Парчетата думкаха по бронята на мъртвото чудовище.

— Справяш се великолепно! — викна Каладин отдолу. — Продължавай така!

— Ти пък кога се ободри толкова?

— Още когато мислех, че съм мъртъв, а се оказа, че не съм.

— Напомняй ми от време на време да пробвам да те убия — скастри го Шалан. — Ако успея, ще се почувствам по-добре, ако не успея — ти ще се почувстваш по-добре. Всички печелят!

Чу го да се смее и задълба по-навътре в камъка. Оказа се по-трудно, отколкото си представяше. Да, Мечът леко режеше скалата, обаче Шалан все режеше парчета, които не искаха да се отделят. Налагаше се да ги дялка, а после да освобождава Меча и да ги изгребва навън.

След около час трескава работа обаче, Шалан успя да направи някакво подобие на убежище. Не стана толкова дълбоко, колкото ѝ се щеше, но трябваше да е достатъчно. Силите ѝ бяха изцедени. Тя за последен път слезе долу и се просна между камънаците върху гърба на звяра. Ръцете я боляха като от вдигане на нещо тежко, и наистина при катеренето вдигаше себе си.

— Готово ли е? — обади се Каладин от дъното на пропастта.

— Не, почти. Мисля, че можем да се съберем.

Каладин мълчеше.

— Ти ще се качиш в дупката, която направих, Каладине, мостови, убиецо на пропастни чудовища и причинителю на униние. — Тя се наведе отстрани на звяра да го погледне. — Няма да водим поредния глупав разговор как ти умираш тук, докато аз храбро продължавам напред. Разбрано?

— Не знам мога ли да ходя, Шалан — въздъхна Каладин. — Да не говорим за катерене.

— Ще го направиш, дори ако се наложи да те нося.

Той вдигна поглед и се усмихна. Лицето му беше покрито с виолетов ихор, макар да го беше попочистил, доколкото можеше.

— Ще ми се да видя това.

— Хайде — каза Шалан. Самата тя се надигаше с усилие. В името на Бурите, беше уморена. Отсече с Меча един ластар от стената. Смешното беше, че бяха нужни два удара. Първият уби душата му. А после, вече мъртво, растението можеше да бъде отрязано.

Горната част се прибра, навивайки се на спирала, за да стигне по-високо. Шалан метна единия край на ластара долу. Каладин го улови с ръка и, като се опираше на здравия крак, внимателно се покатери на гърба на чудовището. Когато стигна горе, и той се просна до Шалан. Вадичките пот оставяха дири през нечистотията по лицето му. Огледа изрязаната в скалата стълба.

— Ти наистина ще ме накараш да се кача.

— Да. Поради напълно себични причини.

Каладин я изгледа.

— Няма да допусна последното нещо, което виждаш в живота си, да съм аз в половин мърлява рокля, покрита с виолетова кръв и с чорлава коса. Недостойно е. На крака, мостови.

Шалан чу тътен в далечината. Лошо…

— Качвай се — отсече Каладин.

— Няма…

— Качвай се — повтори по-твърдо той — и легни на пода на убежището, после протегни ръка навън. Когато наближа, можеш да ми помогнеш за последните няколко стъпки.

Шалан помърмори малко, после взе чантата си и тръгна да се катери. В името на Бурите, ама че хлъзгави ръкохватки. Когато стигна горе, тя пропълзя в плитката дупка и се подаде едва-едва. Протегна ръка надолу, а с другата се закрепи. Каладин вдигна поглед към нея, стегна се и почна изкачването.

Най-вече се набираше на ръце. Раненият крак висеше, а здравият даваше опора. Яките му войнишки мишци бавно го изтегляха стъпало след стъпало.

По дъното на пропастта потече струйка вода. После рукна.

— Хайде! — подкани го Шалан.

Вятърът виеше в пропастта с призрачен злокобен глас, като минаваше през множеството отвори. Като стенанията на отдавна мъртви духове. Високият вой се придружаваше от нисък, тътнещ рев.

Всички растения се изтеглиха, ластарите се усукаха стегнато, скалните пъпки се затвориха, къдроцветните се сгънаха. Сякаш пропастта се скри.

Каладин пъшкаше и се потеше. Лицето му бе изопнато от болка и усилие, пръстите му трепереха. Набра се още веднъж, после посегна да улови ръката на Шалан.

Стената на бурята връхлетя.

73. Хиляди бягащи твари

ЕДНА ГОДИНА ПО-РАНО

Шалан се промъкна в стаята на Балат. В пръстите си стискаше кратка бележка.

Балат се обърна и стана. Отдъхна си.

— Шалан! Едва не умрях от уплаха.

Малката стая, подобно на повечето в господарската къща, имаше отворени прозорци с прости тръстикови кепенци. Днес те бяха затворени и заключени заради приближаващата буря. Последната преди дъждовния сезон. Навън слугите думкаха по стените, докато закрепваха яките кепенци против бурята върху тръстиковите.

Шалан бе облечена в една от новите си рокли, от скъпите, които татко ѝ купуваше — по ворински, права, с тясна талия и джоб на ръкава. Рокля за дама. Носеше и колието, което той ѝ подари. Харесваше му да го носи.

Юшу се изтягаше на един стол наблизо и с отсъстващ израз на лицето триеше някакво растение между пръстите си. Беше позагубил тегло през двете години, откак заемодавците го бяха извлекли от къщата, ала с хлътналите си очи и с белезите на китките все още не приличаше твърде на близнака си.

Шалан огледа вързопите, които Балат приготвяше.

— Добре е, че татко никога не се отбива при тебе, Балат. Тези вързопи са толкова подозрителни — направо крещят, че заминаваш.

Юшу се засмя и почеса белега на едната си китка.

— Не помага и това, че колчем някой слуга кихне в коридора, той подскача.

— Замълчете и двамата — сопна се Балат и хвърли поглед към прозореца, където работниците поставяха капаците за буря. — Не е време за веселие. Проклятие. Ако той открие, че се каня да замина…

— Няма — прекъсна го Шалан и отвори писмото. — Прекалено зает е с подготовката за представянето си пред Върховния принц.

— На никого ли не се вижда странно — попита Юшу — да е толкова богат? Колко залежи на ценни камъни има в нашите земи?

Балат отново взе да опакова вещите си.

— Щом това прави татко щастлив, не ме е грижа.

Лошото беше, че татко не бе щастлив. Да, сега домът Давар беше богат — новите каменни кариери носеха изумителни приходи. Ала колкото повече забогатяваха, толкова по-мрачен ставаше татко. Вървеше из коридорите и мърмореше. Току посягаше на слугите.

Шалан прегледа съдържанието на писмото.

— Това не е доволно лице — установи Балат. — Още ли не са успели да го намерят?

Шалан поклати глава. Хеларан беше изчезнал. Наистина. Вече не се свързваше с тях, не пращаше писма; дори познатите му от по-рано нямаха представа къде е отишъл.

Балат седна върху един денк.

— И какво правим тогава?

— Трябва ти да решиш — отговори Шалан.

— Трябва да се измъкна. Трябва. — Балат прокара ръка през косата си. — Ейлита е готова да тръгне с мен. Родителите ѝ отсъстват този месец, в Алеткар са. Времето е съвсем подходящо.

— А ако не намериш Хеларан, тогава какво?

— Ще ида при Върховния принц. Незаконният му син каза, че той е готов да изслуша всеки, който е готов да свидетелства срещу татко.

— Това беше преди години — възрази Юшу и се изтегна. — Сега татко е в изгодно положение. Пък и Върховният принц е на умиране; всеки знае това.

— Сега е единствената ни възможност — каза Балат. — Ще замина. Довечера, след бурята.

— Но татко… — подзе Шалан.

— Татко иска да ида и да нагледам няколко села в източната долина. Ще му кажа, че отивам там, а вместо това ще взема Ейлита и ще заминем за Веденар и там — право при Върховния принц. Докато татко се появи другата седмица, вече ще съм казал каквото имам за казване. Може и да е достатъчно.

— А Малисе? — попита Шалан. Замисълът беше Балат да отведе и мащехата им.

— Не знам — отговори Балат. — Той няма да я пусне. Може би когато замине на посещение при Върховния принц, ще можете да я пратите някъде на сигурно място? Не знам. При всички случаи аз трябва да замина. Тази вечер.

Шалан пристъпи напред и положи длан на ръката му.

— Уморих се от страх — каза ѝ Балат. — Уморих се да бъда страхливец. Щом Хеларан е изчезнал, значи аз наистина съм най-старшият брат. Време е да го покажа. Няма само да бягам и цял живот да се чудя дали хората на татко не ни преследват. Този път… този път всичко ще свърши. Решено е.

Вратата шумно се отвори.

Макар да се оплакваше, че Балат е прекалено мнителен, Шалан се обърна и подскочи също толкова високо и изписка от изненада. Беше само Виким.

— Бурята да те отнесе, Виким! — възкликна Балат. — Можеше поне да почукаш или…

— Ейлита е тук — съобщи Виким.

— Какво? — Балат скокна напред и сграбчи брат си. — Тя нямаше да идва! Щях аз да я взема.

— Татко я повика — обясни Виким. — Тя пристигна с прислужницата си току-що. Разговарят в залата.

— О, не — промълви Балат и излетя през вратата.

Шалан го последва, но спря на прага.

— Не прави нищо глупаво! — провикна се тя след него. — Балат, планът!

Той не даде знак, че я е чул.

— Може да стане лошо — рече Виким.

— Или пък прекрасно — подхвърли Юшу иззад гърбовете им. Той още се излежаваше. — Ако татко притисне Балат прекалено силно, той може да спре да хленчи и да направи нещо.

Шалан пристъпи в коридора и я полазиха студени тръпки. Този студ… страх ли беше? Смазващ страх, толкова остър и силен, че отмиваше всичко друго.

Това се задаваше. Шалан знаеше, че се задава. Опитаха да се крият, опитаха да бягат. Разбира се, това не свърши работа.

И с майка им не беше свършило работа.

Виким изтича покрай нея. Тя пристъпваше бавно. Не защото беше спокойна, а защото нещо я теглеше напред. Бавните крачки бяха съпротива срещу неизбежното.

Тръгна да се качва по стълбите, вместо да влезе в залата. Трябваше да вземе нещо.

Отне ѝ само минута. Скоро се върна. Кесийката, която получи много отдавна, беше скрита в нейната кесия в ръкава. Слезе по стъпалата и стигна до прага на залата. Юшу и Виким чакаха напрегнато отвън.

Направиха ѝ път.

В залата, разбира се, се носеха викове.

— Не трябваше да правиш това, без да разговаряш с мен! — каза Балат. Стоеше пред трапезата. Ейлита беше до него и го държеше за ръката.

Татко стоеше от другата страна, а пред него беше недоядената вечеря.

— Да се разговаря с тебе е безполезно, Балат. Ти не чуваш.

— Обичам я!

— Ти си дете — продължи татко. — Глупаво дете, което няма уважение към дома си.

Лошо, лошо, лошо, мислеше Шалан. Гласът на татко беше тих. А той биваше най-опасен, когато говореше тихо.

— Мислиш си — говореше татко, приведен напред и опрял длани на масата, — че не знам за намерението ти да заминеш?

Балат отстъпи.

— Как?

Шалан влезе в залата. Какво има на пода?, учуди се тя, докато вървеше покрай стената към входа на кухните. Нещо не позволяваше на вратата да се затвори.

Дъждът заблъска по покрива. Бурята дойде. Пазачите бяха в къщичката си, слугите — в своите жилища, та да изчакат отминаването на бурята. Членовете на семейството бяха сами.

Прозорците бяха затворени и единствената светлина идеше от студеното сияние на сферите. Татко не беше запалил огън.

— Хеларан е мъртъв — обяви той. — Знаеше ли това? Не можеш да го намериш, понеже е убит. Дори не се наложи аз да го убивам. Намери смъртта си на бойното поле в Алеткар. Безумец.

Думите му заплашваха да разрушат студеното спокойствие на Шалан.

— Как откри, че ще замина? — попита Балат. Пристъпи напред, ала Ейлита го задържа. — Кой ти каза?

Шалан приклекна до препятствието на прага на кухнята. Удари гръм и сградата се разтресе. Препятствието се оказа тяло.

Малисе. Убита с няколко удара в главата. Прясна кръв. Топло тяло. Убил я беше наскоро. Бурите да го отнесат. Узнал беше за плана, пратил беше да повикат Ейлита, изчакал беше пристигането ѝ и тогава беше убил съпругата си.

Не беше престъпление на мига. Беше наказание.

Стигна се дотам значи, каза си Шалан. Усети хладно и безразлично спокойствие. Лъжата стана истина.

Вината беше нейна. Стана и отиде при оставената от слугите кана вино с чаши за татко.

— Малисе — рече Балат. Той не погледна към Шалан, просто предположи. — Пречупи се и ти каза, нали? Преизподня. Не биваше да ѝ се доверяваме.

— Да — отвърна татко. — Тя проговори. Накрая.

Мечът на Балат прошумоля, когато той го измъкна от ножницата. Последва татковият меч.

— Най-сетне — рече той. — Показваш нещо като гръбнак.

— Балат, не — продума Ейлита и се вкопчи в него.

— Няма повече да се боя от него, Ейлита! Няма!

Шалан наля вино.

Двамата почнаха да се сражават. Татко прескочи масата и замахна, уловил меча с две ръце. Ейлита изпищя и отстъпи, когато Балат отвърна.

Шалан не знаеше много за фехтовката. Беше наблюдавала двубоите на Балат и другите, но единствените истински дуели беше виждала по панаирите.

Това беше друго. Жестоко. Татко нападаше Балат отново и отново. Балат отбиваше, доколкото може. Звън на метал, а над него — бурята. Всеки удар като че разтърсваше залата. Или падаше гръм?

Балат се препъна преди да удари и падна на коляно. Татко изби меча от ръката му.

Можеше ли наистина да свърши толкова бързо? Бяха минали само мигове. Изобщо не приличаше на дуелите.

Татко се надвеси над Балат.

— Винаги съм те презирал. Страхливецът. Хеларан беше благороден. Противеше ми се, но имаше страст. Ти… ти пъплиш, хленчиш и се оплакваш.

Шалан се приближи.

— Татко? — тя му подаде виното. — Той загуби. Ти победи.

— Открай време исках синове — продължи татко. — И се сдобих с четирима. Всичките са непотребни! Страхливец, пияница и слабак. — Той примигна. — Само Хеларан… Само Хеларан…

— Татко? — настоя Шалан. — Заповядай.

Той взе виното и го изпи до дъно.

Балат улови меча си. Все още на коляно, той се хвърли напред и замахна. Шалан извика, а мечът някак особено издрънча и просто пропусна татко, проби дрехата му и се удари в нещо метално.

Татко изтърва чашата. Тя се разби на пода. Той изръмжа и се улови отстрани. Балат дръпна меча си и се втренчи ужасено в татко.

Татковата ръка излезе с малко кръв, само малко.

— Това ли е най-доброто, на което си способен? — попита той. — От петнадесет години се учиш да боравиш с меч и това е най-доброто ти нападение? Ударѝ ме! Улучѝ ме!

Той държеше меча отстрани и вдигна другата си ръка.

Балат промърмори и изтърва оръжието си.

— Ба! Нищожество.

Захвърли меча на масата и отиде до огнището. Грабна железния ръжен и се върна.

— Нищожество.

Стовари ръжена върху бедрото на Балат.

— Татко! — изкрещя Шалан и опита да хване ръката му. Той я блъсна и продължи да налага Балат.

Балат завика.

Шалан падна тежко и удари главата си в пода. Само можеше да чува какво става. Викове. Ръженът удря с глухо тупване. Горе бурята вилнее.

— Защо. — Туп. — Не можеш. — Туп. — Да направиш. — Туп. — Нищо. — Туп. — Както. — Туп. — Трябва.

Зрението на Шалан се проясни. Татко поемаше тежко въздух. Лицето му беше опръскано с кръв. Балат хлипаше на пода. Ейлита го прегръщаше, заровила лице в косата му. Кракът на Балат беше кървава пихтия.

Виким и Юшу продължаваха да стоят ужасени на прага.

Татко убийствено погледна Ейлита. Вдигна ръжена да я удари. Ала тогава той се изплъзна от пръстите му и издрънча на пода. Татко изненадан погледна ръката си, после залитна. Улови масата, за да се опре, но падна на колене и после се свлече на една страна.

Дъждът биеше по покрива. Звучеше като хиляди бягащи твари, които се мъчеха да влязат в къщата.

Шалан се насили да стане. Студ. Да, сега позна този студ вътре в себе си. Изпитвала го бе и по-рано, в деня, когато загуби майка си.

— Превържи раните на Балат — рече тя на плачещата Ейлита. — Ползвай ризата му.

Ейлита кимна през сълзи и се залови за работа с треперещи пръсти.

Шалан приклекна до татко. Той лежеше неподвижно, очите му бяха отворени и мъртвешки се взираха в тавана.

— Какво… какво стана? — попита Виким. Шалан не бе забелязала как двамата с Юшу боязливо са влезли в залата, заобиколили са масата и са застанали до нея. Виким надзърна над рамото ѝ. — Балат го улучи в ребрата…

Татко кървеше отстрани; Шалан усещаше през плата. Но тази рана не беше достатъчно тежка. Тя поклати глава.

— Преди няколко години ти ми даде нещо — обясни тя. — Една кесия. Запазих я. Каза ми, че с времето става по-силно.

— Отче на Бурята — промълви Виким и затули уста. — Черната жлъчка? Ти…

— Във виното му. Малисе лежи мъртва на прага на кухнята. Той отиде твърде далеч.

— Убила си го — рече Виким и се втренчи в трупа на татко. — Убила си го!

— Да — уморено отговори Шалан. Олюлявайки се, стигна до Балат и почна да помага на Ейлита с превръзките. Балат беше в съзнание и стенеше от болка. Шалан кимна на Ейлита, която му донесе вино. Не отровно, разбира се.

Татко беше мъртъв. Тя го уби.

— Какво е това? — попита Юшу.

— Престани! — възкликна Виким. — В името на Бурите! Вече претърсваш джобовете му ли?

Шалан зърна как Юшу вади нещо сребристо от джоба на татковата горна дреха. Увито беше в черна торбичка, малко окървавена. Части от предмета се подаваха от мястото, където мечът на Балат беше улучил.

— Отче на Бурята — продума Юшу и го издърпа. Предметът се състоеше от няколко верижки от някакъв сребрист метал, свързващи три едри скъпоценни камъка. Единият камък беше счупен и не светеше. — Това каквото си мисля ли е?

— Превръщател — отговори Шалан.

— Повдигни ме — каза Балат, когато Ейлита се върна с виното му. — Моля те.

Момичето неохотно му помогна да седне. Кракът му… кракът му беше зле. Трябваше да доведат лекар.

Шалан се изправи, отри окървавените си ръце в роклята и взе Превръщателя от Юшу. Изящният метал беше счупен от удара с меча.

— Не разбирам — чудеше се Юшу. — Не е ли това богохулство? Не принадлежи ли това на краля и не се ли ползва единствено от ардентите?

Шалан потри с палец метала. Не можеше да мисли. Вцепенена… потресена. Това беше. Потресена.

Убих татко.

Внезапно Виким писна и подскочи.

— Кракът му мръдна!

Шалан се извърна към трупа. Пръстите му се свиха.

— Пустоносни! — рече Юшу. Вдигна поглед към тавана и бушуващата буря. — Те са тук. Те са вътре в него. Ще…

Шалан приклекна. Очите трепнаха и се съсредоточиха върху нея.

— Не беше достатъчно — прошепна тя. — Отровата не беше достатъчно силна.

— Ох, Бурята да го отнесе — додаде Виким и коленичи до нея. — Още диша. Отровата не го убила, само го е парализирала. И той се съвзема.

— Трябва да довършим започнатото — каза Шалан и огледа братята си.

Юшу и Виким се дръпнаха и поклатиха глави. Балат беше замаян, почти в несвяст.

Шалан отново се обърна към баща си. Той я наблюдаваше. Очите му се движеха лесно. Кракът му шаваше.

— Съжалявам — промълви тя и откопча огърлицата си. — Благодаря ти за онова, което стори за мен.

Уви огърлицата около шията му.

После почна да я усуква.

Ползваше дръжката на една от вилиците, които паднаха от масата, когато татко се опря на нея. Преметна едната страна на закопчаната огърлица около нея, почна да върти и така затегна верижката много силно около шията му.

— В дълбоки пропасти ти спи — прошепна тя, — наоколо ти мракът…

Приспивна песен. Шалан произнасяше думите през сълзи. Той ѝ пееше тази песен, когато тя се уплашеше. Алена кръв беше опръскала лицето му и покриваше ръцете ѝ.

— Скалата е постелка твоя, спи, детенце мое…

Усещаше как той я наблюдава. Кожата ѝ изтръпна от усукването на огърлицата.

— Буря иде, ала ще те сгрее, люлчицата ти ще залюлее…

Шалан трябваше да гледа как очите му изскачат, а лицето му мени цвета си. Тялото му трепереше, напрягаше се, мъчеше се да се движи. Очите му я гледаха — питащи, предадени.

Шалан почти можеше да си въобрази, че воят на бурята е част от някакъв кошмар. Че скоро ще се събуди ужасена и татко ще ѝ запее. Както правеше, когато тя беше дете…

— Чудни камъни ще блеснат.

Татко спря да се движи.

— С песен лесно… ще заспиш… спи, детенце мое.

74. Да яхнеш бурята

„Ти обаче никога не си бил сила в равновесието. Ти влечеш подире си хаос като труп, помъкнат през снега за един крак. Моля те, вслушай се в искрената ми молба. Напусни това място, присъедини се към мен и моята клетва за ненамеса.“

Каладин хвана ръката на Шалан.

Горе се разбиваха камъни, блъскаха се в платата, откъртваха се отломки и те падаха около него. Вятърът бушуваше. Долу водата се надигаше към него. Той стискаше Шалан, ала влажните им ръце почнаха да се плъзгат.

И тогава с внезапен порив хватката ѝ се затегна. Тя дръпна със сила, която сякаш противоречеше на дребното ѝ тяло. Каладин удари със здравия си крак, когато водата го заля, и се набра, колкото му оставаше, за да стигне до нея в скалната ниша.

Нишата бе едва три-четири стъпки дълбока, по-плитка от онази, в която се бяха крили. За щастие, гледаше на запад. Макар леденият вятър да се въртеше и да ги пръскаше с вода, ударът на бурята се пречупваше от гърбовете на платата.

Каладин задъхан се примъкна до стената на нишата. Раненият крак болеше повече от всичко. Шалан се притисна в него. Беше топла в ръцете му и той я държеше така силно, както тя държеше него. Двамата седяха прегърбени и опрени в скалата. Главата на Каладин опираше в тавана на дупката.

Платото се разтърси и затрепери като подплашен човек. Каладин не виждаше много; чернотата беше пълна, освен когато удряше светкавица. И шумът. Падаха гръмотевици, привидно несвързани с мълниите. Водата ревеше като гневен звяр и светкавиците показваха пенеста, вряща и бесуваща река в пропастта.

Проклятие… тя стигаше почти до тяхната ниша. Само за няколко мига се бе надигнала до петдесетина стъпки височина. Мръсната вода беше пълна с клони, изпочупени растения, откъснати ластари.

— Сферата? — попита Каладин в мрака. — Ти си светеше със сфера.

— Няма я — отговори Шалан, надвиквайки рева. — Трябва да съм я изпуснала, когато те улових!

— Аз не…

Заекна от трясъка на гръмотевицата и ослепителната мълния. Шалан се притисна по-силно в него и пръстите ѝ се впиха в мишницата му. Светлината остави отблясък в очите му.

В името на Бурите. Можеше да се закълне, че остатъчният образ е лице — ужасно изкривено, с раззината уста. Следващата поредица пращящи светкавици показа наводнението току пред убежището им. Водата бе пълна с трупове. Десетки тела се носеха по течението, мъртвите очи гледаха небето, а много от очните кухини бяха празни. Хора и паршенди.

Водата се втурна нагоре и навлезе на няколко пръста върху дъното на убежището. Водата на мъртъвците. Бурята пак потъмня, стана черна като подземна пещера. Само Каладин, Шалан и мъртвите.

Шалан опря главата си в неговата и продума:

— Това беше най-нереалното нещо, което съм виждала.

— Бурите са странни.

— Говориш от опит?

— Веднъж Садеас ме остави да вися вързан навън по време на буря. Очакваше се да умра.

Онази буря опита да смъкне кожата му, после мишците му от скелета. Дъжд като нож. Светкавица като нажежено желязо за обгаряне.

И една малка, съвсем бяла фигурка, която стоеше пред него с прострени напред ръце, сякаш разцепваше бурята. Малка и крехка, ала силна като самите ветрове.

Сил… какво ти сторих?

— Трябва да чуя тази история — каза Шалан.

— Някога ще ти я разкажа.

Водата ги плисна отново. За миг станаха по-леки, понесоха се във внезапния прилив. Течението теглеше неочаквано силно, като че нямаше търпение да ги извлече навън, в реката. Шалан изпищя, а Каладин улови скалата от двете страни и ужасено стисна. Реката се отдръпна, ала той още чуваше как бърза. Наместиха се обратно в нишата.

От високото дойде светлина, твърде трайна, за да е светкавица. Нещо светеше на платото. Нещото се движеше. Трудно беше да се види, понеже от ръба на платото се лееше вода като завеса пред убежището. Каладин можеше да се закълне, че вижда как по платото крачи огромна нечовешка фигура, която свети. След нея минаваше друга, чужда и тънка. Яздеше бурята. Крак след крак, докато сиянието отмина.

— Моля те — обади се Шалан. — Имам нужда да чуя нещо различно от това. Разкажи ми.

Той потръпна, но кимна. Гласове. Гласовете можеха да им помогнат.

— Започна се, когато Амарам ме предаде — заговори той приглушено, колкото тя — притисната в него — да го чува. — Направи ме роб, задето знаех истината, че уби хората ми в алчността си да притежава Меч. Това имаше за него повече значение от собствените му войници, повече от честта…

И продължи нататък. Говореше за дните в робство, за опитите да избяга. За хората, погубени заради доверието си в него. Историята, която никога не бе разказвал, сега се лееше от него. И на кого да я разкаже? Мъжете от Мост Четири също преживяха по-голямата част.

Разказа ѝ за фургона и за Твлкав — това име изтръгна остро поемане на дъх от страна на Шалан. Тя явно познаваше роботърговеца. Говореше за претръпването, за… нищото. За мисълта за самоубийство и как му беше трудно да повярва, че си струва усилието.

И после — за Мост Четири. Не каза нищо за Сил. Точно сега това му причиняваше твърде много болка. Вместо за нея, говореше за пробезите с моста, за ужаса, за смъртта и за решителността.

Дъждът се лееше над тях и вятърът го въртеше във вихрушки. Каладин вярваше, че чува напяване някъде там. Някакви странни духчета се стрелнаха пред убежището. Бяха червени и виолетови и приличаха на светкавици. Тях ли бе видяла Сил?

Шалан слушаше. Каладин очакваше да му задава въпроси, ала тя не попита нищо. Не го тормозеше за подробности, не бъбреше. Явно знаеше да мълчи.

Удивително, но той разказа всичко. За последния пробег. За спасяването на Далинар. Искаше да излее всичко. Говори как се изправи срещу паршендския Броненосец, как обиди Адолин, как сам удържа предмостието…

Когато свърши, двамата оставиха мълчанието да се уталожи над тях и споделяха топлината. Заедно гледаха озаряваната от мълнии бушуваща вода току пред убежището.

— Аз убих баща си — прошепна Шалан.

Каладин погледна към нея. Тя беше вдигнала отпуснатата на гърдите си глава и той видя капчици вода по миглите ѝ в проблясъка на светкавицата. Държеше я през кръста, а тя държеше него. След Тара никога не беше стоял толкова близо до жена.

— Баща ми беше жесток и гневен човек — каза Шалан. — Убиец. Аз го обичах. И го удуших, докато той лежеше на пода, неспособен да помръдне, и ме гледаше. Убих родния си баща…

Каладин не я подтикна да говори повече, въпреки че искаше да знае. Имаше нужда да знае.

За щастие, тя продължи да говори за детството си и за ужасите, които бе познала. Каладин мислеше, че неговият живот е ужасен, ала притежаваше едно нещо, което навярно не ценеше достатъчно: любящи родители. Рошоне беше довел в Огнекамък самата Преизподня, но поне майката и бащата на Каладин винаги бяха на мястото си и той можеше да разчита на тях.

А какво щеше да прави, ако неговият баща беше като този омерзителен насилник, когото Шалан описваше? Ако неговата майка бе загинала пред очите му? Какво щеше да прави, ако вместо да черпи от светлината на Тиен, той бе онзи, от когото се искаше да носи светлина в семейството?

Слушаше в почуда. В името на Бурите. Защо тази жена не бе пречупена, наистина пречупена? Казваше, че е такава, ала не беше по-пречупена от копие с нащърбен връх. Такова копие не бе по-лошо оръжие от всяко друго. Самият Каладин предпочиташе оръжия с един-два белега, с износена дръжка. Острие, което познаваше битки, беше просто… по-добро от ново. Човек можеше да знае, че е било ползвано от някой, който се е сражавал за живота си, и е останало вярно, не се е прекършило. Такива белези говореха за сила.

Изтръпна, когато тя спомена смъртта на своя брат Хеларан. В гласа ѝ имаше гняв.

Хеларан беше убит в Алеткар. От ръката на Амарам.

В името на Бурите… аз го убих, нали?, каза си Каладин. Обичният ѝ брат. Разказа ли ѝ за това?

Не. Не беше споменавал, че той уби Броненосеца. Каза само, че Амарам погуби неговите хора, за да прикрие жаждата си да притежава Меча. През годините бе свикнал да описва събитието, без да споменава, че е убил Броненосец. През първите няколко месеца робство в него се запечатаха опасностите от това да говори за такова събитие. Следваше навика си и днес, дори без да съзнава.

Тя разбра ли? Заключи ли, че Каладин, а не Амарам е истинският убиец на Броненосеца? Като че не беше направила връзката. Шалан продължи да говори за нощта — също бурна — когато бе отровила и убила баща си.

Всемогъщи. Та тази жена беше по-силна, отколкото той самият някога е бил.

— И така — продължи Шалан и притисна глава в гърдите му, — ние решихме аз да намеря Ясна. Тя… притежаваше Превръщател, нали разбираш.

— Искали сте да проверите дали не може да поправи вашия?

— Не, това би било прекалено разумно. — Каладин не можеше да види как тя се надсмива над себе си, но някак го чуваше. — Понеже бях глупава и наивна, намислих да заменя моя с нейния и да върна у дома работещия Превръщател, за да спечелим пари за семейството.

— И дотогава не си напускала родовите ви владения?

— Да.

— И си отишла да крадеш от една от най-умните жени на света?

— Ъъ… да. Помниш ли, „глупава и наивна“? Както и да е, Ясна разбра. За щастие, аз я заинтригувах и тя се съгласи да ме приеме за своя повереница. Бракът с Адолин беше нейна идея, начин да защитя семейството си, докато се обучавам.

— Хмм — умисли се Каладин. Проблесна мълния. Ветровете като че се усилваха, ако това въобще бе възможно, и той трябваше да повиши глас, макар Шалан да бе съвсем близо до него. — Щедро от страна на жена, която си замисляла да ограбиш.

— Мисля, че тя видя в мен нещо, което…

Тишина.

Каладин примигна. Шалан я нямаше. За миг изпадна в ужас и затърси наоколо, докато не осъзна, че кракът вече не го боли, че главата му вече не се мае от кръвозагубата, шока и възможната хипотермия.

А, пак това.

Пое дълбоко дъх, изправи се и излезе от мрака на ръба на отвора. Реката долу беше спряла, като че бе станала твърда. Входът на нишата — който Шалан изсече твърде нисък — сега го побираше в цял ръст.

Погледна навън и срещна взора на лице, голямо колкото самата вечност.

— Отче на Бурята — заговори Каладин. Някои го наричаха Йезерезе, Вестител. Ала това не прилягаше на нищо, което Каладин знаеше за вестителите. Навярно Отецът на Бурята беше дух? Бог? Сякаш се простираше до безкрай, ала оставаше обозрим, лицето му се виждаше.

Ветровете бяха спрели. Каладин чуваше ударите на сърцето си.

ДЕТЕ НА ЧЕСТТА.

Този път му проговори. При последната буря не му говореше, за разлика от сънищата.

Каладин се огледа дали Шалан не е с него, но вече не я виждаше. Тя не беше част от видението, каквото и да бе то.

— Тя е една от тях, нали? — попита той. — От Сияйните рицари. Или поне е Повелителка на Стихиите. Това стана, когато се сражавахме с чудовището; така тя оцеля при падането. И двата пъти не бях аз. Тя беше.

Отецът на Бурята прогърмя.

— Сил — продължи Каладин и погледна пак лицето. Платата пред него бяха изчезнали. Останаха само той и лицето. Трябваше да попита. Болеше го, но трябваше. — Какво сторих аз на Сил?

ТИ Я УБИ.

Гласът разтърси всичко. Сякаш… сякаш треперенето на платото и на каладиновото тяло създаваха звуците за този глас.

— Не — прошепна Каладин. — Не!

СЛУЧИ СЕ ОНОВА, КОЕТО СТАНА НЯКОГА, гневно рече Отецът на Бурята. Човешко чувство. Каладин го разпозна. НА ХОРАТА НЕ МОЖЕ ДА СЕ ВЯРВА, СИНЕ НА ТАНАВАСТ. ТИ МИ Я ОТНЕ. МОЯТА ОБИЧАНА.

Лицето като че се оттегли и избледня.

— Моля те! — викна Каладин. — Как мога да поправя това? Какво мога да сторя?

НЕПОПРАВИМО Е. ТЯ Е РАЗБИТА. ТИ СИ КАТО ОНЕЗИ ОТ ПО-РАНО, КАТО ОНЕЗИ, КОИТО ПОГУБИХА ТОЛКОВА МНОГО ОТ ОБИЧАНИТЕ МИ. ВСИЧКО ДОБРО, СИНЕ ТА ЧЕСТТА. ТИ НЯМА ПОВЕЧЕ ДА ЯЗДИШ МОИТЕ ВЕТРОВЕ.

— Не, аз…

Бурята се върна. Каладин рухна отново в нишата и остана без дъх от внезапното завръщане на болката и студа.

— В името на дъха на Келек! — възкликна Шалан. — Какво беше това?

— Видя ли лицето? — попита Каладин.

— Да. Толкова огромно… Видях звезди в него, много и много, безкрайност…

— Отецът на Бурята — изнурено рече Каладин. Нещо под него внезапно просветна и той заопипва пода. Сфера, същата, която Шалан изтърва по-рано. Беше потъмняла, а сега пак се зареди.

— Изумително беше — прошепна Шалан. — Трябва да го нарисувам.

— Пожелавам ти успех в този дъжд.

В потвърждение на думите му ги заля нова вълна. Дъждът се завихряше между пропастите, усукваше се и от време на време се връщаше да ги блъсне. Каладин и Шалан седяха в дълбока няколко пръста вода, ала тя вече не заплашваше да ги завлече.

— Горките ми рисунки — рече Шалан и придърпа чантата до гърдите със скритата си ръка. Със свободната се държеше за Каладин; той беше единственото, за което да се хване. — Чантата е непромокаема, но… не знам да е устойчива на бури.

Каладин изсумтя. Взираше се в беснеещата навън вода. Имаше нещо замайващо в повторението на движенията ѝ. Тя прииждаше, пълна с прекършени растения и листа. Без трупове, вече не. Точно пред убежището водата се надигаше мощно, като че отгоре имаше нещо грамадно. Трупът на пропастното чудовище, осъзна Каладин, още бе заседнал долу. Беше прекалено тежък и дори наводнението не можеше да го помести.

Двамата се умълчаха. Имаха светлина и вече не изпитваха такава потребност да говорят. Каладин обмисляше дали да не ѝ каже каква е тя според него — все по-уверен ставаше в това — ала не го направи. Освободяха ли се, щеше да им остане време.

А сега той искаше да помисли, ако и да се радваше на присъствието на Шалан. И го усещаше по повече от един начин — тя се притискаше в него, облечена в мократа и изпокъсана рокля.

Разговорът с Отеца на Бурята обаче отвлече вниманието му от този род мисли.

Сил. Наистина ли… той я уби? Нали по-рано я чу да плаче?

Опита, просто от празно любопитство, да вдъхне малко Светлина. Даже някак му се щеше Шалан да забележи, за да прецени той реакцията ѝ. Не се получи, разбира се.

Бурята бавно отминаваше и водите лека-полека се оттегляха. Когато дъждовете отслабнаха до обикновена буря, водите потекоха в обратната посока. Настина беше така както той предполагаше, ала не беше виждал. Сега валеше повече в земите западно от Равнините, отколкото в самите Равнини, и всичко се оттичаше на изток. Реката възвря, доста по-вяло, обратно в посоката, от която първоначално дойде.

Трупът на пропастното чудовище се показа. Тогава наводнението най-сетне свърши, реката се превърна в поток, а дъждът — в ръмеж. Капките, които падаха от ръба на платото, бяха далеч по-едри и по-тежки от него.

Каладин се накани да слезе, ала забеляза, че Шалан се е свила до него и спи. Тихо похъркваше.

— Ти сигурно си единственият човек, заспивал някога навън по време на буря — прошепна той.

Макар да не му беше удобно, той прецени, че наистина не му се нрави мисълта да слиза с този ранен крак. Силите му бяха изцедени, чувстваше смазваща тъмнина от думите на Отеца на Бурята за Сил. Предаде се на вцепенението и заспа.

75. Истинска слава

„Самата вселена може би зависи от нашата въздържаност.“

— Поне поговори с него, Далинар — каза Амарам. Вървеше бързо, за да е в крачка с Далинар. Наметалото със знака на Сияйните рицари се издуваше зад него. Двамата правеха преглед на редовете войници, които товареха фургоните с провизии за пътуването през Пустите равнини. — Помири се със Садеас, преди да тръгнеш. Моля те.

Далинар, Навани и Амарам подминаха група копиеносци, които тичаха да заемат места в своя батальон, който се преброяваше. Веднага след тях, мъжете и жените в лагера се държаха също тъй развълнувано. Кремлинги се щураха насам-натам из останалите от снощната буря локви.

Тази буря бе последната за сезона. По някое време на другия ден щеше да започне дъждовният сезон. Ако и да бе влажно, дъждовният сезон даваше един отрязък от време. Без опасностите на бурите. Време за нападение. Далинар предвиждаше да тръгнат по пладне.

— Далинар? — настоя Амарам. — Ще говориш ли с него?

Внимавай, рече си Далинар. Не прибързвай още със заключенията. Това трябваше да се направи с точност. Застаналата от другата му страна Навани го изгледа. Споделил бе с нея намеренията си относно Амарам.

— Аз… — подзе той.

Млъкна, понеже над лагерите прозвуча тръбен зов. Изсвирванията като че бяха по-настойчиви от обичайното. Забелязана бе какавида. Далинар отброи звуците и прецени кое е платото.

— Твърде далеч — заключи той и даде знак на една от писарите, висока и тънка жена, която често помагаше на Навани при нейните опити. — Кой е наред за днешното нападение?

— Върховните господари Себариал и Роион, сър — отговори жената, след като провери в тефтера.

Далинар се смръщи. Себариал никога не пращаше войски, дори когато имаше заповед за това. Роион беше бавен.

— Вдигнете сигналните флагове, за да знаят двамата, че скъпоценното ядро е прекалено далеч. По-късно днес ще се отправим към лагера на паршендите и не мога да си позволя част от войските ни да се разпиляват и да търсят скъпоценното ядро.

Издаде заповед, все едно Себариал и Роион щяха да тръгнат с него. Таеше някакви надежди за Роион. Дано Всемогъщият даде Роион да не се подплаши в последния миг и да откаже участие в похода.

Адютантът забърза да даде отбой за нападението на платото. Навани посочи група писари, които съставяха снабдителни списъци, и Далинар кимна. Спря, докато Навани иде при дамите и получи преценка на готовността.

— На Садеас няма да му се понрави, че остава неприбрано скъпоценно ядро — каза Амарам, докато двамата чакаха. — Когато чуе, че си отказал нападението, ще прати своите войски.

— Садеас ще прави каквото иска, независимо от моята намеса.

— Всеки път, когато му позволяваш открито да не се подчинява — възрази Амарам, — това вбива клин между него и престола. — Амарам улови Далинар за ръката. — Имаме по-тежки грижи от отношенията ти със Садеас, приятелю. Да, той те предаде. Да, навярно пак ще те предаде. Но не можем да си позволим война между вас двамата. Пустоносните идват.

— Как можеш да си уверен в това, Амарам?

— Усет. Ти ми даде тази титла, този пост, Далинар. Усещам нещо от самия Всемогъщ. Знам, че се задава бедствие. Алеткар трябва да е силен. Това означава ти и Садеас да работите заедно.

Далинар бавно поклати глава.

— Не, Садеас отдавна изгуби възможността да работи с мен. Пътят към единството на Алеткар не е в преговорите, той е тук.

Отвъд платата, към лагера на паршендите, където и да се намираше той. Край на тази война. И той, и брат му приключваха.

Обедини ги.

— Садеас иска ти да предприемеш този поход — додаде Амарам. — Убеден е, че ще се провалиш.

— И когато успея, цялото доверие в него ще рухне.

— Та ти дори не знаеш къде са паршендите! — вдигна ръце Амарам. — Какво ще правиш? Просто ще се скиташ, докато не се натъкнеш на тях?

— Да.

— Лудост. Далинар, ти ми даде този пост — и знай, че това е един невъзможен пост — със задачата да бъда светлина за всички народи. А на мен ми е трудно да убедя дори теб да ме послушаш. Защо тогава другите да ме слушат?

Далинар пак поклати глава и се взря на изток, отвъд тези пресечени равнини.

— Трябва да ида, Амарам. Отговорите са там, не тук. Все едно сме изминали целия път до брега и сме се сгушили там с години, надничали сме към водите, ала ни е било страх да не се намокрим.

— Но…

— Достатъчно.

— Все някога ще ти се наложи да се откажеш от властта и това да си остане така, Далинар — тихо рече Амарам. — Не можеш да държиш цялата власт и да се преструваш, че нямаш власт, а после да пренебрегваш заповедите и съветите, все едно властваш.

Болезнено верни, тези думи здраво удариха Далинар. Привидно той не реагира.

— Какво става със задачата, която ти поверих?

— Бордин ли? Доколкото мога да преценя, разказът му е достоверен. Наистина смятам, че лудият само бълнува, че е притежавал Меч. Съвсем нелепо е да е било така. Аз…

— Сиятелни господарю! — останала без дъх млада жена в униформата на вестоносец — тясна пола с цепки отстрани и копринени панталони отдолу — с усилие се добра до него. — Платото!

— Да — въздъхна Далинар. — Садеас е пратил войските си?

— Не, сър. — Страните на жената горяха от тичането. — Не… Искам да кажа… Той излезе от пропастта.

Далинар се смръщи и я изгледа остро.

— Кой?

— Благословеният от Бурята.

* * *

Далинар бяга по целия път.

Когато стигна до триажната шатра в края на лагера — обикновено запазена за ранените, които се връщаха от набезите на платата — не можа да види какво става заради тълпата в сини униформи, която препречваше пътя. Един лекар крещеше на войниците да се отдръпнат и да направят място.

Някои забелязаха Далинар, отдадоха чест и чевръсто сториха път. Синьото се разделяше като вълни по време на буря.

И там беше той. Окъсан, с мръсни и чорлави коси, изподрано лице и превързан с какво да е крак. Седеше на триажната маса, а до него лежеше кръгъл вързоп от куртката му, омотана с нещо, което приличаше на ластар.

Каладин вдигна поглед при приближаването на Далинар и се помъчи да стане.

— Войнико, не… — подзе Далинар, ала Каладин не слушаше. Изправи се с усилие и се подпря на копието заради ранения крак. После бавно вдигна ръка пред гърдите си, все едно на мишницата му бяха окачени тежести. Далинар реши, че това е най-умореното отдаване на чест, което е виждал.

— Сър — продума Каладин. Около него като прах се пръсваха духчета на изтощението.

— Как… Ти падна в пропаст!

— Паднах на лицето си, сър. За щастие съм особено дебелоглав.

— Но…

Каладин въздъхна и се облегна на копието.

— Простете, сър. Наистина не знам как оцелях. Смятаме, че са намесени някакви духчета. Както и да е, вървях обратно през пропастите. Имах си задължение. — И той кимна настрани.

По-навътре в палатката Далинар съгледа нещо, което първоначално беше пропуснал. Шалан Давар — с рошави червени коси и дрипава рокля — седеше сред множество лекари.

— Една бъдеща снаха — обяви Каладин, — доставена жива и здрава. С извинения за щетите по опаковката.

— Нали имаше буря! — възкликна Далинар.

— Наистина искахме да се върнем преди нея — отговори Каладин. — Боя се обаче, че се натъкнахме на трудности по пътя. — С бавни движения той извади ножа си и сряза ластара от вързопа. — Нали знаете как всички говореха, че из близките пропасти броди чудовище?

— Да…

Каладин вдигна останките от куртката си от масата и разкри огромен зелен скъпоценен камък. Макар и груб и необработен, той сияеше с могъща вътрешна светлина.

— Да — продължи Каладин, взе камъка с една ръка и го подхвърли на земята пред Далинар. — Ние се погрижихме за него от Ваше име, сър.

В миг духчета на славата замениха духчетата на изтощението.

Далинар се взираше безмълвно в скъпоценното ядро, което се търкулна и тупна в носа на ботуша му. Светлината беше почти ослепителна.

— О, недей да театралничиш толкова, мостови — подвикна Шалан. — Сиятелни господарю, натъкнахме се на вече мъртвия и разлагащ се звяр в пропастта. Преживяхме бурята, като се покатерихме по гърба му и се скрихме в пукнатина в стената на платото. Там изчакахме да преминат дъждовете. Успяхме да извадим ядрото, само защото съществото вече беше полуразложено.

Каладин я изгледа навъсено. Почти веднага се обърна към Далинар.

— Да. Така беше.

Той бе далеч по-слаб лъжец от Шалан.

Амарам и Навани най-сетне пристигнаха. Амарам беше изостанал, за да я придружи. Навани зяпна при вида на Шалан и се завтече към нея, като гневно се сопна на лекарите. Засуети се около Шалан, която бе далеч по-добре от Каладин, въпреки окаяния вид на роклята и косите. Само за миг Навани нареди да увият момичето в одеяло, за да прикрият голата ѝ плът. После прати вестоносец в дома на Далинар, та да приготвят топла баня и храна, които да предоставят на Шалан в ред по нейно желание.

Далинар усети, че се усмихва. Навани подчертано пренебрегваше възраженията на Шалан, че няма нужда от такива грижи. Майката брадвохрътка най-сетне се прояви. Очевидно Шалан вече не бе натрапница, а една от приближените на Навани. И Чана да е на помощ на всеки мъж или жена, дръзнал да застане между Навани и някой от нейните подопечни.

— Сър — обади се Каладин, който най-накрая позволи на лекарите да го върнат на масата. — Войниците събират провизии. Батальоните се строяват. Вашият поход?

— Не е нужно да се тревожиш, войнико. Надали бих могъл да очаквам да ме охраняваш в твоето състояние.

— Сър — по-тихо додаде Каладин. — Сиятелната Шалан откри нещо там. Нещо, което трябва да знаете. Говорете с нея, преди да се отправите на поход.

— Ще го направя — отговори Далинар. Почака малко, сетне махна на лекарите да се дръпнат. Не личеше Каладин да е в непосредствена опасност. Далинар приближи и се наведе. — Твоите хора те чакаха, Благословени от Бурята. Пропускаха да се хранят, караха по три смени една след друга. Почти съм сигурен, че щяха да седят тук, пред пропастите, и по време на самата буря, ако не се бях намесил.

— Добри мъже са — рече Каладин.

— Има нещо повече. Те знаеха, че ще се върнеш. Кое е това, което те разбират за теб, а аз — не?

Каладин го погледна в очите.

— Теб търсех, нали? — промълви Далинар. — През цялото време. Без да виждам.

Каладин отклони поглед.

— Не, сър. Може би по-рано, но… Аз съм само онова, което виждате, а не онова, което мислите. Съжалявам.

Далинар изсумтя и се втренчи в лицето му. Почти беше решил, че… Но може би не.

— Дайте му всичко, което желае или от което има нужда — нареди Далинар на лекарите и им позволи отново да се приближат. — Този човек е герой. Отново.

Оттегли се и остави мостовите да се струпат около Каладин. Разбира се, лекарите пак почнаха да ги ругаят. Къде се дяна Амарам? Тук беше преди малко. Когато донесоха паланкина за Шалан, Далинар реши да я последва и да открие какво е това, което според Каладин момичето знае.

* * *

Час по-късно Шалан се гушеше в гнездо от топли одеяла, влажните коси лепнеха по шията ѝ и тя ухаеше на парфюм с дъх на цветя. Носеше една от роклите на Навани, която ѝ беше възголяма. Чувстваше се като дете, което е облякло дрехите на майка си. И навярно беше точно така. Внезапната привързаност на Навани беше неочаквана, ала Шалан със сигурност щеше да я приеме.

Банята беше чудесна. Шалан искаше да се свие на дивана и да спи десет дни. Засега обаче си позволи да се наслаждава на ясното усещане за чистота, топлина и безопасност за пръв път от — както ѝ се струваше — цяла вечност.

— Не можеш да я отведеш, Далинар — възпроизведе Шарка гласа на Навани. Той стоеше на масата до дивана. Шалан и за миг не се почувства виновна, че го е пратила да подслушва двамата, докато тя беше в банята. Все пак, те говореха за нея.

— Тази карта… — каза гласът на Далинар.

— Може да ти направи по-добра и да я вземеш.

— Не може да нарисува каквото не е видяла, Навани. Трябва да бъде там, с нас, да изобрази центъра на Равнините, когато навлезем в тази посока.

— Някой друг…

— Никой друг не е способен на това — с удивление каза Далинар. — За четири години никой от нашите съгледвачи или картографи не забеляза повторението. Ако ще търсим паршендите, тя ще ми трябва. Съжалявам.

Шалан потръпна. Не се справяше добре с това да държи в тайна способностите си в рисуването.

— Тя току-що се върна, от онова ужасно място — възрази гласът на Навани.

— Няма да допусна подобен случай. Тя ще бъде в безопасност.

— Освен ако всички не умрете — тросна се Навани. — Освен ако целият този поход не се окаже катастрофа. Тогава всичко ще ми бъде отнето. Отново.

Шарка млъкна, после продължи със собствения си глас.

— И тогава той я прегърна и прошепна разни неща, които не успях да чуя. После застанаха много близо и произведоха някакви интересни звуци. Мога да повторя…

— Не — изчерви се Шалан. — Твърде лично е.

— Добре.

— Трябва да ида с тях. Трябва да допълня картата на Пустите равнини и да намеря начин да я съпоставя с древните карти на Дома на Бурята.

Това бе единственият начин да намери Портата на Обета. Стига да не е разрушена от онова, което е разбило равнините, разсъди Шалан. А ако я намеря, ще мога ли изобщо да я отворя? Казано бе, че само Сияен рицар може да отвори пътя.

— Шарка — тихо попита тя, стиснала голяма чаша притоплено вино. — Аз не съм Сияен рицар, нали?

— Не мисля, че си. Още не. Вярвам, че трябва да направиш още неща, обаче не мога да съм сигурен.

— И как можеш да не знаеш?

— Когато Сияйните рицари съществуваха, аз не бях аз. Сложно е за обяснение. Аз съществувам вечно. Ние не се „раждаме“ като човеците и не можем да умрем истински, както те умират. Шарките са вечни, като огъня, като вятъра. Като всички духчета. Но не бях в това състояние. Не… осъзнавах.

— Бил си безразсъдно духче? — попита Шалан. — Като онези, които се събират около мен, когато рисувам?

— По-малко. Аз бях… всичко. Във всичко. Не мога да го обясня. Езикът не е достатъчен. Ще ми трябват числа.

— Обаче сигурно има други от вас, по-стари Потайни? Които са били живи тогава?

— Не — тихо отвърна Шарка.

— Ни един?

— Всички са мъртви. За нас това значи, че са безумни, понеже една сила не може наистина да загине. Старите сега са неродени Потайни, те са като шарки в природата. Опитахме да ги възстановим. Не се получи. Ммм. Навярно ако техните рицари още съществуваха, нещо можеше да се направи…

Отче на Бурята. Шалан се уви по-плътно с одеялото.

— Цял народ? Избит?

— Не само един — мрачно рече Шарка. — Много. Разумните духчета тогава бяха малобройни и повечето от народите им бяха обвързани. Оцеляха много малко. Оцеля онзи, когото наричате Отец на Бурята. Няколко други. Останалите от нас, хиляди, измряхме, когато стана събитието. Вие го наричате Измяната.

— Не е чудно, че си сигурен, че ще те убия.

— Неизбежно е. Накрая ще нарушиш клетвите си, ще унищожиш ума ми и ще бъда мъртъв. Но си заслужава. Моят род е прекалено статичен. Винаги се меним, да, но се меним по един и същ начин. Отново и отново. Трудно е за обяснение. Вие обаче, вие трептите от живот. Когато дойдох тук, във вашия свят, трябваше да се откажа от много неща. Преходът беше… болезнен. Паметта ми бавно се възвръща, но съм доволен от възможността. Да. Ммм.

— Само Сияен рицар може да отвори Портата на Обета — каза Шалан и отпи от виното. Харесваше топлината, която виното носеше вътре в нея. — Но не знаем защо и как. Може аз да мина за Сияен и да се получи.

— Може. А може и да напреднеш. Да станеш нещо повече. Има още нещо, което трябва да направиш.

— Думите?

— Ти изрече думите. Изрече ги много отдавна. Не… не думите ти липсват. А истината.

— Ти предпочиташ лъжите.

— Ммм. Да, и ти си лъжа. Могъща лъжа. Но онова, което правиш, не е само лъжа. То е смесица от лъжа и истина. Трябва да разбираш и двете.

Шалан седеше умислено и допиваше виното, когато вратата на дневната се отвори със замах и влезе Адолин. Той спря и я загледа с широко отворени очи.

Шалан се изправи с усмивка.

— Явно се провалих в това подходящо да…

Млъкна, щом той я сграбчи в прегръдките си. Ех. Беше подготвила съвършено остроумна забележка. Работи върху нея през цялото време, докато се къпеше.

Все пак, хубаво беше да я прегръща. Това беше най-откровено физическия контакт, до който Адолин изобщо беше стигал с нея. Оцеляването в невъзможното пътешествие носеше и някои ползи. Шалан си позволи да обвие ръце около него, да почувства мускулите на гърба му през униформата, да вдъхне парфюма му. Той я прегръща в продължение на няколко удара на сърцето. Недостатъчно. Шалан вдигна глава и силно го целуна, обхвана устните му със своите и не се отдели от прегръдката му.

Адолин се разтопи, не се дръпна. Накрая обаче съвършеният миг свърши. Адолин обхвана лицето ѝ в длани, взря се в очите ѝ и се усмихна. После пак я прегърна и се разсмя гръмко и неудържимо. Истински смях, както той обичаше.

— Къде беше? — попита Шалан.

— Посещавах другите Върховни принцове. Един по един. Предавах ултиматума на татко — да се присъединят към нас в този удар или да останат завинаги известни като хората, които отказаха да изпълнят Договора за Отмъщението. Татко реши, че ако ми даде да върша нещо, ще ме разсее от… хмм, от теб.

Той се отдръпна, хвана я за ръцете и се усмихна невинно.

— Трябва да нарисувам някои неща за теб — каза Шалан и отговори на усмивката му. — Видях пропастно чудовище.

— Мъртво, нали?

— Бедното създание.

— Бедното създание ли? — разсмя се Адолин. — Шалан, ако беше видяла живо пропастно чудовище, то със сигурност щеше да те убие!

— Почти сигурно.

— Все още не мога да повярвам… Тоест, ти падна. Трябваше да те спася. Шалан, съжалявам. Първо хукнах към татко…

— Ти постъпи както трябва. Никой на този мост не би искал да спасиш първо него вместо баща ти.

Адолин пак я прегърна.

— Е, аз няма да допусна това да се повтори. Няма да допусна нищо подобно. Ще те защитавам, Шалан.

Тя се скова.

— Ще се погрижа никога да не бъдеш наранена — пламенно продължи Адолин. — Трябваше да си дам сметка, че можеш да пострадаш в покушение срещу татко. Трябва да направим така, че никога да не попадаш в такова положение.

Шалан се отдръпна от него.

— Шалан? Не се тревожи, те няма да се доберат до теб. Ще те пазя. Аз…

— Не говори така — прошепна тя.

— Какво? — учуди се Адолин и прокара ръка през косата си.

— Просто недей — каза Шалан и потрепери.

— Мъжът, който го направи, който дръпна ръчката, вече е мъртъв — рече Адолин. — Това ли те притесняваше? Отровиха го, преди да отговори на въпросите ни. Ние обаче сме сигурни, че беше човек на Садеас. Не е нужно да се тревожиш за него.

— Ще се тревожа за каквото искам — обяви Шалан. — Нямам нужда от закрила.

— Но…

— Нямам! — отсече Шалан. Вдиша и издиша, та да се поуспокои. Пресегна се и го взе за ръка. — Няма отново да бъда заключена, Адолин.

— Отново ли?

— Не е важно. — Тя вдигна ръката му и преплете пръстите му в своите. — Оценявам загрижеността. Само това има значение.

Но няма да допусна ти или друг да се отнасяте към мен като към нещо, което трябва да се крие. Никога, никога повече.

Далинар отвори вратата на кабинета си и пусна Навани да влезе преди него в дневната. Навани изглежадше спокойна. Лицето ѝ беше като маска.

— Дете — обърна се Далинар към Шалан. — Искам да ти отправя една малко трудна молба.

— Каквото пожелаете, Сиятелни господарю — отговори Шалан и се поклони. — Но и аз искам в замяна да Ви помоля за нещо.

— И какво е то?

— Нужно ми е да Ви придружа по време на похода.

Далинар се усмихна и хвърли поглед на Навани. Тя не реагира. Може да е толкова умела в прикриването на чувствата си, помисли Шалан. Никак не мога да разбера какво мисли. Полезно умение.

— Вярвам — обърна се тя към Далинар, — че в Пустите равнини се крият останките на древен град. Ясна ги търсеше. Следователно и аз трябва да ги търся.

— Този поход ще бъде опасен — заговори Навани. — Разбираш ли рисковете, дете?

— Да.

— Човек би помислил, че след изпитанието, през които мина напоследък, би искала да прекараш известно време на сигурно място.

— Ъъ, лельо, на твое място не бих ѝ говорил така — намеси се Адолин и се почеса по главата. — Малко е чувствителна по този въпрос.

— Не става дума за това — отвърна Шалан и вдигна високо глава. — Аз имам дълг.

— Тогава ще разреша — заключи Далинар. Той одобряваше всичко, свързано с дълга.

— А Вашата молба? — попита го Шалан.

— Тази карта — рече Далинар, прекоси стаята и вдигна смачканата карта на пътя им през пропастите. — Учените на Навани казват, че е точна като нашите, че и повече. Наистина ли можеш да я разшириш? Да изработиш карта на целите Пусти равнини?

— Да. — Особено ако успееше да използва каквото помнеше от картата на Амарам, за да попълни някои подробности. — Господарю, може ли да предложа нещо?

— Говори.

— Да оставите паршите в лагерите.

Далинар се намръщи.

— Не мога да обясня точно защо, но Ясна вярваше, че те са опасни. Особено ако излязат в Равнините. Ако искате моята помощ, ако ми поверявате да съставя за Вас тази карта, то повярвайте ми за това. Оставете паршите. Проведете похода без тях.

Далинар погледна Навани, която сви рамене:

— Всъщност, след събирането на нещата ни, няма да са необходими. Неудобства ще има единствено за офицерите, на които ще се наложи да разпъват палатките си сами.

Далинар обмисляше молбата на Шалан.

— И това е от бележките на Ясна? — уточни той.

Шалан кимна. Адолин, за щастие, додаде към казаното:

— Тя ми го обясни отчасти, татко. Трябва да я послушаш.

Шалан му се усмихна признателно.

— Тогава ще бъде направено — заключи Далинар. — Събери багажа си и прати вест до чичо си Себариал, Сиятелна. Тръгваме след час. Без парши.

Интерлюдии

Лан * Ешонаи * Таравангян

I-12 Лан

— Поздравления — започна брат Лан. — Ти си открила пътя към най-лесната работа на света.

Младата жена сви устни и го изгледа отгоре до долу. Явно не бе очаквала новият ѝ наставник да бъде закръглен, леко пиян и да се прозява.

— Вие сте… старшият ардент, на когото съм поверена?

— „Комуто съм поверена“ — поправи я брат Лан и постави ръка на рамото на младата жена. — Ще трябва да се научиш да говориш съвършено правилно. Кралица Аесудан харесва усещането, че всички около нея са изискани. От това и тя се чувства изискана по силата на приобщаването. Моята работа е да те наставлявам за тези неща.

— Аз съм ардент тук, в Колинар, повече от година — обясни жената. — Не смятам, че се нуждая от наставляване…

— Да, да — съгласи се брат Лан и я изведе от преддверието на манастира. — Виждаш ли, просто според твоите началници може и да имаш нужда от малко допълнителни напътствия. Да бъдеш зачислена към личната свита на кралицата е великолепна привилегия! Нещо, за което ти си настоявала с известна степен на… хм… упоритост.

Тя вървеше покрай него и всяка крачка показваше неохотата ѝ. Или може би нейното объркване. Преминаха в Кръга на Спомените — кръгла стая с десет светилника на стените, по един за всяко от древните Кралства от Сребърната Епоха. Единадесетият светилник представляваше Селенията на Покоя, а голямата тържествена ключалка в стената изобразяваше необходимостта ардентите да не обръщат внимание на границите, да гледат само сърцата на хората… или нещо такова. Наистина, не беше сигурен.

Излязоха от Кръга на Спомените и влязоха в един от покритите ходници между манастирските постройки; по покривите пръскаше лек дъждец. Последната част на ходниците, слънчевата пътека, откриваше превъзходна гледка към Колинар — поне при ясен ден. Дори и днес Лан можеше да види голяма част от града, понеже храмът и дворецът заемаха хълм с плосък връх.

Според някои лично Всемогъщият очертал Колинар в скалата и махнал част от земята с мощния си пръст. Лан се питаше колко ли ще да е бил пиян тогава. О, градът беше красив, ала това бе красотата според художник, който не е съвсем с всичкия си. Скалата приемаше очертанията на полегати хълмове и стръмно спускащи се долини. При изсичането на камъка се показваха хиляди ярки слоеве в червено, бяло, жълто и оранжево.

Най-величествените образувания бяха вятърните остриета — огромни, извити скални хребети, пресичащи града. Красиво оцветени от пъстрите наслоявания по страните си, те се гънеха, къдреха се, надигаха се и се спускаха непредсказуемо, като изскачащи от океана риби. Предполагаше се това да има нещо общо с начина, по който вятърът духа през местността. Той наистина възнамеряваше да се заеме с изучаването на причините. Някой ден.

Обутите в пантофки крака тихо стъпваха по лъскавия мрамор и допълваха шума на дъжда, докато Лан придружаваше момичето — как ѝ беше името?

— Погледни този град — рече той. — Всички в него трябва да работят, дори светлооките. Хлябът трябва да бъде печен, земите трябва да бъдат наглеждани, уличната настилка трябва да бъде… какво, кърпена? Не, отнася се за обувките. Как наричаме хора, които кърпят, но всъщност не са обущари?

— Не знам — тихо отвърна младата жена.

— Е, за нас това е без значение. Разбираш ли, ние имаме само една работа и тя е лесна. Да служим на кралицата.

— Това не е лесна работа.

— Ама е! — възрази Лан. — Лесна е, докато всички ние служим по един и същи начин. По много… хм… внимателен начин.

— Ние сме блюдолизци — произнесе младата жена и се загледа към града. — Ардентите на кралицата ѝ казват само това, което тя иска да чуе.

— А, ето че стигнахме до въпроса.

Лан я потупа по ръката. Хайде пак, как ѝ беше името? Бяха му го казали…

Паи. Не твърде алетско име; вероятно го е избрала при постъпването в ардентията. Случваше се. Нов живот и ново име, често несложно.

— Виж сега, Паи — започна той и се обърна да види дали тя се отзовава. Да, явно бе уцелил името. Паметта му сигурно се подобряваше. — Твоето началство искаше аз да говоря с теб за това. Боят се, че ако не си подготвена подобаващо, може да причиниш истинска буря тук, в Колинар. Никой не иска това.

Той и Паи се разминаха с други арденти по слънчевата пътека. Лан им кимаше. Кралицата имаше много арденти. Много арденти.

— Ето каква е работата — продължи Лан. — Кралицата… понякога се притеснява, че може би Всемогъщият е недоволен от нея.

— И правилно — съгласи се Паи. — Тя…

— Мълчи сега — прекъсна я Лан и потръпна. — Просто… мълчи. Слушай. Кралицата смята, че ако се отнася добре с ардентите си, това ще ѝ издейства благосклонността на Оня, Който създава Бурите, така да се каже. Хубава храна. Хубави дрехи. Невероятни жилища. Много свободно време, за да вършим каквото си поискаме. Получаваме тези неща, докато тя си мисли, че е на прав път.

— Наш дълг е да ѝ покажем истината.

— Ние го правим! — заяви Лан. — Та тя е избрана от Всемогъщия, нали така? Съпруга на крал Елокар и наместница, докато той е далеч и води свещена война за отплата срещу кралеубийците в Пустите равнини. Животът ѝ е много тежък.

— Тя пирува всяка нощ — прошепна Паи. — Отдава се на разврат и излишества. Пилее пари, докато Алеткар линее. Хората във външните градове се ограничават и изпращат храни тук с представата, че войниците, които се нуждаят от тях, ще ги получат. А храната гние, понеже кралицата не бива да бъде обезпокоявана.

— На Пустите равнини имат предостатъчно храна — отбеляза Лан. — Там скъпоценните ядра направо им излизат из ушите. А и тук никой не гладува. Преувеличаваш. Животът е добър.

— Звучиш, все едно си кралицата или някой от прислугата ѝ. Тя даже прекрати Просешкия пир. Това е укорително.

Лан простена вътрешно. Тази… тя щеше да се окаже корава. Как да я убеди? Не искаше това дете да стори нещо, което да я нарани. Е, или пък да нарани него. Най-вече него.

Влязоха в голямата източна зала на двореца. Резбованите стълбове в нея биваха смятани за едно от най-големите произведения на изкуството на всички времена, а съществуването им можеше да бъде проследено чак до Дните на Сянката. Позлатата на пода бе хитроумно измислена — бляскаво злато, поставено под ивици Превърнат кристал. Металът стоеше като поточета посред мозайките на пода. Таванът бе живописан от самия Улелен, големия ардент-художник; изобразена бе задухала от изток буря.

Съдейки по отношението на Паи, всичко това бе все едно крем в канавката. Тя явно виждаше само как ардентите сноват насам-натам и съзерцават красотата. И ядат. И съчиняват нови поеми за Нейно Величество — въпреки че Лан, честно казано, избягваше такива неща. Приличаха на работа.

Може би отношението на Паи идваше от остатъчна ревност. Някои арденти завиждаха на личните избраници на кралицата. Той опита да ѝ представи част от нещата, които вече бяха и нейни — топли бани, езда с коне от конюшните на кралицата, музика и изкуство…

Лицето на Паи помрачняваше с всяка дума. Ама че работа. Това не действаше. Нещо ново.

— Ела — подкани я Лан и я поведе към стъпалата. — Има нещо, което искам да ти покажа.

Стълбата се извиваше надолу през двореца. Той обичаше това място, обичаше всяко негово кътче. Бели каменни стени, златни светилници със сфери и древност. Колинар никога не е бил превземан. Беше един от малкото градове в изтока, избегнал тази съдба в безпорядъка след падането на Йерокрацията. Дворецът бе горял веднъж, но огънят угаснал, след като погълнал източното крило. Наричаха го Чудото на Ренер — идването на буря, която да потуши огъня. Лан можеше да се закълне, че триста години по-късно мястото все още мирише на дим. И…

А, да. Момичето. Продължиха надолу и най-накрая влязоха в дворцовите кухни. Обядът бе приключил, макар това да не възпря Лан — при минаването им той си взе от тезгяха поднос с изпържен по хердазийски хляб. За любимците на кралицата — те можеха да огладнеят по всяко време — имаше изобилие от храна. Добрият блюдолизец развива добър апетит.

— Опитвате да ме примамите с необичайни храни? — попита Паи. — През последните пет години съм яла само купа варено талевно зърно на всяко ядене и парче плод при специални случаи. Това няма да ме изкуши.

Лан се закова на място.

— Не говориш сериозно, нали?

Тя кимна.

— Какво ти има?

Тя се изчерви.

— Аз съм от Светилището на Отречението. Исках да изпитам отречение от телесните нужди на моето…

— По-зле е, отколкото си мислех — заключи Лан, хвана я за ръката и я поведе през кухните. Към края им достигнаха вратата за складовия двор, където доставяха необходимото и изкарваха отпадъците. Там съзряха купища неизядена храна, покрита от навес срещу дъжда.

Паи ахна.

— Такова прахосничество! Водите ме тук, за да ме убедите да не предизвиквам буря? Постигате точно обратното!

— Имаше една жена-ардент, която вземаше всичко това и го раздаваше на бедните — обясни Лан. — Почина преди няколко години. Оттогава останалите положиха известно усилие да се занимават с това. Не много, но все пак. Най-накрая храната бива извозена — обикновено я стоварват на площада, за да бъде взета от просяците. Тогава повечето е изгнила.

В името на Бурите. Почти можеше да усети горещината на гнева ѝ.

— Така — продължи Лан. — Ако сред нас имаше ардент, който желае само да върши добро, помисли си колко много би могъл да извърши. Та тя изхранваше стотици хора само от пропиляното.

Паи погледна купчините гниещи плодове и отворените чували със зърно, което се разваля на дъжда.

— Така — подзе отново Лан. — Нека си представим обратното. Ако някой ардент опита да отнеме това, което имаме… е, какво може да му се случи?

— Това заплаха ли е? — попита тя. — Не се боя от телесни мъки.

— В името на Бурите. Въобразяваш си, че ние… Момиче, аз имам човек, който ми нахлузва пантофите сутрин. Не бъди глупава. Няма да ти направим нищо лошо. Твърде много работа е.

Той потръпна.

— Ще бъдеш отпратена, бързо и тихо.

— И от това не се боя.

— Съмнявам се да се боиш от каквото и да е — заключи Лан — освен може би от това малко да се позабавляваш. Какво добро обаче ще споходи всички, ако бъдеш отпратена? Животът ни няма да се промени, кралицата ще си остане същата, а храната тук ще продължи да се разваля. Но ако останеш, ще можеш да правиш добро. Кой знае, може би примерът ти ще помогне на всички ни да се поправим, а?

Той я потупа по рамото.

— Помисли си за това известно време. Аз искам да си доям хляба.

Лан се отдалечи и на няколко пъти поглеждаше през рамо. Паи приседна до куповете гниеща храна и ги загледа. Тежката миризма явно не я притесняваше.

Лан я наблюдаваше отвътре, докато не му омръзна. Когато се върна от следобедните си разтривки, тя още беше там. Той обядва в кухнята, което не бе твърде изискано. Момичето беше изцяло погълнато от купчините боклук.

Най-накрая, при падането на вечерта, той отиде при нея.

— Вие не се ли питате поне? — попита тя, загледана в купищата отпадъци и в потропващия току до тях дъжд. — Не се ли спирате, за да се замислите за цената на лакомията си?

— Цена? — произнесе той. — Казах ти, че никой не гладува заради нас…

— Нямам предвид цената в пари — прошепна тя. — Имам предвид духовната цена. За вас и за хората около вас. Всичко е лошо.

— О, не е толкова зле — отвърна той и седна.

— Лошо е. Лан, това е нещо повече от кралицата и прахосническите ѝ гуляи. И по-рано не е било кой знае колко по-добре, с ловните походи на крал Гавилар и с войните на княжество срещу княжество. Хората слушат за славата във войната на Пустите равнини, за богатствата там, но нищо от това не се появява тук. Дали някой от знатните алети изобщо обръща внимание на Всемогъщия? Да, те проклинат в Неговото име. Да, говорят за Вестителите и изгарят глифи. Какво вършат обаче? Променят ли живота си? Слушат ли Доводите? Преобразяват ли се, превръщат ли душите си в нещо по-голямо и по-добро?

— Имат Призванията — продума Лан, докато мотаеше пръстите си. Смятане с пръсти? — Светилищата помагат.

Тя поклати глава.

— Защо не чуваме нищо от Него, Лан? Според Вестителите сме победили Пустоносните и Ахариетиам е била голямата победа за човешкия род. Но защо Той не ги е изпратил да говорят с нас и да ни съветват? Защо не са дошли по времето на Йерокрацията, за да ни изобличат? Ако вършеното от Църквата е било толкова лошо, къде е словото на Всемогъщия срещу нея?

— Аз… Ти нали не предлагаш да се върнем към това?

Той извади кърпичка и докосна врата и главата си. Този разговор вървеше все по-зле.

— Не знам какво предлагам — прошепна тя. — Само отбелязвам, че нещо не е наред. Всичко това е изключително лошо.

Тя го изгледа и стана.

— Приемам предложението ти.

— Приемаш го?

— Няма да напусна Колинар — отговори тя. — Ще остана тук и ще върша каквото добро мога.

— И няма да докарваш неприятности на останалите арденти?

— Аз нямам никакви разправии с ардентите — обясни тя и му подаде ръка, за да му помогне да стане. — Просто ще опитам да давам добър пример за следване.

— Добре тогава. Това ми прилича на добър избор.

Тя се отдалечи, а той леко потупа главата си. Тя не беше обещала — не изрично. Лан не знаеше доколко трябва да се тревожи за това.

Излезе, че е трябвало да бъде много притеснен.

На следващата сутрин той пристъпи в Залата на Народа — голяма открита сграда в сянката на двореца, където кралят се занимаваше с грижите на своите поданици. Вътре се тълпеше разбъбрало се множество арденти.

Лан вече бе чул, но трябваше да види лично. Проби си път напред. Там със сведена глава бе коленичила Паи. Явно беше рисувала цялата нощ и бе изписвала глифи по пода на светлината на сферите. Никой не я беше забелязал. Обикновено постройката беше здраво заключена, когато не я ползваха, и жената е започнала работа доста след като всички са били заспали или пияни.

Десет големи глифи бяха изписани право върху камъка на пода и достигаха до подиума с Обикновения Трон на краля. Глифите изобразяваха десетте глупави качества, представени от десетимата глупци. До всеки глиф с женско писмо беше обяснено как кралицата въплъщава всеки от глупците.

Лан четеше с ужас. Това… това не просто укоряваше. То бе осъждане на цялата управа, на светлооките и на самия престол!

Паи бе екзекутирана на следната сутрин.

Бунтовете започнаха вечерта.

I-13   Да допринесеш със своето

Гласът дълбоко вътре в Ешонаи продължаваше да крещи, дори и когато тя не напяваше стария Ритъм на Мира. Намираше си работа, за да го заглушава, и обикаляше съвършено кръглото плато точно до Нарак, където войниците ѝ често се обучаваха.

Нейният народ се превърна в нещо древно, ала и в нещо ново. Нещо могъщо. Стояха строени в редици на платото и си напяваха в Ритъма на Яростта. Тя ги разделяше според бойния им опит. Новата форма не правеше някого войник; повечето бяха работници през целия си живот.

И те щяха да допринесат със своето. Щяха да осъществят нещо величествено.

— Алетите ще дойдат — изрече Венли, докато вървеше покрай Ешонаи, разсеяно призоваваше енергия в пръстите си и я оставяше да се носи между тях двете. Венли често се усмихваше, откак носеше новата форма. В други отношения формата не я беше променила въобще.

Ешонаи знаеше, че тя самата се е променила. Но Венли… Венли се държеше по същия начин.

Тук нещо не беше наред.

— Съгледвачът, който изпрати съобщението, е убеден в това — продължи сестра ѝ. — Твоята среща с Тоягата явно ги е насърчила да действат, и хората смятат да нанесат удар в посока на Нарак с войските си. Разбира се, това може да се превърне в погром.

— Не — възрази Ешонаи. — Не. Няма грешка.

Венли я погледна и се спря на каменистото пространство.

— Нямаме нужда от повече обучение. Трябва да действаме сега, за да предизвикаме буря.

— Ще го сторим, когато хората доближат — каза Ешонаи.

— Защо? Нека го направим тази вечер.

— Глупости — обясни Ешонаи. — Това оръжие трябва да се използва в битка. Ако предизвикаме неочаквана буря сега, алетите няма да дойдат и ние няма да спечелим тази война. Трябва да чакаме.

Венли доби замислен вид. Най-накрая се усмихна и кимна.

— Какво е това, което знаеш, но не ми казваш? — полита Ешонаи и хвана сестра си за рамото.

Венли се усмихна още по-широко.

— Ти ме убеди. Трябва да чакаме. Все пак бурята ще духа не накъдето трябва. Или всички други бури са духали в неправилната посока, а тази ще бъде първата, която да духа в правилната?

Неправилната посока?

— Откъде знаеш за посоката?

— Песните.

Песните. Но… те не казват нищо за…

Нещо дълбоко вътре в Ешонаи я подтикна да продължи.

— Ако това е вярно — рече тя, — ще трябва да чакаме, докато хората не дойдат направо тук, за да ги приклещим в бурята.

— Тогава правим това — съгласи се Венли. — Аз ще се заема с обучението. Оръжието ни ще бъде готово.

Тя говореше в Ритъма на Желанието, подобен на стария Ритъм на Очакването, но по-страстен.

Венли се отдалечи заедно с някогашния си съпруг и с много от своите учени. Явно тази форма им беше удобна. Твърде удобна. Не може да са я носили по-рано… или може?

Ешонаи потисна писъците и отиде да подготвя следващия батальон войници. Открай време ненавиждаше да бъде военачалник. Каква ирония — тя ще бъде запомнена в песните им като пълководеца, най-накрая съкрушил алетите.

I-14   Таравангян

Таравангян, крал на Карбрант, се събуди със схванати мишци и болки в гърба. Не се усещаше глупав. Това бе добър знак.

Той седна със стон. Болките вече бяха постоянни и най-добрите му лечители можеха само да клатят глави и да го убеждават, че е здрав за възрастта си. Здрав. Ставите му пукаха като дънери на огъня и не можеше да се изправя бързо, за да не изгуби равновесие и да не падне на пода. Да остаряваш значеше да изтърпиш най-голямата измяна, измяната на собственото ти тяло срещу теб самия.

Той седеше в кревата си. Водата тихо се плискаше в стената на каютата му, а въздухът миришеше на сол. Той обаче чуваше викове наблизо. Корабът е пристигнал навреме. Отлично.

Докато се събуждаше, при него дойде прислужник с маса и друг прислужник с топла влажна кърпа — за бърсане на лицето и ръцете. Зад тях чакаха Оценителите на краля. Колко време измина, откак Таравангян оставаше сам, наистина сам? Не и откак го споходиха болките.

Мабен почука на отворената врата със закуската му — задушена и подправена зърнена каша — на поднос. Предполагаше се, че е добра за тялото му. Имаше вкуса на водата от измитите съдове. Блудкава водица. Мабен пристъпи, за да постави яденето, но Мрал — тайленец в черна кожена ризница, който бръснеше главата и веждите си — я спря и положи ръка върху нейната.

— Най-напред Изпитите — обясни Мрал.

Таравангян вдигна очи и посрещна погледа на грамадния мъж. Мрал можеше да се надвеси над някоя планина и да сплаши самия вятър. Всички смятаха, че той е главният телохранител на Таравангян. Истината бе по-обезпокоителна.

Мрал решаваше дали Таравангян ще изкара деня като крал или като затворник.

— Определено можете да го оставите да закуси най-напред! — рече Мабен.

— Днес е важен ден — тихо произнесе Мрал. — Искам да знам оценката от изпитването.

— Но…

— Той има правото да изисква това, Мабен — намеси се Таравангян. — Да започваме.

Мрал отстъпи и се приближиха Оценителите — трима бурегадатели в преднамерено чуждоземски одежди и шапки. Поднесоха известен брой страници, покрити с цифри и глифи. Те бяха днешната разновидност на последователност от все по-трудни математически задачи, съставени от самия крал в един от по-добрите му дни.

Той взе писалката с колебливи пръсти. Не се чувстваше глупав, но пък последното се случваше рядко. Само в най-лошите дни веднага усещаше разликата. В тези дни умът му бе гъст като катран, той се чувстваше като затворник вътре в него и осъзнаваше, че нещо изключително важно не е наред.

За щастие, днешният ден не бе такъв. Той не беше съвършено малоумен. В най-лошия случай щеше да излезе много глупав.

Захвана се за работа и реши тези от математическите задачи, които можа. Отне му близо час, но през това време той можа да прецени умствените си способности. Както и подозираше, не бе извънредно умен — но не беше и тъп. Днес… днес беше на средно равнище.

Таравангян върна задачите на бурегадателите, които се съвещаваха с приглушени гласове. Те се обърнаха към Мрал.

— Той е в състояние да служи — обяви единият. — Не може да предлага задължаващи тълкувания на Диаграмата, но може да общува с други хора без надзор. Може да променя отнасящи се до управлението неща, стига да има тридневен срок преди влизането на промените в сила, а също тъй може неограничавано да отсъжда при съдебни дела.

Мрал кимна и погледна Таравангян.

— Приемате ли тези оценки и тези ограничения, Ваше Величество?

— Приемам ги.

Мрал кимна, отстъпи и позволи на Мабен да поднесе закуската на краля.

Тримата бурегадатели отмъкнаха изписаните от него листа хартия и се оттеглиха в каютите си. Изпитването бе извънредно действие и всяка сутрин отнемаше ценно време. Все пак то беше най-добрият изнамерен от него начин да се оправя със състоянието си.

Животът може да се окаже сложен за човек, който всяка сутрин се буди различно умен. Особено когато целият свят зависи от неговия гений или може да погине заради глупостта му.

— Какво става навън? — тихо попита Таравангян, докато пощипваше от яденето си, изстинало по време на изпитването.

— Страхотия — ухилено отвърна Мрал. — Точно както го искахме.

— Не изпитвай удоволствие от страданието — отвърна Таравангян. — Дори когато то е дело на нашите ръце.

Той си взе от кашата.

— Особено когато е дело на нашите ръце.

— Както наредите. Няма повече да го правя.

— Наистина ли ти е толкова лесно? — попита Таравангян. — Да потискаш чувствата си по свое собствено желание?

— Разбира се — отвърна Мрал.

Нещо тук подбуждаше любопитството на Таравангян, нещо занимателно. Ако се намираше в някое от по-проницателните си състояния, можеше да се възползва от него. Днес обаче той усещаше как мисълта му се процежда като вода от шепа. Някога се тормозеше за пропуснатите възможности, ала най-накрая се примири. Дните на изключителност — беше го установил — носеха свои неприятности.

— Нека видя Диаграмата — изрече той. Каквото и да е, само да го отвлече от помията, с която настояваха да го хранят.

Мрал направи крачка настрана и позволи на Адротагия — началник на учените на краля — да се доближи с дебел, подвързан с кожа том в ръка. Тя го постави на масата пред Таравангян и се поклони.

Той постави пръсти на кожената корица и изживя миг на… благоговение? Това добре ли беше? Той почиташе ли нещо въобще? Все пак Бог бе мъртъв и следователно воринската вяра беше измама.

Тази книга обаче бе свещена. Той я отвори на една от отбелязаните с тръстика страници. Вътре имаше драсканици.

Безумни, надути, величествени драсканици, грижливо преписани от стените на някогашната му спалня. Рисунки една върху друга; очевидно безсмислени числови поредици; редове връз редове от писмо, надраскани със схваната ръка.

Безумие. И гений.

Тук и там Таравангян намираше признаци, че писаното е от него. Начинът, по който изместваше реда и по който пишеше на края на стената — точно както пишеше в полето на страницата, когато не му достига място. Той не помнеше нищо от това. То бе производна на двадесет часа ясно безумие, неговото най-блестящо състояние досега.

— Адро, не ти ли се струва странно — обърна се Таравангян към жената-учен, — че геният и малоумието са толкова сходни?

— Сходни? — обърна се към него Адротагия. — Въобще не ги смятам за сходни, Варго.

Той и Адротагия бяха израсли заедно и тя все още си служеше с момчешкия прякор на Таравангян. Това му харесваше. Напомняше му за дните преди всичко това.

— В най-тъпите и в най-блестящите си дни — продължи кралят — аз не мога да общувам с околните по смислен начин. Сякаш… сякаш съм станал зъбчато колело, което не може да се сцепи с другите, които се въртят край него. Твърде голямо или твърде малко — няма значение. Часовниковият механизъм не ще проработи.

— Не съм разсъждавала по този въпрос — отбеляза Адротагия.

В най-глупавите му състояния не пускаха Таравангян от стаята. Такива дни той прекарваше в точене на лиги в някой ъгъл. Когато бе просто тъп, пускаха го да излезе под надзор. Тези нощи той прекарваше в плач за стореното от него, тъй като знаеше, че жестокостите, които извършва, са важни, но не разбираше защо са важни.

В тъпото си състояние не можеше да променя нищо, свързано с управлението. Занимателно, но бе решил да не му се позволява да променя нещо в управлението и в блестящо състояние. Взе това решение след един ден на гениалност, когато мислеше да реши всички мъчнотии пред Карбрант с поредица много разумни укази — като този, който изискваше хората да положат изработен от него изпит за умствени възможности, преди да им се позволи да имат потомство.

Толкова умен от една страна. Толкова глупав от друга. Това ли е твоята шега, Нощна пазителко?, запита се той. Това ли е урокът, който трябва да усвоя? Теб изобщо грижа ли те е за уроците, или това, което ни сторваш, е просто за твое собствено забавление?

Той отново съсредоточи вниманието си върху книгата — Диаграмата. Великата схема, измислена в неговия изключителен ден на ненадминат ум. Тогава той също изкара целия ден вперен в една стена. Той писа върху нея. Бърбореше през цялото време, правеше връзки, които никой преди него не е правил, и надраскваше всичко по стените, по пода, дори и по достъпните му части от тавана. Повечето от написаното беше с особено писмо — измислен от него самия език, понеже всички познати на Таравангян азбуки не можеха да предават достатъчно точно идеите. За щастие се бе сетил да издълбае ключа върху таблата на своя креват — иначе нямаше да могат да разберат постижението му.

Те тъй или иначе едва го разбираха. Прелисти няколко страници, преписани точно от стаята му. Адротагия и учените ѝ бяха сложили бележки тук-таме и предлагаха теории за възможното значение на различни рисунки и списъци. Бележките бяха написани с женското писмо — Таравангян го бе научил преди години.

Записките на Адротагия на една от страниците сочеха, че изображението явно е рисунка на мозайката на пода в кралския дворец на Я Кевед. Тук той се спря. Може и да имаше връзка с работата за днешния ден. За съжаление обаче днес не бе достатъчно умен, та да проумее много от книгата или от тайните ѝ. Трябваше да се осланя на това, че по-умното му „аз“ е било точно в тълкуването на гения на още по-умното му „аз“.

Затвори книгата и остави лъжицата.

— Да действаме.

Стана и излезе от каютата с Мрал от едната и Адротагия от другата страна. Показа се на светлината на слънцето, пред гледката на димящия крайбрежен град — разположен върху огромни, прилични на тераси образувания, подобни на плочи или на ръбове от шистокор. Останките на града ги покриваха и излизаха извън тях. Някога гледката е била великолепна. Сега беше в черно, а постройките — дори и дворецът — бяха разрушени.

Веденар, някога един от големите градове на света, днес не бе нищо повече от купчина камъни и пепел.

Таравангян се задържа на релинга. Когато вчера корабът му влезе в залива, градът бе изпъстрен от червения блясък на горящите здания. Те изглеждаха живи. По-живи от това. Вятърът духаше откъм океана и го побутваше откъм гърба. Той отвяваше пушека навътре, надалеч от кораба, та кралят едва можеше да го усети. Цял град гореше точно пред погледа му, а миризмата се губеше във вятъра.

Скоро щеше да настъпи Дъждовният сезон. Може би той щеше да отмие част от разрухата.

— Хайде, Варго — обади се Адротагия. — Чакат ни.

Той кимна и влезе с нея в лодката, за да ги откарат на брега. Някога градът имаше големи докове. Вече не. Едната от враждуващите страни ги разруши, за да държи другите настрана.

— Невероятно — отсече Мрал, докато се настаняваше до него в лодката.

— Ти май каза, че повече няма да изпитваш задоволство — рече Таравангян и стомахът му се обърна при вида на един от куповете в края на града. Мъртви тела.

— Не изпитвам задоволство — обясни Мрал, — а страхопочитание. Осъзнавате ли, че войната на Осемдесетимата между Емул и Тукар продължи шест години и не е довела дори отчасти до такова опустошение? Я Кевед се самоизяде за няколко месеца!

— Превръщатели — прошепна Адротагия.

Повече от това. Дори и в болезнено обикновеното си състояние Таравангян можеше да прецени, че е така. Да, с Превръщателите за набавяне на храна и вода войските можеха да се придвижват бързо — нямаха каруци и обози, които да ги бавят — и да започнат кланицата почти незабавно. Обаче Емул и Тукар също разполагаха с Превръщатели.

Моряците загребаха към брега.

— Има и още — продължи Мрал. — Всеки от Върховните принцове искаше да превземе столицата. Това ги застави да застанат един срещу друг. Беше почти като войните на някакви северни диваци, с определено време и място за размахване на копия и крещене на заплахи. Само дето тук обезлюдиха кралството.

— Мрал, нека се надяваме, че преувеличаваш — отбеляза Таравангян. — Ще се нуждаем от населението на това кралство.

Той се извърна и за миг потисна чувствата си при вида на труповете по крайбрежните скали — мъже, загинали при падането си от върха на близката скала в океана. Хребетът обикновено пазеше пристана от бурите. При войната бе използван за убийства — едната войска избута другата от ръба.

Адротагия забеляза сълзите му и въпреки че не каза нищо, неодобрително сви устни. Не харесваше колко чувствителен става при слаб ум. Той обаче твърдо знаеше, че старицата продължава всяка сутрин да изгаря глиф като молитва за починалия си съпруг. Странно набожно действие за богохулници като тях.

— Какви са новините от дома? — попита Таравангян, за да отклони вниманието от сълзите, които бършеше.

— Дова съобщава, че броят на предсмъртните слова е намалял още повече. Не е записала и едно вчера, а завчера — само две.

— Тогава Моелак действа — заключи кралят. — Вече е несъмнено. Гадината трябва да е била привлечена от нещо в западна посока.

Какво сега? Таравангян спира ли убийствата? Сърцето му копнееше за това — но ако можеха да открият още един проблясък за бъдещето, нещо, което да спаси стотици хиляди, нямаше ли да си струва това живота на малцината днес?

— Кажете на Дова да продължава с работата — нареди той. Най-малко беше очаквал, че тяхното обединение ще привлече предаността на един ардент. Диаграмата и членовете ѝ нямаха граници. Дова сама бе разбрала за работата им и те трябваше или да я въведат в нея, или да я убият.

— Ще бъде сторено — отвърна Адротагия.

Лодкарите ги прекараха край някакви по-гладки скали на края на залива и се впуснаха през водата. Мъжете бяха негови служители и част от Диаграмата. Той им се доверяваше, понеже трябваше да се доверява на някои хора.

— Проучила ли си другото нещо, което поисках? — попита Таравангян.

— Трудно е да се даде отговор за това — отговори Адротагия. — Невъзможно е да бъде измерена точната степен на ума на даден човек; дори твоите Изпитвания ни дават само приблизителни стойности. Бързината, с която отговаряш на въпросите, и начинът, по който го правиш… е, това ни позволява да отсъдим, но преценката ни е груба.

Лодкарите ги привързаха с въжета за каменистия бряг. Дървото стържеше по камъка с ужасен звук. Поне заглушаваше стоновете наблизо.

Адротагия извади от джоба си парче плат и го разгъна. На него имаше чертеж, с нанесени като гърбица точки — ниска черта вляво се издигаше до планински връх в средата и се спускаше в подобна извивка от дясната страна.

— Взех оценките ти от последните петстотин дни и дадох на всяка бройка между нула и десет — обясни Адротагия. — Изобразяване на това колко умен си бил в съответния ден, макар че, както казах, не е точно.

— Гърбицата близо до средата? — запита Таравангян и посочи натам.

— Когато си бил на средно умствено равнище — продължи Адротагия. — Както можеш да видиш, повечето време си там. Дните на пълен ум и на пълна глупост са редки. Трябваше да обобщавам от наличните данни, но смятам, че чертежът е донякъде точен.

Таравангян кимна и позволи на един от лодкарите да му помогне да слезе на брега. Знаеше си, че е бил по-често на средно умствено равнище, отколкото на някакво друго. От нея обаче той бе поискал да изчисли кога може да очаква друг ден като оня, в който създаде Диаграмата. Бяха минали години от онзи ден на свръхестествено майсторство.

Тя излезе от лодката и Мрал я последва. Адротагия пристъпи към него с плата.

— Значи ето къде съм бил най-умен — каза кралят и посочи последната точка в чертежа. Беше в десния край, много близо до дъното. Високо умствено равнище и неговото рядко срещане.

— Това е бил онзи ден, денят на съвършенството.

— Не — отсече Адротагия.

— Какво?

— Това е времето, в което си бил най-умен в продължение на последните петстотин дни — обясни тя. — Тази точка изобразява деня, в който си решил най-сложните оставени за теб от теб самия задачи и си измислил нови, които да бъдат използвани при бъдещите Изпитвания.

— Помня този ден — съгласи се той. — Тогава реших Главоблъсканицата на Фабризан.

— Да — потвърди тя. — Някой ден светът може и да ти се отблагодари за това, стига да оцелее.

— В този ден бях умен — рече той. Достатъчно умен, та Мрал заяви, че трябвало да го затворят в двореца, за да не разкриел истинската си природа. Таравангян беше убеден, че ако просто обясни положението си на града, всички ще се вслушат в гласа на разума и ще го оставят изцяло да направлява живота им. Беше съставил закон с изискването на всички хора с умствени възможност под средните да се нареди да се самоубият за доброто на града. Изглеждаше смислено. Бе предвидил, че може и да се съпротивляват, но прецени, че неотразимостта на довода ще им въздейства.

Да, в онзи ден бе умен. Но дори не доближаваше равнището си от деня на Диаграмата. Той се замисли и огледа плата.

— Ето защо не мога да дам отговор на въпроса ти, Варго — настоя Адротагия. — Този чертеж е това, което наричаме логаритмична таблица. Всяка от стъпките от средната точка не е еднаква — с отдалечаването те се припокриват една с друга. Колко умен си бил в деня на Диаграмата? Десет пъти по-умен от най-умното си състояние?

— Сто пъти — отвърна Таравангян, загледан в чертежа. — Може би и повече. Нека го изчисля…

— Днес не си ли глупав?

— Не съм глупав. На средно равнище съм. Толкова мога да сметна. Всяка от страничните стъпки е…

— Измерима промяна в умственото равнище — продължи Адротагия. — Може да се каже, че всяка стъпка настрана представлява удвояване на умствените ти способности, при все че е трудно за измерване. Стъпките нагоре са по-лесни; те показват колко често си имал дни от определено умствено равнище. Следователно, ако започнеш в средата на върха, можеш да установиш, че на всеки пет дни, прекарани на средното равнище, ти си леко глупав и малко по-умен за по един ден. На всеки пет от последните ти си умерено глупав и умерено гениален по веднъж. На всеки пет от последните…

Таравангян стоеше на скалите, гледаше чертежа, а войниците му го чакаха горе. Той премести чертежа, докато не достигна точката, в която предполагаше, че може да е бил денят на Диаграмата. Дори и това му изглеждаше твърде скромно.

— Всемогъщи във Висините… — прошепна той. Хиляди дни. Хиляди по хиляди. — Не би трябвало да се случи.

— Разбира се, че би трябвало — възрази тя.

— Обаче е толкова невероятно, че чак е невъзможно!

— Напълно възможно е — продължи тя. — Вероятността да се е случило е едно, понеже вече е станало. Това е то, странността на обособените примери и на вероятността, Таравангян. Ден като този може да се повтори утре. Нищо не пречи на това. Доколкото мога да определя, всичко е чиста случайност. Но ако искаш да знаеш вероятността да се случи отново…

Той кимна.

— Ако живееш още две хиляди години, Варго — поде Адротагия — може би за това време би имал един такъв ден. Може би. Бих казала, че вероятностите са наполовина.

Мрал изсумтя:

— Значи е било късмет.

— Не, просто вероятност.

— Както и да е — обобщи кралят и сгъна плата. — Не такъв отговор исках.

— Откога желанията ни имат някакво значение?

— Не са имали — съгласи се той. — И никога не ще имат.

Той натъпка схемата в джоба си.

Проправиха си път нагоре по скалите, подминаха подути от дълго стоене под слънцето трупове и стигнаха малкия отряд войници на върха. Хората носеха тъмнооранжевия герб на Карбрант. Таравангян държеше малко войници. Според Диаграмата държавата му не трябвало да бъде заплашителна.

Диаграмата обаче не бе съвършена. От време на време откриваха грешки в нея. Или… не точно грешки, но просто неточни предположения. В онзи ден Таравангян беше ненадминато блестящ, но не можа да види в бъдещето. Направи осведомени предположения — много осведомени — и се оказа прав толкова много пъти, та чак страх да те побие. Колкото повече се отдалечаваха обаче от онзи ден и от тогавашните му познания, толкова Диаграмата изискваше наблюдение и поддръжка, за да остане във вярното направление.

Ето защо той се надяваше скоро да има още един такъв ден — ден, в който да обнови Диаграмата. Най-вероятно денят нямаше да настъпи. Трябваше да продължат, като се осланят на човека, който той е бил някога, и се доверят на неговия поглед и разбиране.

По-добре това в сравнение с всичко друго на този свят. Боговете и религията ги бяха измамили. Кралете и сиятелните господари бяха себелюбиви и дребнави твари. Ако щеше да вярва на нещо, то щеше да бъде той самият и чистият гений на един неограничен човешки ум.

Все пак от време на време беше трудно да поддържа посоката. Особено когато се изправяше пред последиците от действията си.

Навлязоха в бойното поле.

Явно след началото на пожара по-голямата част от боя е протичала извън града. Хората бяха продължили с войната дори и когато столицата им бе пламнала. Седем враждуващи страни. Диаграмата предполагаше шест. Това имаше ли значение?

Някакъв войник му подаде благоуханна кърпичка, за да я държи пред лицето си, докато минаваха край мъртвите и умиращите. Кръв и дим. Миризми, които щеше да опознае твърде добре, преди това да е свършило.

Мъжете и жените в тъмнооранжевите ливреи на Карбрант сновяха между загиналите и ранените. Из Изтока цветът значеше лекуване. И наистина, палатките с неговото знаме — знамето на хирурга — бяха осеяли бойното поле. Лечителите на Таравангян бяха дошли точно преди сражението и веднага бяха започнали да се грижат за ранените.

Когато излезе от застланото с мъртви място, веденските войници, насядали безмълвни и облещени в края на бойното поле, започнаха да се надигат и да го приветстват.

— В името на ума на Пали — изрече Адротагия, като ги видя да стават — не го вярвам.

Войниците си седяха разделени на отряди под знамената и за тях се трудеха хирурзите, водоносците и утешителите на Таравангян. И ранените, и здравите — който можеше, стана за краля на Карбрант и го поздрави.

— Диаграмата твърдеше, че ще стане — отбеляза той.

— Уверена бях, че е грешка — отвърна тя и поклати глава.

— Те знаят — каза Мрал. — Днес ние сме единствените победители. Нашите лечители, заслужили уважението и на двете страни. Утешителите ни, помагали на умиращите в последните им мигове. Техните господари им донесоха само разруха. Ние им донесохме живот и надежда.

— Аз им донесох смърт — прошепна Таравангян.

Той бе разпоредил убийството на техния крал и на посочените от Диаграмата Върховни принцове. По този начин накара отделните страни да воюват помежду си. Таравангян бе поставил това кралство на колене.

А те го приветстваха за това. Застави се да спре при един от отрядите, да се осведоми за здравето им и да види дали има нещо, което би могъл да стори за тях. Важно беше хората да го възприемат като състрадателен човек. Диаграмата обясняваше това бездушно, сякаш състраданието е нещо, което може да бъде измерено в съд досущ като половница кръв.

Мина през още едно поделение, после през друго. Мнозина идваха до него, докосваха ръцете или дрехата му, ронеха сълзи от благодарност и радост. Много повече от веденските войници обаче останаха седнали в шатрите и гледаха полето на мъртвите. Умовете им бяха вцепенени.

— Вълнението? — прошепна той на Адротагия, когато оставиха последния отряд войници. — Сражавали са се през нощта, докато столицата им е горяла. Трябва да е действало.

— Съгласна съм — отговори му тя. — Това ни дава още една точка за сравнение. Тук Вълнението е поне толкова силно, колкото е в Алеткар. Може би е по-силно. Аз ще говоря с нашите учени. Това може да помогне да определим къде е Нергаул.

— Не полагайте твърде много усилия за това — нареди Таравангян, докато приближаваха друг отряд веденски войници. — Не знам дори какво ще правим, ако го открием.

Той нямаше възможностите да се оправи с един древен зъл дух. Поне още не.

— По-скоро бих искал да знам къде отива Моелак.

Надяваха се Моелак да не е решил да задреме отново. Засега Предсмъртните слова им предлагаха най-добрия начин да допълват Диаграмата.

До един отговор все пак той не успя да се добере. За него би дал почти всичко.

Цялата тази работа щеше ли да бъде достатъчна?

Отиде при войниците и прие вида на добросърдечен — ако не проницателен — старец. Загрижен и зает да помага. Днес наистина беше почти такъв. Опита да подражава на себе си в дните, когато е малко по-глупав. Хората го приемаха, а на това умствено равнище не му се налагаше толкова да изобразява състрадание, колкото при по-високото.

Благословен с ум и прокълнат да изпитва болка за извършеното от него. Двете идваха в обратното съотношение. Защо не можеше да ги изпитва едновременно? Не смяташе, че при останалите хора умът и състраданието са свързани по този начин. Причините за даровете и проклятията на Нощната пазителка бяха неразгадаеми.

Таравангян минаваше през множеството мъже и ги чуваше как молят за още помощ и за лекарства за облекчаване на болката. Те бяха преживели сражение, което дори и сега изглеждаше да е без победител. Търсеха нещо, на което да се опрат, а Таравангян бе смятан за необвързан. Смайваше се колко лесно откриваха душите си за него.

Достигна следващия воин в редицата, наметнат мъж, стиснал очевидно счупената си ръка. Таравангян погледна очите му под качулката.

Беше Сет, син на сина на Валано.

Таравангян изживя миг на чист ужас.

— Трябва да говорим — заяви човекът от Шиновар.

Кралят хвана убиеца за ръката и го дръпна от тълпата на веденските войници. С другата ръка Таравангян потърси в джоба си Клетвения камък, който носеше непрекъснато в себе си. Извади го просто да го види. Да, не беше измама. В името на Преизподнята, щом видя Сет, помисли си, че някак са го надхитрили, че камъкът е откраднат и Сет е изпратен да го убие.

Сет се остави да го водят. Какво каза той? Че трябва да говорим, глупако, обърна се Таравангян към себе си. Беше ли дошъл да те убива, щеше да си мъртъв.

Видяха ли Сет тук? Какво щяха да кажат хората при гледката как Таравангян си говори с плешив човек от страната Шин? Слухове бяха тръгвали и от по-малко. Дори и намек, че Таравангян е свързан с Убиеца в бяло…

Мрал веднага забеляза, че нещо не е наред. Той изрева нареждания на стражата и отдели краля от веденските войници. Адротагия — седнала наблизо със скръстени ръце, тя гледаше и потропваше с крак — скокна и го приближи. Погледна лицето под качулката, ахна и физиономията ѝ побеля.

— Как смееш да се появяваш тук? — обърна се Таравангян към Сет. Говореше приглушено и поддържаше бодра стойка и изражение. Днес бе средно умен, но продължаваше да е крал, отгледан и обучен в двора. Можеше да запазва самообладание.

— Появи се мъчнотия — отговори Сет. Ликът му бе закачулен, а гласът — безизразен. Разговорът с него приличаше на разговор с мъртвец.

— Защо не успя да убиеш Далинар Колин? — тихо, но настоятелно го попита Адротагия. — Знаем, че си избягал. Връщай се и си свърши работата!

Сет я изгледа, но не отвърна. Тя не притежаваше Клетвения му камък. Той обаче явно я забеляза с прекалено безизразните си очи.

Преизподня. Те имаха намерение да не позволят на Сет да познава Адротагия или да знае за нея — в случай че реши да се обърне срещу Таравангян и да го убие. Диаграмата предвиждаше и тази възможност.

— Колин има Повелител на Стихиите — продължи Сет.

Значи Сет знаеше за Ясна. Тогава тя дали е изобразила лъжливо смъртта си, както подозираше той? Преизподня.

Сякаш бойното поле притихна. Стоновете на ранените изчезнаха за Таравангян. Всичко се сведе до него и до Сет. Тези очи. Звученето на гласа му. Опасно звучене. Какво…

Той говори с чувство, съобрази Таравангян. Последното изречение бе изговорено със страст. Звучеше умолително. Сякаш гласът на Сет е бил стиснат отстрани.

Този човек не беше душевно здрав. Сет, син на сина на Валано, бе най-опасното оръжие на Рошар и това оръжие бе строшено.

В името на Бурите, защо това да не се случи в ден, в който Таравангян да е с повече от половината си ум?

— Какво те кара да смяташ така? — продължи кралят в опит да си купи време, за да може умът му да се провре през значението на казаното. Държеше Клетвения камък пред себе си, все едно той можеше да прокужда неприятностите, като глифите на някоя суеверна жена.

— Аз се бих с него — отново поде Сет. — Той защитаваше Колин.

— А, да — отвърна Таравангян и взе да мисли бясно. Сет е бил прогонен от Шиновар, обявен за Неверен заради нещо във връзка с твърдението, че Пустоносните се били завърнали. Откриеше ли, че не е бъркал по въпроса, тогава какво…

Той?

— Бил си се с Повелител на Стихиите? — попита Адротагия и погледна Таравангян.

— Да — потвърди Сет. — Алет, който се хранеше със Светлината на Бурята. Той излекува посечената си от Меча ръка. Той е… Сияен…

Напрежението в гласа му не звучеше успокояващо. Таравангян погледна ръцете на Сет. Неспирно се свиваха в юмруци, като сърца.

— Не, не — подзе Таравангян. — Научих го напоследък. Да, сега звучи смислено. Едно от Остриетата на Честта е изчезнало.

Сет примигна и се вгледа в краля тъй, сякаш се завръщаше от някакво далечно място.

— Едно от другите седем?

— Да — отговори Таравангян. — Дочух само намеци. Хората от твоя народ са потайни. Но да… разбирам, че това е едно от двете неща, които позволяват Израстване. Колин непременно го държи.

Сет се олюля напред-назад, макар и явно да не осъзнаваше движението. Дори и сега се движеше с изяществото на воин. Бурите да го отнесат, дано.

— Човекът, с когото се бих — уточни Сет — не призова Меч.

— Но е ползвал Светлината на Бурята — продължи Таравангян.

— Да.

— Значи трябва да притежава Острие на Честта.

— Аз…

— Това е единственото обяснение.

— То… — гласът на Сет охладня. — Да, единственото обяснение е. Аз ще го убия и ще върна оръжието.

— Не — твърдо отсече Таравангян. — Ще се върнеш при Далинар Колин и ще изпълниш възложената ти задача. Не се сражавай с другия. Удари тогава, когато го няма.

— Но…

— Не притежавам ли аз твоя Клетвен камък? — попита Таравангян. — Думите ми подлежат ли на оспорване?

Сет спря да се поклаща. Погледът му се кръстоса с този на краля.

— Аз съм Неверен. Върша нареденото от господаря ми и не изисквам обяснения.

— Стоиш настрана от човека с Острието на Честта — повтори Таравангян. — Убий Далинар.

— Ще бъде изпълнено.

Сет се обърна и си тръгна.

Таравангян желаеше да крещи и да отдаде още нареждания. Не се показвай! Никога повече не идвай при мен пред погледите на всички!

Вместо това Негово величество приседна право на пътеката. Самообладанието му рухна. Той се задъха, разтрепери се, а по челото му рукна пот.

— Отче на Бурите — промълви Адротагия и седна до него. — Рекох си, че сме мъртви.

Слугите донесоха на Таравангян стол, а Мрал се захвана да го извинява. Кралят е обзет от мъка пред смъртта на толкова много хора. Той е и възрастен, разбирате ли. И толкова загрижен…

Таравангян вдиша, издиша и се помъчи да се овладее отново. Погледна Адротагия — седнала посред прислужници и войници, всичките заклели се в Диаграмата.

— Кой е той? — попита кралят. — Кой е този Повелител на Стихиите?

— Повереницата на Ясна? — предположи Адротагия.

Те се бяха смаяли от пристигането на Шалан на Пустите равнини. Вече предполагаха, че момичето е било обучено — ако не от Ясна, то от брат си преди смъртта му.

— Не — обясни Таравангян. — Мъж. Някой от семейството на Далинар?

Той се замисли.

— Трябва ни Диаграмата.

Тя отиде да я донесе от кораба. Нищо друго нямаше значение точно сега — нито посещаването на войниците, нито важните срещи с високопоставените ведени. Диаграмата мълчеше. Те навлизаха в опасен участък.

Адротагия се върна с Диаграмата и с бурегадателите — те издигнаха шатра около краля на самата пътека. Извиненията продължиха. Кралят е отслабнал от слънцето. Трябва да си почине и да изгори глифи за Всемогъщия, за да измоли опазването на вашия народ. Таравангян е загрижен, докато вашите светлооки ви пратиха в касапницата…

На светлината на сферите Таравангян прерови тома и заумува над преводите на собствените му думи, написани на измислен от него език и след това забравени. Отговори. Трябваха му отговори.

— Адро, аз казвал ли съм ти какво поисках? — прошепна той, докато четеше.

— Да.

Почти не я слушаше.

— Умение — тихо рече той и отгърна страница. — Умение да спра наближаващото. Умение да спася човешкия род.

Той търсеше. Днес не беше блестящ, но бе прекарал много дни в четене на тези страници, в преглеждане и повторно преглеждане на отделни места. Познаваше ги.

Отговорите се намираха там. Намираха се. Таравангян вече почиташе само едно божество — човекът, който той беше в онзи ден.

Ето.

Намери го в прерисувано изображение на един от ъглите на стаята си, където беше изписал ситно едно върху друго изречения заради недостига на място. За яснотата на гения му изреченията изглеждаха лесни за разделяне, но свързването на написаното отне години на учените му.

Те ще дойдат. Не можеш да спреш клетвите им. Търси тия, които оцеляват, когато не би трябвало да оцелеят. Това ще бъде твоето указание.

— Мостовите — прошепна Таравангян.

— Какво? — попита Адротагия.

Таравангян вдигна поглед и примигна с уморените си очи.

— Мостовите на Далинар, които той взе от Садеас. Ти прочете ли съобщението за оцеляването им?

— Не го сметнах за важно. Просто поредната игра с властта между Садеас и Далинар.

— Не. Повече е.

Те бяха оцелели. Таравангян стана.

— Нареждай на всички наши прикрити съгледвачи сред алетите; изпрати всички разузнавачи там. За един от мостовите ще се носят разкази. Чудодейно оцеляване. Любимец на ветровете. Един от тях е. Може още да не знае какво прави, но е обвързал духче и се е заклел поне в Първия идеал.

— Ако го намерим? — попита Адротагия.

— Държим го настрана от Сет на всяка цена.

Таравангян ѝ подаде Диаграмата.

— Животът ни зависи от това. Сет е звяр, който гризе крака си, за да избяга от своите вериги. Освободи ли се…

Тя кимна и се зае да изпълни нарежданията му. Спря се при навеса на временната им шатра.

— Навярно трябва да променим методите си за оценяване на твоя ум. Видяното през последния час ме кара да се питам дали определението „среден“ е приложимо по отношение на теб днес.

— Оценките не са неточни — рече кралят. — Просто подценяваш средния човек.

Освен това в случая с Диаграмата той може и да не помнеше какво или защо е писал — но понякога имаше отгласи.

Тя си тръгна и направи път на Мрал.

— Ваше Величество — произнесе той. — Времето изтича. Върховният принц умира.

— Той умира от години.

Все пак Таравангян ускори крачка — колкото можеше напоследък — и поднови вървежа си. Повече не спря при никакви войници и само леко махаше по посока на приветствията.

Най-после Мрал го преведе през някакъв хълм далеч от вонята на боя и на димящия град. Тук керван от фургони за буря бодро вееше знамето на краля на Я Кевед. Стражата пусна Таравангян да влезе в кръга от возила и той се насочи към най-голямото — грамадно нещо, почти като подвижна сграда на колела.

Намериха Върховния принц Валам… крал Валам… закашлян в кревата. Косата му бе изпадала от последната му среща с Таравангян, а бузите бяха тъй хлътнали, че дъждовната вода можеше да се събира на локвички в тях. Редин, незаконороденият син на краля, стоеше на края на леглото със сведена глава. С тримата гвардейци в стаята нямаше място за Таравангян, тъй че той спря в преддверието.

— Таравангян — започна Валам и се изкашля в кърпичката. Платът почервеня. — Дошъл си за кралството ми, нали?

— Не знам за какво говорите, Ваше Величество — отвърна Таравангян.

— Я не се превземай — тросна се Валам. — Не мога да го понасям при жените или при съперниците. Отче на Бурите… Чудя се какво ли ще направят с теб. Наполовина съм склонен да мисля, че ще те убият към края на седмицата.

Той махна с болнавата си ръка, цялата обвита от дрехата, и войниците сториха път на Таравангян в малката спалня.

— Умно замислено — продължи Валам. — Изпращаш храната, лечителите. Чувам, че войниците те обичат. Какво щеше да вършиш, ако една от страните бе победила неоспоримо?

— Щях да имам нов съюзник — отговори Таравангян. — Благодарен за помощта ми.

— Ти помагаше на всички страни.

— Но най-много на победителя, Ваше Величество — обясни Таравангян. — Можем да полагаме грижи за оцелелите, но не и за мъртвите.

Валам отново се закашля — дълъг пристъп на суха кашлица. Незаконният му син притеснено пристъпи, но кралят му махна да се дръпне.

— Де да бях познал — изрече Валам между хъхренията, — че ще си единственият останал жив от децата ми, копеле.

Той се обърна към Таравангян.

— Излиза, че имаш законни права върху престола, Таравангян. По сродство на майка ти, а? Брак с веденска принцеса отпреди около три поколения?

— Това не ми е известно — възрази Таравангян.

— Ти не ме ли чу за превземките?

— И двамата имаме роли в това представление, Ваше Величество — обясни Таравангян. — Аз просто чета репликите си, както са били написани.

— Говориш като жена — обобщи Валам и изплю кръв настрана. — Знам какво си намислил. След седмица и нещо, след като си се грижил за моя народ, писарите ти ще „открият“ твоето право върху престола. Ти неохотно ще го заемеш, за да спасиш кралството, все едно те подбужда собственият ми проклет народ.

— Виждам, че са Ви прочели постановката, Ваше Величество — тихо отбеляза Таравангян.

— Този убиец ще дойде за теб.

— Наистина може да го направи.

Така беше.

— Не знам защо, Бурите да го отнесат, опитах да заема този трон — рече Валам. — Поне ще умра като крал.

Той вдиша дълбоко, вдигна ръка и нетърпеливо махна на скупчените в съседната стая писари. Жените се подадоха и заоглеждаха Таравангян.

— Обявявам този малоумник за свой наследник — нареди Валам и махна към Таравангян. — Ха! Дано на останалите Върховни принцове им приседне.

— Те са мъртви, Ваше Величество — уточни Таравангян.

— Какво? Всичките?

— Да.

— Дори и Бориар?

— Да.

— Ха — каза Валам. — Копеле.

Най-напред Таравангян реши, че думата се отнася за някой от загиналите. После обаче той забеляза как кралят прави знак на незаконородения си син. Редин пристъпи и коленичи до кревата, а Таравангян му направи място.

Валам се мъчеше с нещо под одеялото — ножа си. Редин му помогна да го извади, после неловко го държеше в ръка.

Таравангян огледа любопитно мъжа. Това ли беше безмилостният убиец на краля, за когото бе чел? Този загрижен човек с безпомощен вид?

— В сърцето — нареди Валам.

— Татко, не… — отвърна му Редин.

— В проклетото ми сърце! — кресна Валам и опръска чаршафа с кървави слюнки. — Няма да лежа тук и да оставя Таравангян да подбута собствените ми слуги да ме отровят. Направи го, момче! Не можеш ли да извършиш едно нещо, което…

Редин заби ножа в гърдите на баща си с такава сила, че Таравангян подскочи. После синът на краля се изправи, отдаде чест и си излезе от стаята.

Кралят изпусна последна въздишка, а очите му се оцъклиха.

— И нощта ще царува, понеже изборът на честта е живот…

Таравангян вдигна вежда. Предсмъртни слова? Тук и сега? Проклятие, той не беше в положение да запише точните думи. Трябваше да ги запомни.

Животът на Валам угасна и той се превърна в труп. До леглото от парата се появи Меч и тупна на дървения под на возилото. Никой не посегна към него, войниците в стаята и писарите извън нея погледнаха Таравангян и коленичиха.

— Валам постъпи жестоко с него — рече Мрал и кимна към незаконния син, който си излезе от колата и се подаде навън.

— Повече, отколкото си го представяш — обади се Таравангян и протегна ръка, за да докосне ножа, щръкнал от гърдите на стария крал през одеялото и дрехата му. Спря се на пръсти разстояние от дръжката.

— Копелето ще бъде записан като отцеубиец в държавните книжа. Ако има намерения към престола, това още повече от произхода му ще направи нещата… трудни за него.

Таравангян дръпна пръсти от ножа.

— Може ли да прекарам миг с покойния крал? Искам да се помоля за него.

Другите го оставиха, дори Мрал. Затвориха вратичката и Таравангян седна на столчето до мъртвото тяло. Не възнамеряваше да чете каквато и да е молитва, но искаше миг насаме. За да помисли.

Подейства. Точно както Диаграмата нареждаше, Таравангян бе крал на Я Кевед. Направил беше първата голяма крачка към обединяването на света — както Гавилар настояваше, че трябва да стане, ако ще оцеляват.

Поне виденията твърдяха това. Гавилар му ги описа преди шест години, в нощта на смъртта си. Кралят на алетите бе съзрял видения на Всемогъщия, вече мъртъв, и на надвисваща буря.

Обедини ги.

— Давам най-доброто от себе си, Гавилар — прошепна Таравангян. — Съжалявам, че трябва да убия брат ти.

Нямаше да бъде единственият грях върху главата му, след като бъде сторено. Съвсем не.

Още веднъж му се искаше днешният ден да бе ден на проницателност. Тогава нямаше да се усеща тъй виновен.

ЧАСТ ПЕТА

ВЕТРОВЕТЕ В СВЕТЛИНА

КАЛАДИН * ШАЛАН * ДАЛИНАР * АДОЛИН

76. Скритото острие

„Те ще дойдат, не можеш да спреш клетвите им, търси тия, които оцеляват, когато не би трябвало да оцелеят, това ще бъде твоето указание.“

Из „Диаграмата“, Край на Северозападния долен ъгъл, отделно изречение

Ти я уби…

Каладин не можеше да спи.

Знаеше, че трябва да спи. Лежеше в тъмната казарма, заобиколен от познатите камъни, в удобно положение за пръв път от дни. Мека възглавница и дюшек, хубав като у дома в Огнекамък.

Усещаше тялото си изцедено, като парцал след миене. Оцеля в пропастите и върна Шалан у дома жива и здрава. Сега трябваше да си почива и да се лекува.

Ти я уби…

Приседна в леглото и му се зави свят. Стисна зъби и изчака да му мине. Раната на крака тупкаше в превръзката. Военните лекари свършиха добра работа; баща му би бил доволен.

Станът навън бе твърде тих. Мъжете от Мост Четири заляха Каладин с хвалби и въодушевление и се присъединиха към войската за похода заедно с всички останали мостови отряди — те щяха да носят мостовете за военните. Само малка част от Мост Четири щеше да остане и да охранява краля.

Каладин се пресегна в тъмнината и заопипва до стената, докато не намери копието си. Хвана го, опря се на него и стана. Кракът му веднага пламна от болка, той стисна зъби, но не беше чак толкова зле. Сдъвкал бе кора от фатом срещу болката и тя подейства. Отказа огнения мъх, който хирурзите опитаха да му дадат. Баща му не харесваше прилагането на пристрастяващото вещество.

Каладин с мъка достигна до вратата на малката си стаичка, отвори я и излезе на слънчевата светлина. Засенчи очи и огледа небето. Все още нямаше облаци. Утре по някое време щеше да настъпи Дъждовният сезон, най-лошата част от годината. Четири седмици неспирен дъжд и мрак. Годината беше светла и даже нямаше да има буря по средата. Отвратително.

Каладин жадуваше за вътрешната буря. Тя би събудила ума му, би го накарала да се движи.

— Ей, ганчо? — обади се Лопен и подскокна от мястото си до огнището. — Искаш ли нещо?

— Да отидем и да погледаме как войската потегля в поход.

— Май не се очаква да ходиш…

— Нищо няма да ми стане — отвърна Каладин и закуцука измъчено.

Лопен се втурна да му помага, хвана го под ръката и пое тежестта от ранения крак.

— Защо не посветиш малко, гон? — тихо попита Лопен. — Да излекуваш тая неприятност?

Беше подготвил лъжа — нещо за това, че не иска да предизвиква тревога у хирурзите с твърде бързо излекуване. Не можа да го изрече. Не и на човек от Мост Четири.

— Изгубих способността си, Лопен — тихо изрече той. — Сил ме напусна.

Слабичкият хердазиец стана необичайно тих.

— Е — най-накрая каза той, — може би трябва да ѝ купиш нещо хубаво.

— Да купя нещо хубаво? На духче?

— Да. Като… не знам. Може би хубаво растение или нова шапка. Да, шапка. Може да излезе евтино. Тя е малка. Ако някой шивач ти поиска пълна цена за толкова малка шапка, ступай го хубавичко.

— Това е най-смехотворният съвет, който съм получавал.

— Трябва да се намажеш с къри, да се разтърчиш из стана и да пееш рогоядски приспивни песни.

Каладин невярващо изгледа Лопен.

— Какво?

— Видя ли? Сега работата с шапката е просто следващият по смехотворност съвет, който си получавал, тъй че трябва да опиташ. Жените харесват шапки. Имам една братовчедка, дето ги прави. Мога да я помоля. Шапка може и да не ти потрябва. Просто духчето на шапката. Ще излезе още по-евтино.

— Ти си откачалка от много особен вид, Лопен.

— Разбира се, че съм, гон. Има само един като мен.

Те продължиха през празния стан. В името на Бурите, мястото изглеждаше пусто. Все подминаваха безлюдни казарми. Каладин вървеше внимателно, благодарен за помощта на Лопен, но дори и това беше изтощително. Не трябваше да се движи с крака. От паметта изплуваха думите на баща му — думи на лекар.

Разкъсани мускули. Превържи крака, пази от възпаление и не допускай лекуваният да отпуска тежест върху него. Допълнително разкъсване може да доведе до постоянно окуцяване или по-зле.

— Искаш ли паланкин? — попита Лопен.

— Паланкините са за жени.

— Нищо лошо няма в това да бъдеш жена, ганчо — обясни Лопен. — Някои от родствениците ми са жени.

— Разбира се, че са…

Каладин замлъкна при усмивката на Лопен. Проклет хердазиец. Каква част от думите му бяха преднамерено глупави? Е, Каладин бе чувал да се разправят шеги за тъпотията на хердазийците, само дето Лопен можеше да надприказва такива шегобийци. Разбира се, половината му шеги бяха за хердазийци. Явно ги намираше извънредно забавни.

Щом наближиха платата, мъртвата тишина отстъпи на глухия шум на хиляди хора, събрани на тясно място. Каладин и Лопен най-накрая излязоха измежду редовете от постройки и стъпиха на естествената площадка точно над парадния плац — той излизаше на Пустите равнини. Бяха събрани хиляди войници. Строени в грамадни карета копиеносци, светлооки стрелци с лък в по-тесни редици, понесли се на конете си офицери в блестящи доспехи.

Каладин тихо ахна.

— Какво? — попита Лопен.

— Ето какво все си мислех, че ще видя.

— Какво? Днес?

— Като младеж в Алеткар — обясни Каладин, неочаквано разчувстван. — Когато мечтаех за бойна слава, въобразявах си това.

Не беше си представял новобранците и почти негодните войскари, обучавани от Амарам в Алеткар. Нито пък грубите, но безпогрешни разбойници от войската на Садеас; нито бързите ударни отряди на Далинар при пробег по платата.

Беше си представял това. Пълна войска, строена за голям поход. Високо издигнати копия, знамената развени, барабанисти и тръбачи, вестоносци в ливреи, писари на коне, дори кралските Превръщатели в отделен ограден участък, скрити от поглед с окачени на пръти ивици плат.

Каладин вече знаеше истината за боя. В битките нямаше слава, а паднали на земята мъже — те крещят, размахали са ръце и крака, омотани са в собствените си вътрешности. В битките имаше мостови, хвърлени срещу стена от стрели, или паршенди, посичани, докато пеят.

В този миг обаче Каладин отново се размечта. Той даде на младежката си същност — все още някъде вътре в него — гледката, която винаги си е представял. Казваше си, че войниците са се събрали за нещо прекрасно, а не за поредното безсмислено клане.

— Ей, още някой идва — обади се Лопен и посочи. — Я виж.

Според знамената само един Върховен принц се бе присъединил към Далинар — Роион. Лопен обаче посочи друга войска — не тъй многобройна, нито добре строена; тя се изсипваше по широкия открит път по източния край на военните лагери. Поне още един Върховен принц се отзова на призива на Далинар.

— Да намерим Мост Четири — рече Каладин. — Искам да ги изпратя.

* * *

— Себариал? — попита Далинар. — Войските на Себариал идват с нас?

Роион изръмжа и потърка ръце — сякаш искаше да ги мие — докато си седеше в седлото.

— Май трябва да се радваме на всякаква подкрепа.

— Себариал — смаяно повтори Далинар. — Та той не изпращаше войски даже при нападенията на близките плата, където няма опасност от паршенди. Защо ли би изпратил хората си сега?

Роион поклати глава и сви рамене.

Далинар обърна Храбрец и го пришпори към идващата войска, както стори и Роион. Подминаха Адолин, на кон до Шалан току зад тях. Стражата им ги следваше. Ренарин, разбира се, беше с мостовите.

Шалан яздеше един от конете на Адолин — дребно конче, над което се извисяваше Чистокръвен. Тя бе облякла пътническа дреха от предпочитания от жените вестоносци вид — предната и задната част бяха отворени до кръста. Носеше и гамаши отдолу — всъщност копринени гащи, но жените предпочитаха други наименования.

Зад тях на конете се носеше множеството на учените и картографите на Навани, сред тях и Исасик — ардент и кралски картограф. Жените си предаваха нарисуваната от Шалан карта, докато Исасик яздеше отстрани с вирната брадичка, сякаш нарочно пренебрегваше хвалбите на останалите за произведението на Шалан. Далинар се нуждаеше от всички учени, макар и да му се щеше да не е така. Всеки доведен от него писар означаваше още един изложен на опасност живот. Нещата стояха още по-зле заради идването на Навани лично. Той не можеше да пренебрегне довода ѝ — ако смяташ, че е достатъчно безопасно, та да доведеш момичето, значи е достатъчно безопасно и за мен.

Докато Далинар си проправяше път към шествието на Себариал, дойде Амарам, облечен в Броня, развял зад себе си златния плащ. Имаше чудесен боен кон — от едрата порода, използвана за теглене на тежки каруци в Шиновар. Въпреки това приличаше на дребно конче до Храбрец.

— Това Себариал ли е? — попита Амарам и посочи прииждащите войски.

— Очевидно.

— Да го отпратим ли?

— Че защо да правим това?

— Ненадежден е — обясни Амарам.

— Доколкото знам, държи на думата си — възрази Далинар. — За повечето не бих могъл да го кажа.

— Държи на думата си, понеже нищо не обещава.

Далинар, Роион и Амарам препуснаха към Себариал, който се подаде от каретата пред походния строй. Карета. За войска в поход. Е, нямаше да забави Далинар повече от писарите, да речем. Всъщност той може би трябваше да докара още няколко возила. Щеше да бъде хубаво Навани да се движи удобно през дългите дни.

— Себариал? — обърна се към него Далинар.

— Далинар! — отвърна закръгленият човек и засенчи очи с длан. — Изглеждаш изненадан.

— Изненадан съм.

— Ха! Само това е добра причина да дойда. Не мислиш ли, Палона?

Далинар едва можа да я различи в каретата — сложила огромна шапка според модата и лъскава рокля.

— Довел си любовницата си? — полюбопитства Далинар.

— Разбира се. Защо не? Победят ли ни тук, аз умирам, а тя си губи мястото. Както и да е, тя настояваше. Проклета жена.

Себариал застана точно до Храбрец.

— Старче, Далинар, усещам нещо за тебе. Струва ми се мъдро да бъда близо до теб. В равнините ще стане нещо и възможностите изникват като зазоряването.

Роион изсумтя.

— Роион — поде го Себариал, — ти не би ли трябвало да се криеш под някоя маса, а?

— Може би, поне за да се измъкна от тебе.

Себариал се засмя.

— Добре казано, стара костенурко! Може би тази разходка няма да е пълна скука. Напред тогава! Към славата и такива дивотии. Намерим ли богатства, не забравяйте, че и аз си вземам своето! Дойдох тук преди Аладар. Това все значи нещо.

— Преди… — смаяно произнесе Далинар. Обърна се и погледна към стана, разположен току на север от неговия.

Там върху Пустите равнини се изсипваше войска в бяло и тъмнозелено — цветовете на Аладар.

— Виж, ето това — отбеляза Амарам — наистина не го очаквах.

* * *

— Можем да опитаме преврат — рече Иалаи.

Садеас извърна коня си към нея. Гвардията им бе пръсната по околните хълмове, достатъчно надалеч, за да не чува, докато Върховният принц и съпругата му се наслаждаваха на приятна „езда сред хълмовете“. Всъщност и двамата искаха да погледнат по-отблизо разширенията на Себариал западно от становете, където той с голям размах насърчаваше селскостопанската работа.

Иалаи яздеше с вперен напред поглед.

— Далинар няма да е в стана си, а с него е и единственият му съюзник Роион. Можем да овладеем Иглата, да убием краля и да сложим ръка на трона.

Садеас обърна коня си и погледна на изток, към лагерите. Едва виждаше как войската на Далинар се строява в Пустите равнини.

Преврат. Последната крачка, ударът в лицето на стария Гавилар. Щеше да го направи. Бурите да го отнесат, щеше.

Само че не му се налагаше.

— Далинар се реши на този глупав поход — обясни Садеас. — Скоро ще бъде мъртъв, обкръжен и разбит на Равнините. Не ни трябва преврат; ако знаех, че всъщност ще направи това, нямаше да има необходимост дори от твоя убиец.

Иалаи извърна поглед настрана. Нейният убиец се провали. Тя го смяташе за своя тежка грешка, при все че всичко бе изпълнено с точност. Тези неща никога не бяха сигурни. За съжаление бяха опитали и не успяха, тъй че трябваше да внимават с…

Садеас обърна коня си и се намръщи при идването на вестоносец на кон. Младата жена беше допусната да премине от стражата и връчи писмо на Иалаи.

Тя го прочете и лицето ѝ помръкна.

— Това няма да ти хареса — каза тя и вдигна поглед.

* * *

Далинар пришпори Храбрец, полетя през равнината и растенията се заприбираха в дупките си. Язди бързо, подмина своите сили и доближи новата войска.

Аладар беше в седлото и правеше преглед на хората си. Носеше униформа по модата — черна, с кестеняви ивици на ръкавите и кърпа в същия цвят на врата. Около него се тълпяха войници. Той имаше една от най-големите войски на Равнините — в името на Бурите, с намалялата войска на Далинар силите на Аладар може и да бяха най-многобройните.

Аладар беше и един от най-големите поддръжници на Садеас.

— Как ще го направим, Далинар? — запита го той, когато Далинар се доближи. — Излизаме всеки поотделно, минаваме през различни плата, но се срещаме или вървим в една огромна колона?

— Защо? — попита го на свой ред Далинар. — Защо дойде?

— Ти така страстно излагаше доводите си, а сега си изненадан, че някой ги е послушал?

— Не някой. Ти.

Аладар стисна устни на черта и най-накрая се обърна да срещне погледа на Далинар.

— Роион и Себариал, най-големите страхливци сред нас, отиват в бой. Трябва ли аз да остана и да им позволя да изпълнят Договора за Отмъщение без мен?

— Останалите Върховни принцове изглеждат удовлетворени от това.

Изведнъж всички тежки доводи на Аладар — начело на страната срещу Далинар — добиха различен вид. Той е спорил, за да убеди себе си, мина през ума на Далинар. През цялото време се е притеснявал, че аз съм прав.

— Садеас няма да бъде доволен — отбеляза Далинар.

— Садеас да го отнесат Бурите. Аз не съм негова собственост.

Аладар за малко си поигра с юздите.

— А той го иска. Мога да го усетя в споразуменията, които ме кара да сключа, в ножовете, които опира в гърлата на всички. Би желал всички ние да бъдем негови роби в края на цялата работа.

— Аладар — рече Далинар и придвижи коня си до животното на другия, тъй че двамата застанаха точно един срещу друг. Той загледа Аладар в очите. — Кажи ми, че Садеас не те е подсторил за това. Кажи ми, че това не е част от още един заговор аз да бъда изоставен или предаден.

Аладар се усмихна.

— Мислиш ли, че бих ти казал, ако беше така?

— Искам да чуя обещанието от устата ти.

— И ще му повярваш? Далинар, колко ти помогна заявлението за приятелство от страна на Садеас?

— Обещание, Аладар.

Аладар го изгледа в очите.

— Мисля, че нещата, които говориш за Алеткар, са в най-добрия случай наивни, а и несъмнено са невъзможни. Тези твои заблуди не са знак за обезумяване — както Садеас иска да си мислим — а са просто мечтите на човек, който отчаяно иска да вярва в нещо, в нещо глупаво. „Чест“ е дума, употребявана за деянията на хората от миналото; историческите писатели са почистили живота им.

Той се спря.

— Но… вземи ме за глупак, Далинар, ще ми се това да беше вярно. Аз дойдох заради себе си, а не заради Садеас. Няма да те предам. Дори и Алеткар да не може да бъде това, което ти искаш, ние поне можем да смажем паршендите и да отмъстим за стария Гавилар. Това е правилно.

Далинар кимна.

— Може и да лъжа — продължи Аладар.

— Но не лъжеш.

— Как би могъл да знаеш?

— Честно? Не знам. Но ако това ще се върши, трябва да се доверя на някои от вас.

Донякъде. Никога нямаше да се постави отново в положение като на Кулата.

Както и да е, присъствието на Аладар означаваше, че нахлуването всъщност е възможно. Четиримата заедно вероятно щяха да превъзхождат паршендите по численост — макар и да не бе сигурен колко достоверни са сметките на писарите за броя им.

Това не бе исканият от Далинар голям съюз на всички Върховни принцове, но дори и с пропастите в полза на паршендите можеше да бъде достатъчно.

— Вървим заедно — обясни Далинар и посочи с ръка. — Не искам да се разпръсваме. Държим се на съседни плата или, ако е възможно, на едно плато. А и ще трябва да оставиш паршите си тук.

— Това е необичайно искане — намръщено рече Аладар.

— Вървим срещу братовчедите им — обясни Далинар. — По-добре да не се излагаме на опасността да се обърнат срещу нас.

— Но те никога не биха… Ба, какво пък. Може да се направи.

Далинар кимна и протегна ръка на Аладар; отзад най-после пристигнаха Роион и Амарам. Далинар ги беше изпреварил на Храбрец.

— Благодаря ти — отговори Далинар на Аладар.

— Ти наистина вярваш във всичко това, нали?

— Да.

Аладар протегна ръка, но се спря.

— Разбираш, че целият съм опетнен. По ръцете ми има кръв, Далинар. Аз не съм някакъв съвършен, достоен рицар, както май ти се иска да покажеш.

— Знам, че не си — отговори Далинар и взе ръката му. — И аз не съм такъв. Ще трябва да станем.

Те си кимнаха, после Далинар смушка Храбрец и се впусна в тръс към войската си. Роион изръмжа и взе да се оплаква от бедрата си, след като препускал по целия път. Днешната езда нямаше да му се хареса.

Амарам застана до Далинар.

— Най-напред Себариал, после Аладар? Днес доверието ти май се харчи евтино, Далинар.

— Искаш да ги отпратя ли?

— Помисли си само колко впечатляваща би била нашата победа, ако я постигнем сами.

— Надявам се да сме над такава суетност, стари приятелю — възрази му Далинар.

Известно време яздиха заедно и отново минаха покрай Адолин и Шалан. Далинар огледа войската си и забеляза нещо. Висок мъж в синьо бе приседнал върху камък сред гвардейците от Мост Четири.

Като си говорим за глупци…

— Ела с мен — обърна се Далинар към Амарам.

Амарам спря коня си.

— Мисля, че ще трябва да огледам…

— Ела — рязко отсече Далинар. — Искам да говориш с този младеж, за да можем да спрем слуховете и работите, които разправя за теб. Тези неща не помагат никому.

— Много добре — рече Амарам и се изравни с него.

* * *

Каладин се озова прав сред мостовите, въпреки болката в крака, щом забеляза как Адолин и Шалан преминават. Той ги проследи с поглед. Адолин, яхнал своя ришадиец с грамадните му копита, и Шалан върху по-малко кафяво животно.

Тя изглеждаше великолепно. Каладин бе готов да го признае, макар и само на себе си. Блестяща червена коса, усмивка. Казваше нещо умно — Каладин почти можеше да чуе думите. Той чакаше, надяваше се, че тя ще се обърне към него и ще срещне погледа му през късото разстояние.

Не го направи. Тя продължи нататък и Каладин се почувства кръгъл глупак. Някаква част от него искаше да ненавижда Адолин, задето приковава вниманието ѝ, но той установи, че не може. Той всъщност харесваше Адолин. Пък и бяха добра двойка. Подхождаха си.

Вероятно Каладин би могъл да не харесва това.

Той отново се облегна на някакъв камък и сведе глава. Мостовите се насъбраха около него. Надяваше се да не са го видели как следи Шалан с поглед и се напъва да долови гласа ѝ. Ренарин стоеше като сянка в края на всички. Мостовите вече го приемаха, но той все още изглеждаше твърде неловко заедно с тях. Разбира се, принцът имаше неловък вид в близост до повечето хора.

Трябва да говоря повече с него за положението му, рече си Каладин. Нещо в този човек и в неговото обяснение на епилепсията му изглеждаше не на място.

— Защо си тук, сър? — попита го Бисиг и върна вниманието на Каладин към останалите мостови.

— Исках да ви изпратя — отвърна Каладин и въздъхна. — Мислех, че ще се радвате да ме видите.

— Ти си като дете — рече Скалата и поклати дебелия си показалец към Каладин. — Какво би сторил ти, велики капитане, Благословени от Бурята, ако спипаш някой от тия хора да се размотава с ранен крак? Би го натупал! Само да оздравее, разбира се.

— Мислех си — продължи Каладин, — че аз съм вашият началник.

— Ами, не става — обади се Тефт. — Нашият началник би бил достатъчно умен да пази леглото.

— И да хапне доста яхния — допълни Скалата. — Оставих ти яхния за ядене, докато ме няма.

— Отиваш с похода? — зачуди се Каладин и вдигна поглед към снажния рогоядец. — Мислех, че просто изпращаш хората. Та ти не искаш да се биеш. Какво ще правиш там?

— Някой трябва да им стъкмява гозби — обясни Скалата. — Този поход, той ще продължи с дни. Аз няма да оставя приятелите си на милостта на майсторите готвачи на становете. Ха! Храната, която приготвят, ще бъде цялата от Превърнато зърно и месо. Има вкуса на крем! Човек трябва да си дойде с подходящите подправки.

Каладин погледна намръщилите се хора.

— Връщам се. В името на Бурите, аз…

Защо ли мостовите се разделяха? Скалата погледна през рамо, после се засмя и се дръпна.

— А сега ще видим истински неприятности.

Зад тях от седлото си слизаше Далинар Колин. Каладин въздъхна, после махна на Лопен да му помогне да стъпи на крака, за да отдаде подобаващо чест. Изправи се — и получи яростен поглед от Тефт — преди да забележи, че Далинар не е сам.

Амарам. Каладин се скова и се насили да запази лицето си безизразно.

Далинар и Амарам се доближиха. Болката в крака на Каладин сякаш отслабваше, и за миг той можеше да вижда само онзи човек. Онова чудовище. В спечелената от Каладин Броня, в развяло се назад златно наметало със знака на Сияйните рицари.

Овладей се, каза си Каладин. Успя да преглътне гнева си. Последния път, когато гневът му го надви, той си докара седмици в затвора.

— Трябва да си почиваш, войнико — започна Далинар.

— Тъй вярно, сър — отвърна Каладин. — Моите хора вече ми го обясниха недвусмислено.

— Значи си ги обучил добре. Горд съм, че те са заедно с мен в този поход.

Тефт отдаде чест.

— Ако има опасност за Вас, Сиятелни господарю, то тя ще бъде в равнините. Не можем да Ви защитим, ако чакаме тук.

Каладин се замисли и осъзна нещо.

— Белязания е тук… Тефт… кой тогава охранява краля?

— Погрижихме се за това, сър — докладва Тефт. — Сиятелният господар Далинар ми нареди да оставя тук най-добрия ни човек с подбрани от него самия хора. Те ще пазят краля.

Най-добрият им човек…

Замръзна. Моаш. Моаш е оставен да се грижи за безопасността на краля и има подбрани от него хора.

В името на Бурите.

— Амарам — продължи Далинар и даде знак на върховния господар да дойде. — Ти ми каза, че въобще не си виждал този човек преди идването ти на Пустите равнини. Това вярно ли е?

Каладин срещна погледа на убиеца.

— Да — отвърна Амарам.

— Ами неговото твърдение, че си взел Меча и Бронята си от него? — попита Далинар.

— Сиятелни господарю — отвърна Амарам и хвана Далинар за ръката. — Не знам дали момъкът е с увреден разсъдък или просто иска да му обръщат внимание. Може би е служил във войската ми, както заявява — определено носи точното робско клеймо. Твърденията му по отношение на мен са очевидно нелепи.

Далинар кимна на себе си, като че ли бе очаквал всичко това.

— Според мен е необходимо извинение.

Каладин се мъчеше да стои прав — изпитваше слабост в крака. Значи това щеше да бъде окончателното му наказание. Да се извинява на Амарам пред всички. Несравнимо с нищо друго унижение.

— Аз… — започна Каладин.

— Не ти, синко — тихо изрече Далинар.

Амарам се обърна и изведнъж стойката му стана по-притеснена — като на човек, който се приготвя за битка.

— Несъмнено не вярваш на тези обвинения, Далинар!

— Преди няколко седмици — продължи Далинар — при мен в стана дойдоха двама важни посетители. Единият бе доверен служител, дошъл тайно от Колинар с ценен товар. Другият беше самият товар — безумец, озовал се пред портите на столицата с Меч в ръка.

Амарам пребледня, отстъпи, а ръката му се озова отстрани.

— Наредих на служителя си — спокойно обясни Далинар — да пие с твоите гвардейци, много от които той познава, и да говори за съкровище, което според безумеца било укривано в продължение на години вън от военните лагери. После по моя заповед той постави Меча в една пещера наблизо. След това ние чакахме.

Той призовава Меча си, помисли Каладин и погледна ръката на Амарам. Каладин посегна за своя нож, но Далинар вече издигаше ръка.

Между пръстите на Далинар се събра бяла мъгла и се появи Меч — върхът му опрян в гърлото на Амарам. По-широк от повечето Остриета, този почти приличаше на сатър.

Миг по-късно в ръката на Амарам се появи Острие — само миг по-късно. Очите му се ококориха, докато гледаше доближеното до врата си острие.

Далинар имаше Меч.

— Рекох си — рече Далинар — че ако си бил готов да убиеш за едно Острие, непременно ще бъдеш готов да излъжеш за второ. И тъй, след като разбрах, че си се промъкнал, за да видиш безумеца сам, помолих те да провериш твърденията му заради мен. Дадох на съвестта ти много време, за да се пречисти — от уважение към нашето приятелство. Когато ми каза, че не си намерил нищо — а всъщност беше взел Меча — аз разбрах истината.

— Как? — изсъска Амарам, загледан в Меча в ръцете на Далинар. — Как си го върна? Аз го взех от пещерата. Хората ми го държаха на скрито!

— Нямаше да го излагам на опасност, само за да докажа някакво предположение — студено отговори Далинар. — Обвързах Острието, преди да го скрия.

— Същата седмица ти беше болен — отбеляза Амарам.

— Да.

— Преизподня.

Далинар издиша и изсъска през зъби.

— Защо, Амарам? От всички теб смятах… Ба!

Хватката на Далинар върху оръжието се стегна, а кокалчетата на пръстите му побеляха. Амарам надигна брадичка, сякаш насочваше врата си към острието на Меча.

— Аз го направих — изрече той — и бих го сторил отново. Скоро Пустоносните ще се върнат, а ние трябва да сме достатъчно силни, за да ги посрещнем. Това означава обучени Мечоносци. Като пожертвах неколцина от войниците си, аз предвиждах да спася много повече.

— Лъжи! — прекъсна го Каладин и изкуцука напред. — Ти просто искаше Острието за себе си!

Амарам го погледна в очите.

— Съжалявам за това, което сторих с твоите хора и с теб. Понякога се налага добри хора да загинат, за да могат да бъдат постигнати по-големи цели.

Каладин усети усилващ се студ и безчувственост — тя се разпростираше от сърцето му.

Той казва истината, мина през ума му. Той… наистина вярва, че е постъпил правилно.

Амарам освободи Меча си и се обърна към Далинар:

— Сега какво?

— Виновен си в убийство — в убиването на хора с цел лично обогатяване.

— Ами когато ти — отвърна Амарам — изпращаш хиляди хора на смърт, за да можеш да осигуриш скъпоценни ядра, Далинар? Всички ние знаем, че понякога за постигането на по-голямото добро трябва да бъде пожертван човешки живот.

— Свали плаща — изръмжа Далинар. — Ти не си Сияен рицар.

Амарам вдигна ръка, разкопча го и го пусна върху камъка. Обърна се и тръгна.

— Не! — рече Каладин и се запрепъва след него.

— Остави го да си върви, синко — спря го Далинар, въздъхна и освободи Меча си. — Името му е унищожено.

— Той продължава да бъде убиец.

— И ние ще го съдим справедливо — продължи Далинар — след като се завърна. Не мога да го затворя — Броненосците са над това, а и той така или иначе ще си пробие път. Човек или убива Броненосеца, или го оставя.

Каладин се отпусна. От едната му страна се появи Лопен и го вдигна, а Тефт го хвана под другата ръка. Чувстваше се изцеден.

Понякога за постигането на по-голямото добро трябва да бъде пожертван човешки живот…

— Благодаря Ви — обърна се Каладин към Далинар, — задето ми повярвахте.

— Понякога слушам, войнико — отговори Далинар. — Сега се връщай в стана и си отдъхни.

Каладин кимна.

— Сър? Пазете се там.

Далинар се усмихна мрачно.

— Ако е възможно. Сега поне мога да се бия с убиеца, ако се появи. С всички тия Мечове наоколо напоследък, стори ми се, че е твърде добре да имам един лично, та да не му обръщам внимание.

Той присви очи и се обърна на изток.

— Въпреки че… чувствам, че е някак неправедно да го държа. Необичайна работа. Защо да го усещам така? Може би просто ми липсва старото ми Острие.

— Върви — рече той и тръгна към коня си, където смаяният Върховен принц Роион гледаше как Амарам се отдалечава и личната му гвардия от петдесет души се присъединява към него.

* * *

Да, това беше знамето на Аладар — той се присъединяваше към Далинар. Садеас можеше да го види през далекогледа.

Той го свали и дълго време стоя мълчалив. Толкова дълго, че гвардейците му и жена му се разшаваха и взеха да гледат притеснено. За това обаче нямаше причина.

Той потисна раздразнението си.

— Да ги оставим да умрат там — произнесе той. — И четиримата. Иалаи, напиши доклад за мен. Искам да знам… Иалаи?

Жена му се сепна и го погледна.

— Всичко наред ли е?

— Просто се бях замислила — обясни тя; изглеждаше отдалечена. — За бъдещето. За това какво ще донесе то. За нас.

— Ще донесе нови Върховни принцове на Алеткар — отговори ѝ Садеас. — Състави доклад кои от васалните ни господари са подходящи да поемат делата на загиналите при похода на Далинар.

Той хвърли далекогледа на жената-вестоносец.

— Не предприемаме нищо, докато не умрат. Явно все пак това ще приключи с убийството на Далинар от паршендите. Аладар може да върви с него, а и нека всички отидат в Преизподнята.

Той обърна коня и продължи с дневната езда, подчертано обърнал гръб на Пустите равнини.

77. Доверие

„Една от опасностите при използването на толкова могъщо оръжие ще бъде възможното насърчаване на проучващите връзката Наел. Трябва да бъдат положени грижи да се избягва поставянето на такива хора в положение на силно натоварване, освен ако не приемеш последиците от възможното им Въвеждане.“

Из „Диаграмата“, дъска 27, откъс 6

Четирите войски се изсипаха върху платата като внезапно освободена река. Шалан въодушевено и притеснено гледаше от гърба на коня. Нейната част от шествието се състоеше от Вата, войниците и прислужницата Марри. Газ все още не бе дошъл, а Вата твърдеше, че не знае къде е. Може би тя трябваше да се разрови повече в същността на дълговете му. Беше толкова заета с други неща… в името на Бурите, ако той изчезне, как ще се чувства тя?

Трябваше да се занимава с тази работа по-късно. Днес тя беше част от нещо изключително важно — от историята, започнала с първия ловен поход на Гавилар и Далинар из Ничиите хълмове преди години. Ето че дойде и последната глава — проучването, което щеше да открие истината и да определи бъдещето на Пустите равнини, на паршендите, а може би и на Алеткар.

Шалан нетърпеливо срита коня си напред. Добичето потегли кротко, въпреки ръчкането на Шалан.

Проклето животно.

Адолин премина в тръс покрай нея върху Чистокръвен. Красивият кон беше чисто бял — не сивкав, като други, които тя бе виждала, но съвсем бял. Бе очевидно несправедливо Адолин да притежава по-едрия кон. Тя беше по-ниска от него, но трябваше да бъде на по-високото животно.

— Ти нарочно си ми дал бавен — оплака се Шалан, — нали?

— Разбира се.

— Бих те ударила. Ако мога да те достигна там горе.

Той се разсмя.

— Каза, че нямаш достатъчно опит в ездата, тъй че избрах кон с достатъчно опит в това да го яздят. Повярвай ми, ще ми бъдеш благодарна.

— Искам да яздя във величествена стъпка при започването на похода!

— Можеш да го направиш.

— Бавно.

— Всъщност бавният ход може да бъде много величествен.

— Всъщност — взе го на подбив тя — човек не се нуждае от всички пръсти на краката си. Дали да не махнем няколко от твоите и да го докажем?

Той се засмя.

— Предполагам, докато не нараниш лицето ми.

— Не ставай смешен. Лицето ти ми харесва.

Той се ухили; от седлото му висеше шлемът на Бронята, за да не му разбърква косата. Тя очакваше той да добави закачка към нейната, но не стана.

Това си беше съвсем наред. Тя харесваше Адолин такъв, какъвто е. Той беше мил, благороден и истински. Нямаше значение, че не е изключително умен или… Или всичко, което беше Каладин. Тя не можеше да го определи. Значи.

Страстен, с напрегната, пламенна решителност. Обуздан гняв, който той използва, понеже го е овладял. И известна привлекателна надменност. Не надутата гордост на някой господар. Наместо нея — увереното, здраво усещане за решителност, която нашепва, че все едно кой си ти или какво правиш, ти не можеш да го нараниш. Не можеш да го промениш.

Той съществуваше. Както съществуват вятърът и скалите.

Шалан напълно пропусна казаното след това от Адолин. Тя се изчерви.

— Какво беше това?

— Казах, че Себариал има карета. Навярно искаш да пътуваш с него.

— Понеже съм твърде нежна за езда? — попита Шалан. — Ти да не би да си пропуснал, че аз се върнах пеш през пропастите по време на буря?

— Ъъ, не. Ходенето и ездата обаче са различни. Искам да кажа, натъртването…

— Натъртване? — попита Шалан. — Че защо да се натъртя? Нима конят не върши цялата работа?

Адолин я погледна и разшири очи.

— Ъх — отбеляза тя. — Тъп въпрос?

— Ти каза, че си яздила по-рано.

— Кончета — обясни тя — в бащиното ми имение. В кръг… Добре де, от този израз стигам до извода, че съм слабоумна. Като се натъртя, ще ида да се возя със Себариал.

— Преди да се натъртиш — поправи я Адолин. — Ще му дадем един час.

Колкото и да бе ядосана от този обрат, тя не можеше да отрече опита му. Веднъж Ясна определи глупака като човек, който не обръща внимание на сведенията, понеже те не съответстват на желаните от него резултати.

Тя реши да не се отегчава, а вместо това да се наслаждава на пътуването. Войската като цяло се движеше бавно, като се вземе предвид, че всяко отделение явно се справяше отлично — копиеносците в карета, писарите на кон, разузнавачите се носеха далеч напред. Далинар мъкнеше шест от големите механични мостове, но също така бе повел и всички бивши мостови с техните по-прости преносими мостове, изработени по подражание на оставените в стана на Садеас. Това бе добре, тъй като Себариал имаше едва няколко мостови отряда.

Тя си позволи миг на лично задоволство заради обстоятелството, че той взе участие в похода. Докато мислеше по това, забеляза как някой търчи покрай редицата войскари зад нея. Нисък мъж, с превръзка на окото — мостовите от охраната на Адолин за деня го гледаха яростно.

— Газ? — с облекчение рече Шалан, когато той дотича при нея с вързопче под мишницата. Страхът ѝ, че са го намушкали с нож в някой сокак, излезе неоснователен.

— Простете, простете — заобяснява той. — Намери се. Сиятелна, дължите на търговеца два сапфирени броама.

— То е? — запита Шалан и взе вързопа.

— Да. Помолихте ме да Ви намеря една. Намерих я, Бурята да го отнесе.

Изглеждаше горд от себе си.

Тя разви плата около правоъгълния предмет и намери книга. Отпред пишеше Сияйни слова. Кориците бяха износени, а страниците избелели — върху част от тях даже имаше отдавна направено мастилено петно.

Рядко е бивала тъй доволна да получи нещо толкова захабено.

— Газ! — възкликна тя. — Ти си чудесен!

Той се ухили и прати тържествуваща усмивка на Вата. По-високият мъж подбели очи и промърмори нещо, което Шалан не чу.

— Благодаря ти — каза тя. — Наистина ти благодаря, Газ.

* * *

Времето минаваше, всеки ден водеше до следващия и Шалан извънредно се радваше, че книгата я занимава. Войските се придвижваха със скоростта на стадо сънливи чули, а околностите всъщност бяха твърде еднообразни. Тя обаче никога не би го признала на Каладин или Адолин заради думите си от своето последно идване тук.

Но книгата. Книгата беше чудесна. И я вбесяваше.

Но какво е „злото проявление на превъзходството“, довело до Измяната?, попита се тя и си записа думите в бележника. Беше вторият ден от придвижването им из Равнините и тя се съгласи да се вози в предоставената от Адолин карета — сама, въпреки че той се зачуди защо ли тя не иска прислужницата до себе си. Шалан не желаеше да обяснява за Шарка на момичето.

В книгата имаше глава за всеки от ордените на Сияйните рицари, с обяснения за техните обичаи, умения и държане. Писателят признаваше, че много от нещата са слухове — книгата бе писана двеста години след Измяната, и по това време събитията, преданията и суеверията се бяха смесили изцяло. Освен това бе написана на старо наречие на алетския, с първописмото — предшественик на истинските женски писмена на настоящето. Тя прекарваше доста от времето си в отделяне на значения и от време на време викаше някого от учените на Навани за определения или тълкувания.

Въпреки това научи много. Например — всеки орден е имал различни Идеали или степени, за да уточни издигането. Някои са били определени, а други — оставени на тълкуването на духчетата. Освен това някои ордени са били съставени от отделни хора, докато други — като Бягащите по вятъра — са действали на отряди и са имали йерархия.

Тя се отпусна и се замисли за описаните сили. Щяха ли и останалите да се появят в този случай? Както при нея и при Ясна? Мъже, умеещи да се носят леко над земята, все едно нямат тежест; жени, които могат да стопят камък с едно докосване. Шарка ѝ даде някои нови прозрения, но ѝ беше от полза предимно с уточненията си кое звучи правдоподобно и кое в книгата е основана на слухове грешка. Паметта му бе непълна, но ставаше все по-добра; щом чуеше какво пише в книгата, той често си припомняше повече.

Точно сега бръмчеше доволно на седалката до нея. Каретата удари бабуна — мястото беше неравно — но в каретата поне можеше да чете и едновременно да си води бележки по други книги. Това щеше да е невъзможно при езда.

Все пак возилото я караше да се чувства затворена. Не всеки, който опитва да се грижи за теб, опитва да стори извършеното от баща ти, твърдо си каза тя.

Разбира се, натъртването, за което предупреждаваше Адолин, не се получи. Отначало усети лека болка в бедрата заради придържането на седлото, но Светлината на Бурята я премахна.

— Ммм — измърка Шарка и се покатери на вратата на каретата. — Идва.

Шалан погледна през прозореца и усети капка вода на лицето си. Камъните потъмняха от дъжда. Скоро въздухът се изпълни с неспирен дъждец — лек и приятен. Беше по-студен, но ѝ напомни някои от дъждовете в Я Кевед. Явно тук, в Пустошта, дъждът рядко бе толкова лек.

Тя свали сенниците и се претъркаля в средата, за да не я намокри. Скоро откри, че приятният звук на водата заглушава гласовете на войниците и еднообразния тропот на крака в маршова стъпка — добър съпровод на четенето. Някакъв цитат събуди вниманието ѝ, тъй че тя изрови своята карта на Пустите равнини и старите си карти на Дома на Бурите.

Трябва да открия как тези карти се съотнасят една с друга, помисли си тя. За предпочитане е да има множество отправни точки. Ако можеше да определи в Пустите равнини две места със съответствия върху картата ѝ на Дома на Бурите, щеше да може да прецени колко голям е бил градът — старата карта нямаше мерки — и да го наложи върху картата на Равнините. Това щеше да направи Пустите равнини донякъде разбираеми.

Портата на Обета наистина привличаше вниманието ѝ. Според Ясна на картата на Дома на Бурите Портата била представена от кръгъл, подобен на подиум диск откъм югозападната страна на града. Дали някъде на въпросния подиум имаше врата? Вълшебни двери за Уритиру? Как ли ги е отварял и затварял един от Рицарите?

— Ммм — обади се Шарка.

Каретата на Шалан забави ход. Тя се намръщи и отиде до вратата с намерението да надзърне през прозорчето. Вратата обаче се открехна и показа Сиятелната Навани, застанала права; сам Далинар я пазеше с чадър.

— Би ли имала нещо против компанията ми? — попита Навани.

— Съвсем не, Сиятелна — отвърна Шалан и се засуети да събира записките и книгите си, попилени по всички седалки. Навани нежно потупа Далинар по ръката, изкачи се в каретата и си избърса краката с кърпа. Тя приседна веднага щом Далинар затвори вратата.

Отново потеглиха и Шалан се зарови в книжата си. Какви бяха отношенията ѝ с Навани? Тя бе леля на Адолин, но и имаше връзка с баща му. Следователно се падаше нещо като бъдеща свекърва на Шалан, въпреки че според воринските обичаи Далинар никога нямаше да може да се ожени за нея.

Седмици наред Шалан опитваше да застави тази жена да я изслуша и не успя. Сякаш вече ѝ бяха простили донасянето на новината за смъртта на Ясна. Това означаваше ли, че Навани я… харесва?

— И тъй — неловко започна Шалан — Далинар Ви е заточил в каретата, за да Ви предпази от натъртване, както Адолин направи с мен?

— Натъртване? В името на Небесата, не. Ако някой трябва да се вози в каретата, то това е Далинар. Когато се наложи да се сражаваме, ще ни трябва отпочинал и готов. Дойдох, защото е доста трудно да се чете на дъжда.

— О.

Шалан се размърда на мястото си.

Навани я огледа и най-накрая въздъхна.

— Пренебрегвах неща, които не биваше да пренебрегвам — обясни по-възрастната жена. — Понеже ми причиняваха болка.

— Съжалявам.

— Няма за какво да се извиняваш.

Навани протегна ръка към Шалан.

— Може ли?

Шалан погледна купчината бележки, диаграми и карти. Колебаеше се.

— Заета си с работа, която очевидно смяташ за много важна — тихо продължи Навани. — Според изпратените от теб бележки — търсеният от Ясна град? Може би мога да ти помогна да изтълкуваш намеренията на дъщеря ми.

Имаше ли в тези страници нещо, което да посочи Шалан и да разкрие силите ѝ? Действията ѝ като Воал?

Не смяташе. Проучваше Сияйните рицари като част от всичко, но търсеше средището на властта им, следователно това беше наред. Тя колебливо предаде книжата.

Навани ги прелисти на светлината на сферите.

— Подреждането на тези бележки е… занимателно.

Шалан се изчерви. Подреждането ѝ беше разбираемо за нея. Докато Навани гледаше записките, Шалан усети как я обзема необичайно притеснение. Искаше помощта на Навани — само дето не я просеше. Както и да е, сега се чувстваше така, сякаш тази жена се намесва. Това вече беше работата на Шалан, нейно задължение, нейно проучване. Сега, когато явно бе превъзмогнала скръбта си, щеше ли Навани да настои тя да поеме изцяло нещата?

— Мислиш като художник — продължи тя. — Мога да го видя в начина, по който събираш бележките си. Е, предполагам, че не мога да очаквам всичко, което вършиш, да бъде записано точно както на мен ми се иска. Вълшебни двери към друг град? Ясна наистина ли вярваше в това?

— Да.

— Хмм — продължи Навани. — Тогава вероятно е истина. Това момиче нямаше нито веднъж добрия вкус да бърка достатъчно дълго време.

Шалан кимна, погледна бележките и се притесни.

— О, не бъди тъй докачлива — рече Навани. — Няма да ти отмъкна работата.

— Толкова ли съм прозрачна? — попита Шалан.

— Това проучване очевидно е много важно за теб. Предполагам, Ясна те е убедила, че съдбата на света зависи от отговорите, до които се доберете?

— Направи го.

— Преизподня — отбеляза Навани и прелисти следваща страница. — Не биваше да те пренебрегвам. Дребнаво беше.

— Това бе държането на една скърбяща майка.

— Учените нямат време за такива глупости.

Навани примигна и Шалан долови сълза в окото ѝ.

— Вие сте и човек — настоя тя, пресегна се и постави ръката си на коляното на Навани. — Не може всичките да бъдем безчувствени парчета скала като Ясна.

Навани се усмихна:

— Понякога притежаваше отзивчивостта на мъртвец, нали така?

— Това идва от прекалено многото ум — съгласи се Шалан. — Привикваш, че всички останали са нещо като малоумници, които опитват да се изравнят с теб.

— Чана ми е свидетел, понякога се питах как съм отгледала това дете, без да го удуша. На шест годинки подчертаваше слабите места в логиката ми, когато опитвах да я заставя да си легне навреме.

Шалан се усмихна:

— Винаги съм си мислила, че се е родила тридесетинагодишна.

— О, така е. Просто на тялото ѝ му трябваха около тридесет години, та да израсне.

Навани се усмихна.

— Няма да ти отнема това, но и не бива да те оставям да се занимаваш с толкова важно изследване съвсем сама. Ще участвам. Да решим загадките, които я бяха запленили… все едно ще бъде отново с нас. Моята мъничка Ясна, непоносима и прекрасна.

Колко недействително бе да си представиш Ясна като носено от майка си дете.

— За мен ще бъде чест да ми дадете помощта си, Сиятелна Навани.

Навани повдигна страницата.

— Опитваш да наложиш Пустите равнини върху Дома на Бурята. Няма да се получи, докато не разполагаме с отправна точка.

— Две са за предпочитане — отвърна Шалан.

— От падането на града са изминали векове. Мисля, че е бил разрушен по време на Ахариетиам. Трудно ще ни е да намерим указания тук, въпреки че описанията ти ще помогнат.

Тя почука по хартията с пръст.

— Това не е областта, в която работя, но сред писарите на Далинар има неколцина археолози. Трябва да им покажа тези страници.

Шалан кимна.

— Ще ни трябват преписи от всичко тук — продължи Навани. — Не желая да губя първообразите в този дъжд. Мога да наредя на писарите да го свършат тази вечер, след като разпънем стан.

— Ако желаете.

Навани вдигна поглед към нея и се умисли.

— Ти решаваш.

— Наистина ли?

— Изцяло. Мислете за мен като за допълнително средство на разположение.

Добре тогава.

— Да, наредете им да направят преписи — рече Шалан и бръкна в чантата си. — И от това — мой опит да възстановя един от стенописите, за който се твърди, че бил върху външната стена на храма на Чанаранач в Дома на Бурята. Бил е откъм подветрената страна и вероятно е бил защитен, тъй че може би ще успеем да намерим останки от него. Освен това се нуждая и от земемер, за да снема размерите на всяко пресичано от нас ново плато, след като навлезем по-навътре. Мога да ги нарисувам, но моята представа за пространството може да бъде неточна. Искам точните размери, за да направя и картата по-точна. Ще имам нужда от войници и от писари, за да се движат заедно с мен пред войската и да отиваме по платата покрай пътя ни. Наистина ще помогне, ако можете да убедите Далинар да го разреши. Бих искала и хора за проучване на цитатите на страницата под картата. Там пише за начини да се отвори Клетвената Порта, което е било считано за задължение на Сияйните рицари. Да се надяваме, че ще можем да открием друг начин. Също така предупредете Далинар, че ще опитаме да отворим вратите, ако ги намерим. Съмнявам се, че от другата им страна има нещо опасно, но той несъмнено ще иска най-напред да прати войници.

Навани повдигна вежда към нея.

— Виждам, помислила си за това.

Шалан кимна и се изчерви.

— Ще се погрижа да бъде направено — поясни Навани. — Аз лично ще оглавя хората за проучването на споменатите от тебе цитати.

Тя се поспря.

— Известно ли ти е защо Ясна смяташе този град, Уритиру, за толкова важен?

— Понеже е бил седалището на Сияйните Рицари и тя очакваше да намери сведения за тях — и за Пустоносните — там.

— Значи е била като Далинар — заключи Навани. — Опитвала е да върне сили, които може би не бива да будим.

Шалан внезапно бе пронизана от притеснение. Трябва да го кажа. Кажи нещо.

— Тя не се опитваше. Тя успя.

— Успяла е?

Шалан вдиша дълбоко.

— Не знам какво е говорила за произхода на Превръщателя си, но истината е, че не бе истински. Ясна можеше да Превръща сама, без никакви фабриали. Виждала съм я как го прави. Тя знаеше тайни от миналото, тайни, които според мен никой друг не познава. Сиятелна Навани… дъщеря Ви беше един от Сияйните рицари.

Или най-близкото до тях, което светът щеше да притежава отново.

Навани вдигна вежда — очевидно невярваща.

— Кълна се, че е истина — продължи Шалан — в десетото име на Всемогъщия.

— Това е обезпокоително. За Сияйните, за Вестителите и за Пустоносните се предполага да са изчезнали. Ние сме спечелили войната.

— Знам.

— Ще се заема с това — рече Навани и почука, та кочияшът да спре возилото.

* * *

Дъждовният сезон започна.

Непрестанен дъжд. Каладин го чуваше в стаята си, като приглушен шепот. Слаб, противен дъждец, без яростта и страстта на истинската буря.

Той лежеше в тъмното, слушаше потропването и усещаше как кракът му тупти. В помещението нахлу влажен студен въздух и той се пресегна за донесените от снабдителя допълнителни одеяла. Сви се и опита да спи, но след като проспа повечето от вчерашния ден, деня на потеглянето на войската на Далинар, се оказа съвсем буден.

Не обичаше да е ранен. Не се предполагаше той да си почива в леглото. Никога повече.

Сил…

Дъждовният сезон бе лошо време за него. Дни наред си затворен вътре. Постоянно мрачното небе май му се отразяваше повече, отколкото на останалите, и го правеше отпуснат и безразличен.

На вратата му се почука. Каладин погледна в мрака, после приседна и се настани на своята скамейка-легло.

— Влез — каза той.

Вратата се отвори и вътре влезе шумът на дъжда — като хиляди леки стъпки. Звукът бе придружен от много малко светлина. Надвисналото небе на Дъждовния сезон държеше земята в постоянен здрач.

Влезе Моаш. Както винаги в Броня.

— В името на Бурите, Кал. Да не спеше? Извинявай.

— Не, буден бях.

— В мрака?

Каладин сви рамене. Моаш затвори вратата, но свали ръкавица и я окачи на кукичка на кръста на Бронята си. Бръкна в някаква гънка в метала и извади шепа сфери, за да си осветява пътя. Богатство, което би изглеждало немислимо на мостовите, сега беше джобни пари за Моаш.

— Не би ли трябвало да охраняваш краля? — попита Каладин.

— От време на време — нетърпеливо обясни Моаш. — Разпределиха нас петимата на пост пред стаята му. В самия дворец! Каладин, та това е съвършено!

— Кога? — тихо попита Каладин.

— Не искаме да проваляме похода на Далинар — започна Моаш, — тъй че ще чакаме, докато се отдалечи достатъчно, може би докато се сблъска с неприятеля. Така той ще бъде зает и няма да се върне, щом получи новини. По-добре е за Алеткар да успее да победи паршендите. Ще се завърне герой… и крал.

Каладин кимна и му призля.

— Всичко сме предвидили — продължи Моаш. — В двореца ще вдигнем тревога, че е бил видян Убиецът в бяло. После ще направим като последния път — ще пратим всички слуги да се крият в стаите си. Никой няма да бъде наблизо, за да види какво правим, никой няма да бъде наранен, а и всички ще вярват, че зад това стои шинският убиец. Такова стечение на обстоятелствата и с молитви не бихме могли да докараме! А и ти не трябва да вършиш нищо, Кал. Гробовния каза, че твоята помощ няма да му бъде необходима.

— Та защо си тук тогава? — попита Каладин.

— Просто исках да те видя — отвърна Моаш и се приближи. — Вярно ли е това, което казва Лопен? За твоите… способности?

Проклет хердазиец. Лопен бе останал — заедно с Дабид и Хобер — да поддържа казармите и да наглежда Каладин. Явно са говорили с Моаш.

— Да — призна Каладин.

— Какво стана?

— Не съм сигурен — излъга той. — Обидих Сил. Не съм я виждал от дни. Без нея не мога да вдишвам Светлина на Бурята.

— Някак ще трябва да оправим тая работа — отбеляза Моаш. — Или това, или вземаме Броня и Меч за теб.

Каладин вдигна поглед към приятеля си.

— Моаш, мисля, че ме напусна заради заговора за убийството на краля. Не смятам, че един Сияен може да бъде замесен в нещо такова.

— Не трябва ли един Сияен да се старае да върши това, което е правилно? Дори и то да означава трудно решение?

— Понякога се налага в името на по-голямото добро да бъде пожертван живот — заяви Каладин.

— Да, точно така е!

— Това каза и Амарам. По отношение на моите приятели, които той уби, за да опази тайните си.

— Е, това явно е различно. Той е светлоок.

Каладин изгледа Моаш — очите му бяха изсветлели като на кой да е Сиятелен господар.

— Такъв си и ти.

— Кал — подзе Моаш. — Притесняваш ме. Не казвай такива неща.

Каладин извърна поглед.

— Кралят искаше да ти предам съобщение — продължи Моаш. — Това е и оправданието ми да бъда тук. Иска да отидеш и да говориш с него.

— Какво? Защо?

— Не знам. Откак Далинар потегли, се налива с вино. И не е от оранжевото. Ще му кажа, че си твърде тежко ранен, та да дойдеш.

Каладин кимна.

— Кал — рече Моаш. — Ние можем да разчитаме на теб, нали? Нямаш задни мисли?

— Ти сам го каза — отговори Каладин. — Не трябва да върша нищо. Просто трябва да не се намесвам.

А и какво бих могъл да направя? Ранен и без духче?

Всичко беше в движение. Твърде беше напреднало, за да може той да го спре.

— Чудесно — заключи Моаш. — Излекувай се, нали така?

Той излезе и отново остави Каладин в тъмното.

78. Противоречия

„ОнотебяхаизоставениОчевидноеотестествотонавръзкатаНокъдекъдекъдекъдеВнезапноОсъзнаванекатотоплинатанаслънцетоТесапришинТрябваданамеримединМожемлидаизползвамеНеверенМожемлидаизработиморъжие.“

Из „Диаграмата“, Подова дъска 17, откъс 2, всяка втора буква започва от първата

В мрака виолетовите сфери на Шалан даваха живот на дъжда. Без сферите тя не можеше да види капките, а само да чуе смъртта им върху камъните и върху плата на навеса си. Със светлината всяка падаща водна капчица просветваше за кратко като звездно духче.

Тя седеше в края на навеса, понеже обичаше да поглежда дъжда докато рисува, докато останалите учени седяха по-навътре. Същото правеха и Вата, и двама от войниците му — наблюдаваха я като небесни змиорки в периода на гнездене с едно малко. Забавна ѝ беше готовността им да я защитават; всъщност те изглеждаха горди да бъдат нейни войници. Очакваше да избягат от нея след помилването.

Четири дни от Дъждовния сезон и тя все още харесваше времето. Защо ли тихият звук на слабия дъжд засилваше въображението ѝ? Около нея бавно се топяха духчета на създаването — повечето приемаха очертанията на разни неща от стана. Мечовете постоянно влизаха и излизаха от ножниците, мъничките палатки се развързваха и се вееха в невидимия вятър. Тя рисуваше Ясна, както изглеждаше в онази нощ преди малко повече от месец, когато Шалан я видя за последен път. Облегната на бюрото в сумрачната корабна каюта, ръката ѝ отмяташе назад косата, освободена от обичайните сплетени прически. Изтощена, сломена, ужасена.

Рисунката не изобразяваше точно определен Спомен — не както Шалан ги виждаше обикновено. Това бе пресъздаване на нейните възпоминания, тълкуване, което не беше точно. Шалан се гордееше с произведението, понеже то улавяше противоречията на Ясна.

Противоречия. Те правеха хората истински. Ясна — изтощена, но все още някак силна; даже по-силна, заради уязвимостта, която разкриваше. Ясна — ужасена, но и храбра, понеже едното позволяваше на другото да съществува. Ясна — сломена, но и могъща.

Напоследък Шалан опитваше да произвежда повече такива рисунки — съчетания от собствените ѝ представи. Нейните образи щяха да бъдат по-долнокачествени, ако можеше да възпроизвежда само изживяното. Трябваше да може да твори, а не само да подражава.

И последното духче на сътворяването изчезна — изобразяваше разплискват от ботуш локва. Хартията се вдлъбна, щом Шарка се намести върху листа.

Той изсумтя.

— Безполезни работи.

— Духчетата на сътворяването?

— Те не правят нищо. Носят се насам-натам, гледат и се възхищават. Повечето духчета си имат цел. Тези просто са привлечени от целта на някой друг.

Шалан се облегна и се замисли по това, както Ясна я бе научила. Близо до нея учените и ардентите спореха колко голям ще да е бил Домът на Бурята. Навани свърши работата си добре — по-добре, отколкото Шалан въобще се надяваше. Сега учените на войската работеха под заповедите на Шалан.

Около нея в нощта безбройно множество близки и далечни светлини сочеха необозримостта на въоръжените сили. Дъждът продължаваше да пръска надолу и да хваща пурпурната Светлина от сферите. Тя беше подбрала сфери само от един цвят.

— Художницата Елесет — обърна се Шалан към Шарка — веднъж направила опит. Извадила само напълно заредени сфери в рубинен цвят, за да осветяват студиото ѝ. Искала да види как ще се отрази изцяло червената светлина на нейното изкуство.

— Ммм — обади се Шарка. — И какво се получило?

— Най-напред, по време на рисуването, цветът на светлината ѝ повлиял много. Използвала твърде малко червено и цветните полета изглеждали умити.

— Не е изненада.

— Както и да е, любопитното нещо е ставало, ако тя продължавала да работи — продължи Шалан. — Ако рисувала в продължение на часове на такава светлина, отражението на светлината отслабвало. Цветовете на произведенията ѝ ставали по-добре съчетани, а изображенията на цветя — по-живи. Най-накрая заключила, че умът ѝ е заменял вижданите от нея цветове. И наистина, ако сменяла цвета на светлината при работа, известно време продължавала да рисува, сякаш стаята все още е червена, а тя отвръщала на новия цвят.

— Мммм — доволно произнесе Шарка. — Хората могат да виждат света такъв, какъвто той не е. Затова и лъжите ви могат да бъдат толкова силни. Вие сте в състояние да не признавате, че те са лъжи.

— Това ме плаши.

— Защо? Прекрасно е.

За него тя беше предмет на проучване. За миг разбра как трябва да я е виждал Каладин, докато тя говореше за пропастното чудовище. Тя се възхищаваше от красотата и от външността му и бе забравила действителността на изхождащата от него опасност.

— Плаши ме — продължи Шалан — понеже всички ние виждаме света в някаква лична светлина, и тази светлина променя възприятието ни. Не виждам ясно. Искам, но не знам дали изобщо мога.

После нещо наруши шума на дъжда и в палатката влезе Далинар Колин. С изопнат гръб, посивял, той приличаше повече на пълководец, отколкото на крал. Тя нямаше негови рисунки. Това изглеждаше голям пропуск от нейна страна, тъй че тя си взе Спомен от него — как влиза под навеса, а един адютант държи чадър над главата му.

Той отиде до Шалан.

— А, ето те. Жената, която оглави похода.

Шалан със закъснение стана и се поклони.

— Върховни принце?

— Взела си моите писари и картографи — развеселено продължи Далинар. — Вдигат шум за това като дъжда. Уритиру. Домът на Бурята. Как го направи?

— Не съм го направила аз. Направи го Сиятелната Навани.

— Тя твърди, че си я убедила.

— Аз… — Шалан се изчерви. — Просто бях там, а тя промени мнението си…

Далинар отсечено кимна настрана и адютантът му отиде до спорещите учени. Заговори им тихо и те станаха — някои бързо, а други неохотно — излязоха в дъжда и оставиха книжата си. Адютантът ги последва и Вата погледна Шалан. Тя му кимна и отпрати него и останалите войници.

Скоро Шалан и Далинар бяха сами в шатрата.

— Казала си на Навани, че Ясна е разкрила тайните на Сияйните рицари — започна Далинар.

— Да.

— Сигурна си, че Ясна не те е подвела някак — продължи той — или не те е оставила да залъжеш сама себе си; това би ѝ приличало много повече.

— Сиятелни господарю, аз… не мисля, че е… — Тя пое дъх. — Не. Не ме подведе.

— Как можеш да бъдеш уверена?

— Видях го — обясни Шалан. — Видях какво прави тя и говорихме за него. Ясна Колин не използваше Превръщател. Тя самата Превръщаше.

Далинар скръсти ръце и погледна встрани от Шалан в нощта.

— Смятам, че се очаква да възстановя Сияйните рицари. Първият човек, на когото смятах, че мога да разчитам за работата, излезе убиец и лъжец. Сега ми казваш, че Ясна може и да е притежавала истински сили. Ако това е вярно, то аз съм глупак.

— Не разбирам.

— Подбирайки Амарам — обясни Далинар — извърших това, което смятах за своя задача. Сега се питам дали не съм бъркал през цялото време и дали всъщност възстановяването им никога не е било мой дълг. Възможно е те да се възстановяват сами, а аз да се меся нахално. Ти ми даде много храна за размисъл. Благодаря ти.

Той не се усмихна при тези думи; в действителност изглеждаше изключително притеснен. Обърна се да си върви и сключи ръце зад гърба.

— Сиятелни господарю Далинар? — попита го Шалан. — Ами ако задачата Ви не е била да възстановите Сияйните рицари?

— Току-що казах това — отвърна той.

— Ако наместо това задачата Ви е била да ги съберете?

Той отново я погледна и зачака. Шалан усети да я облива студена пот. Какво правеше тя?

Понякога трябва да казвам на някого, помисли си тя. Не мога да държа всичко, както правеше Ясна. Това е твърде важно. Беше ли Далинар Колин подходящият човек?

Е, определено не можеше да се сети за никой по-добър.

Шалан протегна напред дланта си, вдиша и източи една от сферите. После издиша и изпусна във въздуха между себе си и Далинар облак от блестяща Светлина на Бурята. Превърна го в мъничко изображение на Ясна — току-що нарисуваното от нея — върху дланта си.

— Всемогъщи във висините — прошепна Далинар. Над него избуя едно-едничко духче на страхопочитанието и се разпростря като кръга от хвърлен в езерце камък. През живота си Шалан бе виждала такива духчета много малко пъти.

Далинар се приближи, изпълнен с благоговение, и се наведе, за да разгледа образа на Шалан.

— Мога ли? — попита той и протегна ръка.

— Да.

Той докосна изображението и то отново се преля в трепкаща Светлина. Щом отдръпна пръста си, то се възстанови.

— Това е просто илюзия — обясни Шалан. — Не мога да създам нищо действително.

— Невероятно е — изрече Далинар с толкова тих глас, че тя едва го чуваше заради тропота на дъжда. — Чудесно е.

Той вдигна поглед към нея и в очите му имаше — смайващо — сълзи.

— Ти си една от тях.

— Може би донякъде? — отвърна Шалан; чувстваше се неудобно. Този мъж, тъй властен, тъй изключителен, не биваше да плаче пред нея.

— Не съм луд — рече той, явно повече на себе си. — Бях решил, че не съм, но не е същото като да го знаеш. Всичко е вярно. Те се връщат.

Той отново докосна образа.

— Ясна ли те научи на това?

— По-скоро сама се натъкнах на него — отвърна Шалан. — Смятам, че съм била отведена при нея, за да може да ме учи. За съжаление нямахме много време за това.

Тя се намръщи и призова обратно Светлината на Бурята; сърцето ѝ биеше учестено заради стореното.

— Трябва на теб да дам златното наметало — каза Далинар, изправи се, обърса очи и гласът му отново стана твърд. — Да те поставя начело на тях. Тъй че ние…

— Аз? — изпищя Шалан и си помисли какво щеше да означава това за другата ѝ самоличност. — Не, не мога! Искам да кажа, Сиятелни господарю, сър, правеното от мен е полезно най-вече ако никой не знае, че то е възможно. Тоест, ако всички търсят моите илюзии, никога няма да ги преметна.

— Да ги преметнеш? — попита Далинар.

Може би не най-добрият подбор на дума за Далинар.

— Сиятелни господарю Далинар!

Шалан напрегнато се обърна, изведнъж разтревожена, че някой е видял какво направи тя. Към палатката дойде жилава жена-вестоносец, подгизнала от вода; къдрици коса се бяха измъкнали от плитките ѝ и бяха залепнали за лицето.

— Сиятелни господарю Далинар! Сър, забелязани са паршенди!

— Къде?

— На източната страна на това плато — задъхано обясни жената. — Смятаме, че са отряд съгледвачи.

Далинар премести поглед от вестоносеца към Шалан, после изруга и се стрелна навън в дъжда.

Шалан захвърли скицника си на стола и го последва.

— Това може да бъде опасно — обади се Далинар.

— Оценявам загрижеността Ви, Сиятелни господарю — тихо започна тя. — Но смятам, че всъщност мога да понеса някое копие в стомаха, а уменията ми ще ме излекуват и няма да има и белег. Вероятно аз съм най-трудният за убиване човек в целия лагер.

Известно време Далинар вървеше мълчаливо.

— Падането в пропастта? — тихичко попита той.

— Да. Смятам, че трябва да съм спасила и капитан Каладин, въпреки че не знам как съм го постигнала.

Той изръмжа. Крачеха бързо из дъжда, а водата мокреше косата и дрехите на Шалан. На нея всъщност ѝ се налагаше да тича, за да ходи в крачка с Далинар. Проклетите алети и дългите им крака. Гвардейците от Мост Четири дотърчаха и се наместиха между тях.

Тя дочу викове в далечината. Далинар отпрати хората по-далечко, за да предостави на себе си и на Шалан някаква степен на усамотение.

— Можеш ли да Превръщаш? — тихо попита Далинар. — Като Ясна?

— Да — отговори Шалан. — Но не съм го упражнявала много.

— Би могло да се окаже много полезно.

— Но е и много опасно. Ясна не искаше да се упражнявам без нея, но когато вече е мъртва… Е, най-накрая ще постигна повече с това. Сър, моля Ви да не казвате никому за него. Поне засега.

— Ето защо Ясна те е взела като повереница — заключи Далинар. — Затова и е искала да се омъжите за Адолин, нали? За да те обвърже с нас?

— Да — отвърна Шалан и се изчерви в тъмното.

— Сега много неща изглеждат по-разбираеми. Ще кажа за теб на Навани и на никой друг и ще я закълна да пази тайна. Тя може да пази тайна, ако ѝ се налага.

Шалан понечи да се съгласи, но спря. Ясна това ли би казала?

— Ще те върнем в стана — тихо продължи Далинар, загледан напред. — Незабавно, с охрана. Все ми едно колко трудно е да бъдеш убита. Твърде си ценна, за да те излагаме на опасност при този поход.

— Сиятелни господарю — продума Шалан и разплиска една локва, доволна, че носи ботуши, а под полата панталони — Вие не сте мой крал, нито пък Върховен принц. Нямате власт над мен. Моята задача е да намеря Уритиру, тъй че Вие няма да ме върнете обратно. И ми обещайте в името на честта си, няма да казвате никому какво мога да правя, докато аз не разреша. Това включва и Сиятелната Навани.

Той се спря и я изгледа изненадано. После изръмжа — лицето му не се виждаше.

— Виждам Ясна в теб.

Шалан рядко бе получавала такава похвала.

В дъжда се залюляха и се приближиха светлини. Войниците носеха светилници със сфери. Вата и хората му дотърчаха — оставени бяха назад, а Мост Четири ги задържа за миг.

— Много добре, Сиятелна — обърна се Далинар към Шалан. — Засега тайната ти ще остане тайна. Ще разговаряме по-нататък, след като този поход приключи. Чела си за моите видения?

Тя кимна.

— Светът ще се промени — започна Далинар и пое дълбоко дъх. — Ти ми даваш надежда, истинска надежда, че можем да го променим в правилната посока.

Съгледвачите отдадоха чест и хората от Мост Четири се разделиха, за да допуснат водача им до Далинар. Човекът бе пълен, с широкопола кафява шапка, която ѝ напомни за шапката на Воал. Носеше войнишки гащи, но над тях — кожена дреха, а и определено не изглеждаше готов за бой.

— Башин — заговори го Далинар.

— Паршендите са на съседното плато, сър — започна Башин и посочи. — Натъкнаха се на един от разузнавателните ми отряди. Момчетата бързо вдигнаха тревога, но загубихме и тримата.

Далинар тихичко изруга, после се обърна към Върховния господар Телеб — той дойде от другото направление в Броня, която беше боядисал в сребърно.

— Вдигай войската, Телеб. Всички в бойна готовност.

— Слушам, Сиятелни господарю — отвърна Телеб.

— Сиятелни господарю Далинар — продължи Башин. — Момчетата убиха един от ония черупкоглави, преди да загинат. Сър… трябва да го видите. Нещо се е променило.

Шалан потрепера и се почувства мокра и простинала. Разбира се, беше си взела непромокаеми дрехи, но това не значеше, че стоенето на дъжда е приятно. Останалите носеха връхни дрехи, ала май не обръщаха особено внимание на дъжда повече от това. Вероятно смятаха за неизбежно измокрянето по време на Дъждовния сезон. Още нещо, за което защитеното ѝ детство не я бе подготвило.

Далинар не възрази, когато Шалан потегли с него към близкия мост — един от по-подвижните, носен от мостовите отряди на Каладин, мъже с дъждобрани и шапки с козирки. От другата страна на моста войници влачеха нещо и пред тях вървеше мъничка водна вълна. Тялото на един от паршендите.

Шалан бе виждала само трупа, който откри в пропастта с Каладин. Беше го нарисувала по-рано, а този тук изглеждаше съвсем различно. Имаше коса — е, нещо като коса. Тя се наведе и установи, че е по-гъста от човешката, а и на пипане бе твърде… гладка. Това ли беше точната дума? Лицето бе шарено, като на паршите, като това имаше яркочервени черти през черното. Тялото беше стройно и силно, а и нещо бе прораснало и стърчеше изпод кожата на откритите ръце. Шалан го докосна и го намери твърдо и неравно, като черупка на краб. Всъщност лицето бе покрито с някаква тънка, грапава черупка точно над бузите; тя продължаваше по страните и отзад на главата.

— Такъв вид не сме виждали преди, сър — обърна се Башин към Далинар. — Погледнете тези ръбове. Сър… някои от убитите момчета имаха изгаряния. В дъжда. Най-страшното нещо, което съм виждал…

Шалан вдигна поглед към тях.

— Какво искаш да кажеш с това „вид“, Башин?

— Някои паршенди имат коса — обясни мъжът. Беше тъмноок, но очевидно високопоставен, въпреки че нямаше военен чин. — Други са с черупка. Ония, които срещнахме навремето с крал Гавилар, те бяха… различно устроени от тия, с които се бием.

— Имат обособени подвидове? — предположи Шалан. Такива бяха и някои кремлинги — живееха в кошери, имаха различни функции и разнообразни форми.

— Може би намаляваме броя им — обърна се Далинар към Башин. — Принуждаваме ги да изпращат в боя тяхното съответствие на светлооките.

— А изгарянията, Далинар? — попита Башин и се почеса по главата под шапката.

Шалан протегна ръка, за да провери цвета на очите на паршенда. Дали и те като хората имаха светлооки и тъмнооки? Тя повдигна клепача.

Окото под него беше съвсем червено.

Тя изпищя, отскочи назад и дръпна ръка към гърдите си. Войниците изругаха и се заоглеждаха, а мигове по-късно в ръката на Далинар се появи неговият Меч.

— Червени очи — прошепна Шалан. — Вече се случва.

— Червените очи са просто предание.

— Ясна имаше цял бележник със споменавания за това, Сиятелни господарю — разтреперано изрече Шалан. — Пустоносните са тук. Времето е малко.

— Хвърлете тялото в пропастта — нареди Далинар на хората си. — Съмнявам се, че ще можем да го изгорим лесно. Всички да бъдат поставени в готовност. Гответе се за нападение през нощта. Те…

— Сиятелни господарю!

Шалан се обърна при появата на огромен мъж в доспехи; по сребристата му Броня се стичаше вода.

— Намерихме още един, сър — докладва Телеб.

— Мъртъв? — попита Далинар.

— Не, сър — отвърна Броненосецът и посочи. — Дойде право при нас, сър. Седнал е на един камък ей там.

Далинар погледна Шалан, а тя сви рамене. Той тръгна в дадената от Телеб посока.

— Сър? — обади се Телеб; гласът му кънтеше в шлема. — Необходимо ли е…

Далинар не обърна внимание на предупреждението, а Шалан забърза след него заедно с Вата и двамата му телохранители.

— Не трябва ли да се връщате? — тихичко я попита той.

В името на Бурите, лицето му изглеждаше страховито на мъждивата светлина, въпреки уважението в гласа. Тя не можеше да не го вижда като мъжа, който едва не я уби сред Ничиите хълмове.

— Ще бъда в безопасност — тихо отвърна тя.

— Може и да имате Острие, Сиятелна, но все пак можете да умрете от някоя стрела в гърба.

— Малко вероятно в този дъжд — беше отговорът ѝ.

Той тръгна след нея и не възрази повече. Опитваше да върши възложената му от нея работа. За съжаление Шалан установяваше, че не обича особено да бъде пазена.

Повървяха малко под дъжда и намериха паршенда. Седеше на скала, висока приблизително колкото човешки ръст. Явно нямаше оръжия, а около скалата му стояха стотина алетски войници с насочени нагоре копия. Шалан не можеше да различи повече, понеже той бе седнал отсреща на пропастта, а към платото му водеше подвижен мост.

— Казал ли е нещо? — тихо попита Далинар, щом Телеб се приближи.

— Не и нещо, за което да знам — отвърна Броненосецът. — Просто си седи там.

Шалан надзърна през пропастта към самотния неприятелски войник. Той се изправи и заслони очи от дъжда с ръка. Войниците долу се размърдаха и издигнаха копията си още по-заплашително.

— Белязан? — прозвуча гласът на паршенда. — Белязан, това ти ли си? И Лейтен?

Един от гвардейците на Далинар изруга. Той отърча по моста, последван от още неколцина мостови.

Върнаха се миг по-късно. Шалан ги доближи, за да чуе какво шепне началникът им на Далинар.

— Той е, сър — рече Белязания. — Променил се е, но нека Бурите да ме отнесат, ако бъркам — той е. Шен. Месеци наред мъкна мостовете с нас, после изчезна. Ето го сега. Казва, че иска да се предаде на Вас.

79. Към центъра

„Въпрос: към каква цел трябва да се стремим? Отговор: целта е съхраняването, опазването на зрънце човешка природа през приближаващата буря. Въпрос: каква цена трябва да заплатим? Отговор: цената няма значение. Човешкият род трябва да оцелее. Ние носим бремето на вида и всички други съображения бледнеят пред това.“

Из „Диаграмата“, Катехизис от задната страна на натюрморта с цветята, откъс 1

Далинар стоеше прав, със сключени зад гърба ръце, чакаше в щабната шатра и слушаше трополенето на дъжда по плата. Подът на палатката бе мокър. Неизбежно по време на Дъждовния сезон. Знаеше го от неприятен личен опит — неведнъж бе провеждал походи по това време на годината.

Беше ден след откриването на двамата паршенди в Равнините — на мъртвия и на другия, наричан от мостовите Шен, или пък Рлаин, както той твърдеше да е името му. Самият Далинар бе разрешил той да бъде въоръжен.

Шалан твърдеше, че всички парши били Пустоносни в зародиш. Далинар имаше отлични основания да вярва на думите ѝ, сещайки се какво му показа тя. Но какво да прави? Сияйните се завърнаха, а очите на паршендите станаха червени. Далинар изпитваше чувството, че опитва да удържи бент от рухване и едновременно с това не знае откъде всъщност протича водата.

Навесът на палатката се разтвори и вътре се пъхна Адолин, който придружаваше Навани. Тя остави дрехата си за дъждовно време на закачалката до входа, а Адолин хвана някаква кърпа и започна да подсушава косата и лицето си.

Адолин бе сгоден за една от Сияйните рицари. Тя казва, че все още не е такава, напомни си Далинар. В това имаше смисъл. Човек можеше да бъде опитен копиеносец и без да бъде войник. Едното означаваше умение, а другото положение.

— Водят ли паршенда? — попита Далинар.

— Да — отвърна Навани и приседна на един от столовете. Адолин не зае мястото си, но намери кана с пречистена дъждовна вода и си сипа чаша. Потропваше с пръсти по калаения съд, докато пиеше.

Всички бяха неспокойни след откриването на червенооките паршенди. След като в онази нощ нападение не последва, Далинар поведе и трите войски във втори ден поход.

Бавно доближаваха центъра на платата — поне според изчисленията на Шалан. Вече бяха доста отвъд проучените от съгледвачите местности. Сега трябваше да разчитат на картите на младата жена.

Навесът отново се разтвори и вътре прекрачи Телеб с пленника. Далинар повери „Рлаин“ на върховния господар и на личната му гвардия, понеже не му хареса колко го защитаваха мостовите. Той обаче покани лейтенантите им — Белязания и готвача-рогоядец, когото наричаха Скалата — на разпита. И двамата влязоха след Телеб и хората му. Генерал Хал и Ренарин бяха в друга палатка с Аладар и Роион и преглеждаха тактиката за времето, когато ще доближат стана на паршендите.

Навани се попривдигна в стола, наведе се напред и присви очи към пленника. Шалан искаше да присъства, но Далинар ѝ обеща всичко да бъде записано за нея. За щастие Отецът на Бурите ѝ бе дал някакъв разум и тя не настоя. На Далинар му се струваше опасно толкова много от тях да се намират близо до този съгледвач.

Той смътно си спомняше за парша-гвардеец, който от време на време беше заедно с мъжете от Мост Четири. Човек можеше да срещне парши навсякъде, но щом този взе да носи копие, веднага стана забележим. Не че имаше нещо друго забележително в него — все същото набито тяло, пъстра кожа и безизразни очи.

Създанието пред него въобще не беше такова. Представляваше завършен паршендски воин, с оранжевата черупка на главата и с плочите на гърдите, бедрата и ръцете. Беше висок колкото алет, а и по-мускулест.

При все че не носеше оръжие, стражите му се държаха, сякаш е най-опасното нещо на това плато — а той вероятно бе точно това. С пристъпването си той отдаде чест на Далинар с ръка на гърдите. Като останалите мостови. На челото си носеше тяхната татуировка — тя се издигаше нагоре и се сливаше с черупката на главата му.

— Седни — нареди Далинар и кимна към столчето в средата.

Рлаин се подчини.

— Съобщават ми — започна Далинар, — че отказваш да ни разкриеш каквото и да било за намеренията на паршендите.

— Те не са ми известни — отвърна Рлаин. Служеше си с ритмичните напеви на паршендите, но говореше алетски много добре. По-добре от кой да е парш, когото Далинар бе чувал.

— Бил си съгледвач — продължи Далинар със сключени зад гърба ръце. Стараеше се да се извисява над паршенда, но достатъчно надалеч, та оня да не може да посегне към него, без най-напред Адолин да застане насреща му.

— Тъй вярно.

— Колко време?

— Около три години — обясни Рлаин. — В различни военни лагери.

Застанал наблизо, Телеб — с махнато забрало — се извърна и вдигна вежда към Далинар.

— Отговаряш, когато аз те питам — подзе Далинар. — Но не и на останалите. Защо?

— Вие сте мой началник.

— Ала ти си от паршендите.

— Аз…

Той сведе поглед към земята, а раменете му се смъкнаха. Вдигна ръка до главата си и я докосна точно на гънката на кожата, там, където свършваше черупката.

— Нещо много лошо става, сър. Гласът на Ешонаи… на платото оня ден, когато тя дойде, за да се срещне с принц Адолин…

— Ешонаи — подкани го Далинар. — Паршендският Мечоносец?

До него Навани дращеше върху хартията и записваше всяка изречена дума.

— Да. Тя бе мой началник. Сега обаче…

Той вдигна очи и въпреки непривичната кожа и особения изговор Далинар разпозна върху лицето му скръб. Ужасна мъка.

— Сър, имам основания да смятам, че всички, които познавам… всички, които съм обичал… са унищожени, а на тяхно място са останали чудовища. Може би слушачите, паршендите — вече не съществуват. Нищо не ми е останало…

— Останало ти е — обади се Белязания иззад пръстена от гвардейци. — Ти си от Мост Четири.

Рлаин го изгледа.

— Аз съм предател.

— Ха! — обади се Скалата. — Е, дребна неприятност. Може да бъде оправена.

Далинар махна с ръка, за да накара мостовите да замълчат. После погледна Навани и тя му даде знак да продължи.

— Кажи ми — рече Далинар — как си се укривал сред паршите.

— Аз…

— Войнико — ревна Далинар. — Това е заповед.

Рлаин се надигна на столчето. Невероятно, но сякаш искаше да се подчинява — като че се нуждаеше от нещо, което да му дава сила.

— Сър — обясни Рлаин. — Просто е нещо, което моят народ може да прави. Ние си избираме форма в зависимост от нуждите си, в зависимост от работата, която имаме да вършим. Една от тези форми — безличната — прилича много на паршите. Лесно е да се укрием сред тях.

— Ние водим много точна сметка на своите парши — възрази Навани.

— Да — отвърна Рлаин — и нас ни забелязват, ала рядко ни задават въпроси. Кой задава въпрос, колчем открие на земята още една сфера? Тя не е нещо подозрително. Просто късмет.

Опасна почва, помисли си Далинар и забеляза промяната в гласа на Рлаин — ритъма, с който говореше той. Не му харесваше отношението към паршите.

— Ти обясняваше за паршендите — продължи Далинар. — Това има нещо общо с червените очи?

Рлаин кимна.

— Какво означава това, войнико? — попита го Далинар.

— Това означава, че нашите богове са се завърнали — прошепна Рлаин.

— Кои са вашите богове?

— Те са душите на древните. На ония, които са наредили унищожението.

Този път в гласа му имаше друг ритъм, бавен и почтителен. Той вдигна поглед към Далинар.

— Те мразят вас, хората, сър. Новата форма, която са дали на моя народ… тя е нещо ужасно. Тя ще донесе нещо ужасно.

— Можеш ли да ни отведеш към града на паршендите? — попита Далинар.

Гласът на Рлаин отново се промени. Различен ритъм.

— Моят народ…

— Каза, че са изчезнали — изрече Далинар.

— Може би — отговори Рлаин. — Достатъчно се приближих, та да видя войска, десетки хиляди. Но те определено са оставили някого и в другите форми. Старите? Младите? Кой наглежда децата ни?

Далинар доближи Рлаин и махна на Адолин, който разтревожено вдигна ръка. Той се наведе и положи длан върху рамото на паршенда.

— Войнико — започна Далинар, — ако думите ти са точни, то тогава най-важното нещо, което можеш да сториш, е да ни заведеш при своя народ. Аз ще се погрижа мирните жители да бъдат защитени — давам честната си дума. Ако с твоя народ се случва нещо ужасно, то ти си длъжен да ми помогнеш да го спра.

— Аз… — Рлаин вдиша дълбоко. — Тъй вярно — произнесе той в различен ритъм.

— Отиди при Шалан Давар — нареди Далинар. — Опиши ѝ пътя и съставете карта за нас. Телеб, можеш да предадеш пленника в разпореждане на Мост Четири.

Високият Броненосец кимна. Всички си излязоха в дъжда, Далинар въздъхна и седна до Навани.

— Вярваш ли на думата му?

— Не знам — призна Далинар. — Но нещо го е разтърсило, Навани. И то здраво.

— Той е паршенд — възрази тя. — Може и да разбираш погрешно движенията и изразите му.

Далинар се наклони напред и сключи ръце пред себе си.

— Броенето? — попита той.

— Остават три дни — отвърна Навани. — Три дни до Светлия ден.

Толкова малко време.

— Ускоряваме ход.

Навътре. Към центъра.

И към съдбата.

80. Да се сражаваш с дъжда

„Ти трябва да станеш крал. На всичко.“

Из „Диаграмата“, „Напътствия“, обратна страна на опората за крака, откъс 1

Шалан се бореше с вятъра и увиваше дрехата за бурно време — отмъкната от един войник — плътно около себе си, докато се катереше с мъка по хлъзгавия наклон.

— Сиятелна? — обади се Газ. Той хвана шапката си, та да не отхвръкне тя. — Убедена ли сте, че искате да направите това?

— Разбира се, че съм — отговори Шалан. — Дали това, което върша, е мъдро… е, това е нещо друго.

Тези ветрове бяха необичайни за Дъждовния сезон, смятан за време на спокоен валеж — време за съзерцаване на Всемогъщия, отдих от бурите.

Може би тук, в земите на бурята, нещата бяха различни. Тя се изкачи нагоре по скалите. Пустите равнини ставаха все по-негостоприемни с напредването на войските — вече осми ден в поход — по картата на Шалан, начертана от нея с помощта на бившия мостови Рлаин.

Шалан изкачи скалното образувание и съзря описваната от съгледвачите гледка. Вата и Газ се препъваха зад нея и мърмореха за студа. Пред Шалан се простираше сърцето на Пустите равнини. Вътрешните плата, никога не изследвани от хора.

— Тук е — изрече тя.

Газ се почеса по мястото под превръзката за окото.

— Скали?

— Да, гвардеецо Газ — отвърна Шалан. — Скали. Красиви, чудесни скали.

В далечината тя забеляза сенки, обвити в завеса от дъждовна мъглица. Погледнати така, заедно, те можеха да бъдат сбъркани. Това беше град. Град, покрит с вековни наслоявания от крем, като детски строителни кубчета, залети от множество вълни разтопен восък. За невъоръженото око без съмнение доста приличаше на останалите части на Пустите равнини. Но беше много, много повече.

Доказателство. Дори образуванието, на което Шалан стоеше, вероятно някога е било сграда. Очукана от наветрената страна, засипана с крем от подветрената, тя създаваше издутия, неравен склон, по който те се катериха.

— Сиятелна!

Тя пренебрегна гласовете отдолу и нетърпеливо махна за далекогледа. Газ ѝ го даде и тя нетърпеливо огледа платата напред. За съжаление, нещото се бе замъглило в края. Тя опита да го почисти под дъжда, но мъглата беше отвътре. Проклето устройство.

— Сиятелна? — попита Газ. — Ние не бива ли, ъъ, да послушаме думите на ония там долу?

— Забелязани са още от уродливите паршенди — рече тя и отново надигна далекогледа. Не би ли трябвало създателят му да го е направил запечатано отвътре, за да не допуска влагата там?

Газ и Вата отстъпиха, когато неколцина от Мост Четири достигнаха върха.

— Сиятелна — обясни един от тях. — Върховният принц Далинар оттегли авангарда и отдели обезопасен участък на платото зад нас.

Той беше висок, хубав мъж; ръцете му изглеждаха твърде дълги за тялото. Шалан с неудоволствие изгледа вътрешните плата.

— Сиятелна — неохотно продължи мостовият, — той заяви, че ако не дойдете, ще изпрати Адолин да Ви… ъъ… донесе обратно, преметната през рамо.

— Ще ми се да го видя как извършва това — отговори Шалан. Звучеше малко романтично, като в някой роман. — Толкова ли се тревожи от паршендите?

— Шен… тоест… Рлаин твърди, че се намираме на тяхното плато, Сиятелна. Забелязани са били твърде много от караулите им. Моля Ви.

— Трябва да отидем там — каза Шалан и посочи. — Там са тайните.

— Сиятелна…

— Много добре — съгласи се тя, обърна се и се понесе надолу по склона. Хлъзна се и това не се получи с особено достойнство, но Вата пое ръката ѝ, преди тя да се прекатури по лице.

Щом слязоха, бързо прекосиха по-малкото плато и се присъединиха към съгледвачите, потеглили към войската. Рлаин казваше, че той самият не знаел нищо за Клетвената порта, а и не бил твърде осведомен за града, който наричаше „Нарак“ наместо Дом на Бурите. Според него народът му се настанил тук за постоянно след нахлуването на алетите.

По време на придвижването напред войниците на Далинар забелязваха все повече паршенди и се сблъскваха за кратко с тях. Според генерал Хал целта на набезите била да отклонят войските от пътя им, макар Шалан да не знаеше как биха съобразили това — но знаеше, че ѝ омръзва да се чувства непрекъснато подгизнала. Бяха тук вече почти две седмици и някои от войниците замърмориха, че всички трябвало скоро да се върнат в лагерите или да се изложат на опасността да не го направят преди подновяването на бурите.

Шалан прекоси моста и подмина няколко реда копиеносци, заели позиция зад ниските вълнообразни издатини в камъка — вероятно основите на стари стени. Намери Далинар и останалите Върховни принцове в палатка в центъра на лагера — една от шест еднакви, като не се разбираше веднага в коя са тримата. Предположи, че това е някаква мярка за безопасност. Когато влезе вътре, тя се намърда точно посред разговора им.

— Това плато няма много добри отбранителни позиции — заяви Аладар и махна към картата, опната на походната маса пред тях. — Предпочитам да нападнем тук, отколкото да продължаваме нататък.

— А и ако продължим нататък — тросна се Далинар — ще се изложим на опасността да се разделим по време на нападение — половината на едно плато, а другата половина на друго.

— А на тях трябва ли им да нападат? — попита Роион. — Ако бях на тяхно място, просто щях да се построя ей там, уж се приготвям за нападение, но нямаше да нападна. Щях да стоя и да принудя неприятеля да затъне в очакване на пристъп, докато бурите не се върнат!

— Доводът му е смислен — рече Аладар.

— Довери се на страхливеца — отбеляза Себариал — за най-умния начин за измъкване от боя.

Той седеше заедно с Палона на масата, ядеше плодове и се усмихваше приятно.

— Аз не съм страхливец — обади се Роион и сви ръце в юмруци край хълбоците си.

— То не е обидно — обясни Себариал. — Обидите ми са много по-тънки. Това беше похвала. Стига да можех, Роион, щях да те поставя да водиш всички войни. Смятам, че би имало много по-малко жертви, а и цената на бельото ще се удвои веднага щом войниците разберат, че ти си начело. Бих направил състояние.

Шалан подаде мократа си дреха на прислужника, свали шапка и се зае да суши косата си с кърпа.

— Трябва да сме по-близо до центъра на Равнините — започна тя. — Роион е прав. Не приемам да стануваме. Паршендите просто ще ни изморят с чакане.

Останалите я изгледаха.

— Не знаех — започна Далинар, — че ти определяш нашата тактика, Сиятелна Шалан.

— Ние сбъркахме, Далинар — включи се Себариал — като я оставихме толкова да си разиграва коня. Може би трябваше да я изхвърлим от Иглата преди седмици, още когато дойде на оная среща.

Шалан се готвеше да отвърне, когато навесът се раздели и влезе Адолин; от Бронята му течеше вода. Той вдигна наличника. В името на Бурите… изглеждаше тъй добре, дори и когато се вижда само половината от лицето му. Той се усмихна.

— Определено са раздразнени — заяви той. Видя я и ѝ се усмихна бързо, преди да издрънчи към масата. — Навън има поне десет хиляди от уродливите паршенди, и те се движат на отряди по платото.

— Десет хиляди — изръмжа Аладар. — Можем да се оправим с десет хиляди. Дори и ако местността е в тяхна полза, дори и ако трябва да нападаме, а не да се отбраняваме, би трябвало леко да се оправим с толкова. Имаме над тридесет хиляди.

— Дошли сме да направим това — подчерта Далинар. Той погледна Шалан и тя се изчерви от одевешното си натрапничество. — Твоята порта, тази, за която смяташ, че е там. Къде би се намирала?

— Близо до града — каза Шалан.

— Ами червените очи? — попита Роион. Изглеждаше много притеснен. — Ами светкавиците, които предизвикват при бой? В името на Бурите, когато говорех по-рано, нямах предвид, че искам да вървим по-нататък. Просто се притеснявах от това какво могат да направят паршендите. Аз… няма лесен начин това да бъде сторено, нали така?

— Според Рлаин — обясни Навани, седнала настрана — само войниците им могат да скачат от плато на плато, но можем да предполагаме, че и новата форма го умее. Настъпим ли, могат да ни се изплъзнат.

Далинар поклати глава.

— Преди години са се настанили в равнините, вместо да избягат, понеже са знаели, че е най-добрата им възможност да оцелеят. Биха били застигнати и унищожени на откритите и равни скали на Земите на Бурята. Тук те разполагат с предимство. Няма да се откажат от него сега. Не и ако смятат, че могат да се бият с нас.

— Следователно, ако искаме да ги заставим да се бият — заключи Аладар, — трябва да заплашим домовете им. Предполагам, че наистина трябва да се насочим към града.

Шалан се отпусна. Всяка стъпка към центъра — според обясненията на Рлаин били на половин ден разстояние — я доближаваше към Портата на Обета.

Далинар се наведе, разпери ръце настрана и сянката му падна върху картите.

— Много добре. Не съм бил целия този път, за да чакам страхливо какво ще хрумне на паршендите. Утре тръгваме навътре, заплашваме града им и ги заставяме да се бият.

— Колкото повече го доближаваме — обади се Себариал, — толкова по-вероятно е да бъдем обкръжени без надежда за отстъпление.

Далинар не отговори, но Шалан знаеше какво мисли той. Изоставили сме надеждата за отстъпление преди дни. Бягството през платата с дни наред би било бедствие, ако паршендите решаха да ги нападат. Алетите щяха да се бият тук и да победят, превземайки убежището Нарак.

Това беше единствената им възможност.

Далинар прекрати заседанието и Върховните принцове се разотидоха, заобиколени от адютанти с чадъри. Скоро останаха само тя, Далинар, Адолин и Навани.

Навани отиде до Далинар и пое ръката му между дланите си. Жест на близост.

— Тази твоя порта — рече Далинар.

— Да? — попита Шалан.

Далинар я погледна в очите.

— Доколко е истинска?

— Ясна бе убедена, че е напълно истинска. Тя никога не е бъркала.

— Сега е крайно лош миг да наруши този си навик — тихо каза той. — Съгласих се да настъпим отчасти заради твоите проучвания.

— Благодаря Ви.

— Не го направих заради науката — продължи Далинар. — От Навани разбирам, че тази врата предлага изключителна възможност за отстъпление. Надявах се да победя паршендите преди да ни е връхлетяла опасността, каквато и да е тя. Според видяното от нас, дошла е рано.

Шалан кимна.

— Утре е последният ден от броенето — рече той. — Драсканиците по стените по време на бурите. Каквото и да е, каквото и да е било, утре заставаме срещу него, и ти си моят изход за всеки случай, Шалан Давар. Ще намериш портата и ще я задействаш. Ако злото ни надвие, измъкваме се по твоя път. Ти може и да си единствената възможност за оцеляване, с която разполагат войските ни и даже Алеткар.

* * *

Дните минаваха, а Каладин отказваше да бъде победен от дъжда.

Закуцука през лагера с патерицата, която Лопен му донесе, ако и да възразяваше, че е твърде рано да става и да се движи.

Станът още пустееше, ако не се броеше някой и друг парш, помъкнал дърва от горите или чували със зърно. В лагера не пристигаха никакви вести за похода. Навярно кралят бе получил нещо по далекосъобщителя, ала не го споделяше с всички останали.

В името на Бурите, това място е призрачно, рече си Каладин, докато куцаше край празните казарми. Дъждът пердашеше чадъра, който Лопен закрепи за патерицата. Вършеше работа. Почти. Подмина разни дъждовни духчета, които излизаха из земята като сини свещи и имаха само по едно око отгоре, по средата. Страшнички бяха. Каладин открай време не ги харесваше.

Бореше се с дъжда. Имаше ли някакъв смисъл в това? Все едно дъждът искаше той да стои вътре, та затова излезе. Дъждът искаше той да се поддаде на отчаянието и Каладин се застави да мисли. Като бяха деца, Тиен му помагаше да разсее унинието. А сега дори самата мисъл за Тиен го караше да помръква още повече. Но не можеше да го избегне. Дъждовният сезон му напомняше за неговия брат. За смях в надвисналата тъма, за бодра радост и безгрижен оптимизъм.

Тези образи воюваха с образите на смъртта на Тиен. Каладин стисна очи и опита да пропъди спомена. За посичането на крехкия, почти необучен юноша. Войниците от ротата на Тиен го бяха сложили в първата редица като примамка; пожертваха го, за да забавят противника.

Каладин стисна зъби и отвори очи. Никакво униние. Без повече хленч и самосъжаление. Да, загуби Сил. През живота си загуби мнозина, които обичаше. Щеше да преживее тази болка, както преживя и другите.

Продължи куцукащата обиколка на казармата. Правеше това по четири пъти на ден. Понякога Лопен идваше с него, но днес Каладин беше сам. Джапаше през локвите и усети, че се усмихва, понеже беше с ботушите, които Шалан му открадна.

Не повярвах и за миг, че е рогоядка, рече си той. Трябва да се постарая да го узнае.

Спря, облегна се на патерицата и се вгледа през дъжда към Пустите равнини. Не виждаше далече. Мъглицата на дъжда му пречеше.

Върнете се невредими, пожела той на участниците в похода. Всички. Този път не мога да ви помогна, ако нещо се обърка.

Скалата, Тефт, Далинар, Адолин, Шалан, всички от Мост Четири — бяха там, без него. Колко по-различно място щеше да е светът, ако Каладин беше по-добър човек? Ако беше използвал силите си и се беше върнал в лагера заедно с Шалан, изпълнен със Светлина на Бурята? Толкова близо бе до това да разкрие на какво е способен…

Обмисляш го от седмици, каза си той. Нямаше да го направиш. Беше прекалено уплашен.

Омразно му беше да го признае, ала това беше истината.

Е, ако подозренията му за Шалан се оправдаеха, Далинар щеше и така да се сдобие със своя Сияен рицар. Навярно тя щеше да се справи по-добре.

Продължи да куцука и свърна обратно към казармата на Мост Четири. Спря, когато видя изискана конска карета с кралския знак, която чакаше пред сградата.

Каладин изруга и забърза. Лопен изтича да го пресрещне, без чадър. Мнозина се отказваха от опитите да се опазят сухи през дъждовния сезон.

— Лопен! Какво става?

— Той те чака, ганчо — отвърна Лопен и настойчиво размаха ръка. — Самият крал.

Каладин закуцука още по-бързо към стаята си. Вратата беше отворена и той надзърна. Видя Елокар, който стоеше и оглеждаше тясното помещение. Моаш пазеше на вратата, а Така — бивш кралски гвардеец — стоеше по-близо до краля.

— Ваше Величество? — обади се Каладин.

— А, мостови — откликна кралят. Страните му бяха зачервени. Пил беше, макар да не изглеждаше пиян. Каладин разбираше. Далинар с неговия неодобрителен поглед го нямаше за някое време и навярно беше приятно да се поотпусне с бутилката.

Когато за пръв път срещна Елокар, Каладин заключи, че му липсва величественост. Странно, обаче сега мислеше, че Елокар изглежда като крал. Не че той се беше променил — имаше си царствените черти, възголемия нос и снизходителните обноски. Промяна имаше у Каладин. Нещата, които той някога свързваше с монархията — чест, силна войска, благородство — бяха заменени с не дотам вдъхновяващите качества на Елокар.

— Наистина ли това е всичко, което Далинар дава на един от своите офицери? — попита Елокар и обхвана с жест стаята. — Какъв човек. Очаква всички да живеят скромно като него. Все едно напълно е забравил как да се наслаждава.

Каладин погледна Моаш, който сви рамене и Бронята му тракна.

Кралят се прокашля.

— Казано ми беше, че си твърде слаб, за да дойдеш да ме видиш. Виждам, че може и да не е така.

— Простете, Ваше Величество — отвърна Каладин. — Не съм добре, но всеки ден се разхождам из лагера, за да възстановя силите си. Опасявах се, че слабостта и видът ми може да са неприятни за престола.

— Виждам, че си се научил да приказваш политично — рече кралят и скръсти ръце. — Истината е, че моята заповед е безсмислена, дори за един тъмноок. Вече нямам власт в очите на хората.

Прекрасно. Пак се започва.

Кралят махна отсечено.

— Вие двамата, вън. Ще говоря с този човек насаме.

Моаш угрижено погледна Каладин, но той кимна. Моаш и Така излязоха неохотно и затвориха вратата, оставяйки ги в светлината на няколко мъждиви сфери, които кралят извади. Скоро съвсем щяха да потъмнеят — минало беше твърде дълго време без буря. Трябваше да раздадат свещи и маслени лампи.

— Откъде знаеш — подзе Елокар — как да си герой?

— Ваше Величество? — учуди се Каладин и се опря на патерицата.

— Герой — повтори кралят и махна пренебрежително. — Всички те обичат, мостови. Спаси Далинар, би се с Броненосци, върна се след падане в проклетите пропасти! Как го правиш? Как знаеш какво да правиш?

— Наистина е само късмет, Ваше Величество.

— Не, не — възрази кралят. Почна да крачи напред-назад. — Има някакъв модел, но не мога да го схвана. Опитам ли да съм силен, излизам глупак. Опитам ли да съм милостив, всички ми се качват на главата. Опитам ли да се вслушвам в съвети, оказва се, че съм подбрал неправилните хора! Опитам ли да върша всичко сам, трябва Далинар да се намеси, за да не съсипя кралството. Откъде хората знаят какво да правят? Защо аз не знам какво да правя? Роден съм за владетел, самият Всемогъщ ми е дал престола! Защо ми дава титлата, а не ми дава способностите? Противоречи на здравия разум. При това, явно всеки знае неща, които аз не знам. Баща ми можеше да управлява даже такива като Садеас — хората едновременно обичаха Гавилар, бояха се от него и му служеха. Аз пък не мога да накарам един тъмноок да се подчини на заповедта да дойде в двореца! Защо не се получава? Какво трябва да направя?

Каладин отстъпи, потресен от откровеността.

— Защо питате мен за тези неща, Ваше Величество?

— Защото ти знаеш тайната — отвърна кралят, без да спира да крачи. — Виждал съм как се отнасят войниците ти към тебе; чувал съм какво говорят хората за тебе. Ти си герой, мостови. — Спря, после приближи до Каладин и го улови за ръката. — Можеш ли да ме научиш?

Каладин го гледаше с удивление.

— Искам да съм крал, какъвто беше баща ми. Искам да водя хората и те да ме уважават.

— Аз не… — подзе Каладин и преглътна. — Аз не знам възможно ли е това, Ваше Величество.

Елокар присви очи.

— Значи продължаваш да говориш каквото мислиш. Въпреки всички беди, които ти донесе това. Кажи ми, смяташ ли, че съм лош крал, мостови?

— Да.

Кралят рязко пое дъх. Още държеше Каладин за ръцете.

Мога да го направя още тук, осъзна Каладин. Да отстраня краля. Да сложа Далинар на престола. Без криене, без тайни, без страхливи убийства. Бой между мен и него.

Струваше му се по-честно да се направи така. Разбира се, щяха да го екзекутират, но установи, че това не го тревожи. Трябваше ли да го направи, за доброто на кралството?

Можеше да си представи гнева на Далинар. Разочарованието му. Смъртта не притесняваше Каладин, но да предаде Далинар… Бурята да го отнесе.

Кралят го пусна и се отдръпна с тежка стъпка.

— Е, попитах — промърмори си той. — Просто трябва да спечеля и теб. Ще разбера как. Ще стана крал, когото ще помнят.

— Или можете да направите онова, което е най-доброто за Алеткар, и да слезете от престола — каза Каладин.

Кралят се закова на място. Обърна се към Каладин с помръкнало лице.

— Знай си мястото, мостови. Ба. Изобщо не трябваше да идвам тук.

— Съгласен съм — отвърна Каладин. Цялото това преживяване му се струваше недействително.

Елокар тръгна да си върви. На вратата спря.

— Когато ти дойде, сенките си отидоха — каза той, без да поглежда Каладин.

— Сенките?

— Виждах ги в огледалата, с крайчеца на очите си. Мога да се закълна, че дори ги чувах да шепнат, но ти ги уплаши. Оттогава не съм ги виждал. Има нещо в тебе. Не се мъчи да отричаш. — Кралят го погледна. — Съжалявам за онова, което ти причиних. Гледах как се биеш в помощ на Адолин, после видях как защити Ренарин… и почнах да ревнувам. Ето те теб, победител, обичан от всички. А мен всички ме мразят. Трябваше сам да сляза да се бия.

— А вместо да го направя, отвърнах пресилено на предизвикателството, което ти отправи на Амарам. Не ти провали възможността ни срещу Садеас. Аз бях. Далинар беше прав. Отново. Толкова съм уморен той да е прав, а аз да греша. В този ред на мисли, съвсем не съм изненадан, че ме смяташ за лош крал.

Елокар отвори вратата и си отиде.

81. Последният ден

„Несътворените са отклонение, новост, корунд, който може и да не си заслужава да му отделяш от времето си. Не можеш да не мислиш за тях. Очарователни са. Много от тях са безумни. Като духчетата на човешките чувства, само че много по-лоши. Ала наистина вярвам, че няколко от тях са способни да мислят.“

Из „Диаграмата“, книга от второто чекмедже на писалището: параграф 14

Далинар излезе от палатката в ситния дъжд, придружаван от Навани и Шалан. Навън дъждът бе по-тих, отколкото вътре в палатката, където капките барабаняха по тъканта.

Бяха се придвижвали още навътре цялата сутрин и това ги доведе до самото сърце на порутените плата. Сега бяха близо. Толкова близо, че приковаваха изцяло вниманието на паршендите.

Случваше се.

Един адютант предлагаше чадъри на всички, които излизаха от палатката, но Далинар махна с ръка и отказа да вземе. Щом войниците му трябваше да стоят под дъжда, щеше да стои и той. И без друго до края на деня щеше да прогизне.

Тръгна през редиците подир мостовите в дрехи за буря, които носеха фенери със сапфири. Още беше ден, ала плътната облачна покривка потапяше всичко в здрач. Далинар се открояваше със синята светлина. Роион и Аладар видяха, че той е отказал чадъра, и излязоха под дъжда с него. Себариал, разбира се, не ги последва.

Стигнаха края на събраните войски, които бяха строени в огромен, отворен навън овал. Далинар познаваше хората си достатъчно добре, та да усети напрежението им. Стояха твърде сковано, не тътреха нозе, не се протягаха. При това мълчаха — не бъбреха, та да се разсеят, и даже не мърмореха. Далинар чуваше единствено откъслечните заповеди, с които офицерите потягаха редовете. Скоро видя какво поражда напрежението.

На съседното плато се трупаха светещи червени очи.

По-рано не светеха. Червени очи, да, но не с този обезпокоителен блясък. В смътната светлина телата на паршендите бяха неразличими, бяха просто сенки. Алените очи тегнеха като Пояса на Талн, като сфери в мрака, по-наситени от всеки рубин. Паршендите често вплитаха в брадите си скъпоценни камъни, но днес те не светеха.

Доста време мина без буря, каза си Далинар. Дори скъпоценните камъни в сферите на алетите, обработени, за да задържат светлина по-дълго, вече почти бяха потъмнели по това време на дъждовния сезон. По-едрите камъни можеха да изтраят още около седмица.

Навлизаха в най-тъмната част от годината. Времето без Светлина на Бурята.

— О, Всемогъщи! — прошепна Роион при вида на червените очи. — О, имена на самия Бог. Къде ни доведе, Далинар?

— Можеш ли да помогнеш някак? — тихо се обърна Далинар към Шалан, която стоеше под чадъра си точно до него. Пазачите бяха току зад гърба ѝ.

Пребледняла, тя поклати глава.

— Съжалявам.

— Сияйните рицари са били воини — още по-тихо настоя Далинар.

— Ако са били воини, то аз имам още много дълъг път…

— Върви тогава — заръча Далинар на момичето. — Когато има затишие в боя, намери пътя до Уритиру, ако въобще съществува. Ти си единствената ми надежда за спасение, ако се провалим, Сиятелна.

Шалан кимна.

— Далинар — продума Аладар със страх. Гледаше червените очи, които се строяваха в редици от другата страна на пропастта. — Кажи ми направо. Когато ни поведе на този поход, очакваше ли да се натъкнем на тези ужаси?

— Да.

Не беше лъжа. Той не знаеше какви ужаси ще открие, но знаеше, че нещо се задава.

— И въпреки това дойде? — продължи Аладар. — Довлече ни чак в тези прокълнати равнини, допусна да бъдем обкръжени от чудовища, да бъдем изклани и…

Далинар грабна Аладар за предницата на куртката и го издърпа. С това съвършено го изненада и онзи млъкна и се облещи.

— Тези там са Пустоносни — изсъска Далинар. По лицето му се стичаше дъжд. — Върнаха се. Да, истина е. И ние, Аладар, ние можем да ги спрем. Не знам можем ли да предотвратим следващото Опустошение, но аз ще сторя всичко — ще пожертвам себе си и цялата тази войска — за да защитя Алеткар от тези твари. Разбираш ли?

Аладар кимна, все още с широко отворени очи.

— Надявах се да дойдем тук преди това да се случи — продължи Далинар, — но не успях. Затова сега ще се бием. И, в името на Бурите, ще унищожим тези там. Ще ги спрем и ще се надяваме така да попречим на това зло да плъзне из паршите по целия свят, каквито бяха страховете на моята племенница. Ако оцелееш днес, ще се прочуеш като един от най-великите мъже на нашето поколение.

Той пусна Аладар. Върховният принц залитна назад.

— Върви при хората си, Аладар. Поведи ги. Бъди герой.

Аладар го изгледа зяпнал. После се изправи. Удари гърдите си с ръка в отривист поздрав към Далинар.

— Ще бъде изпълнено, Сиятелни господарю, Върховни принце на войната.

Изрева заповеди за адютантите си — сред тях беше и Минтез, върховния господар, на когото Аладар обикновено поверяваше носенето на Бронята си в бой — после тури ръка на дръжката на сабята си и се понесе под дъжда.

— Ха — обади се Себариал изпод чадъра. — Той наистина повярва. Смята да се превърне в някакъв проклет герой.

— Знае, че бях прав за нуждата да обединим Алеткар. Добър войник е. Повечето Върховни принцове са добри войници… или поне бяха по някое време.

— Жалко, че се озоваваш накрая с нас двамата, вместо с тях — подхвърли Себариал и кимна към Роион, който продължаваше да зяпа червените очи. Вече бяха хиляди, прииждаха още паршенди. Съгледвачите доложиха, че се трупат и на трите плата около голямото, на което бяха алетите.

— В битка аз съм безполезен — продължи Себариал, — а стрелците с лък на Роион само ще се похабят в дъжда. Пък и Роион си е страхливец.

— Роион не е страхливец — възрази Далинар и положи длан на ръката на нисичкия принц. — Той е предпазлив. Това не му свърши добра работа в боричканията за скъпоценните ядра, където хора като Садеас жертваха животи, за да си купят престиж. Ала тук предпазливостта е качество, което предпочитам пред безразсъдството.

Роион се обърна към него и замига да отпъди водата от очите си.

— Това наистина ли се случва?

— Да. Искам да си с твоите войници, Роион. Те имат нужда да те видят. Битката ще ужаси тях, но не и тебе. Ти си предпазлив, овладян.

— Аха — отвърна Роион. — Да. Ти… ти ще ни измъкнеш от това, нали?

— Не. Няма.

Роион се намръщи.

— Ние всички ще се измъкнем заедно.

Роион кимна и не възрази. И той отдаде чест, макар и не тъй отривисто като Аладар, и се отправи към войската си, която заемаше северния фланг. Провикна се към адютантите да му дадат броя на резервите.

— Проклятие — рече Себариал, докато гледаше как Роион се отдалечава. — Проклятие. Ами аз? Къде ми е вдъхновяващата реч?

— Ти ще се прибереш в щабната палатка и няма да се пречкаш.

Себариал се разсмя.

— Добре. Това го мога.

— Искам Телеб да води твоята войска — каза Далинар. — И ще пратя с него Серугиадис и Руст. Твоите хора ще се бият по-добре срещу тези същества, ако ги водят Броненосци.

И тримата бяха получили от спечелените в дуелите на Адолин Брони.

— Ще им наредя да се подчиняват на Телеб.

— И, Себариал? — додаде Далинар.

— Да?

— Ако имаш нагласата, изгори няколко молитви. Не знам дали там горе напоследък някой чува, обаче няма да навреди.

Далинар се обърна към морето от червени очи. Защо само стояха и гледаха?

Себариал се позабави.

— Не си толкова уверен, колкото се показа пред онези двамата, а? — Той се подсмихна, все едно това го успокояваше някак, и бавно се отдалечи. Ама че странен човек. Далинар кимна на един от адютантите си, който отиде да предаде заповедите на тримата алетски Броненосци. Първо взе Серугиадис, длъгнест момък, чиято сестра Адолин навремето ухажваше, от мястото му във войската, и после отърча да доведе Телеб и да разясни далинаровите наредби.

Щом се погрижи за това, Далинар отиде при Навани.

— Трябва да знам, че си в безопасност в щабната палатка. Доколкото е възможно.

— Тогава, представяй си, че съм там.

— Но…

— Искаш ли да ти помагам с фабриалите? — попита Навани. — Не мога да го правя от разстояние, Далинар.

Той стисна зъби, ала какво да каже? Всеки щеше да му е потребен. Пак огледа червените очи.

— Приказките от лагерния огън оживяват — обади се Скалата, грамадният рогоядец от мостовите. Далинар никога не го бе виждал да охранява него или синовете му; смяташе, че е снабдител. — Такива работи не бива да съществуват. А защо не се движат?

— Не знам — отвърна Далинар. — Прати неколцина от твоите хора да доведат Рлаин. Искам да видя може ли да ни обясни нещо.

Двама мостови хукнаха за Рлаин, а Далинар се обърна към Навани.

— Събери твоите писари да запишат думите ми. Ще говоря на войската.

Само след миг Навани разполагаше с две дами — трепереха под чадърите и бяха извадили моливите — готови да запишат думите му. Щяха да разпратят жени сред редиците и да прочетат обръщението пред всички войници.

Далинар възседна Храбрец, та да е по-нависоко. Обърна се към по-близките редици.

— Да — надвика той дъжда. — Това са Пустоносни. Да, ние ще се бием с тях. Не знам на какво са способни. Не знам защо са се върнали. Но ние дойдохме тук, за да ги спрем.

— Знам, че се боите, но сте чували за моите видения по време на буря. В становете светлооките ме подиграваха и смятаха виденията ми за бълнуване. — Той протегна ръка и посочи морето червени очи. — Ето там виждате доказателството, че виденията ми са били истински! Там виждате онова, за което ми бе казано, че ще дойде!

Далинар навлажни устни. Държал бе много речи на бойното поле, ала никога не бе произнасял онова, което сега му дойде на ума.

— Аз — викна той — съм пратен от самия Всемогъщ да спася тази страна от ново Опустошение. Аз видях какво могат да сторят тези твари; преживях животи, съсипани от Пустоносните. Видях разрушени кралства, смазани хора, забравено знание. Видях как самата цивилизация стига до крехкия ръб на изчезването.

— Ние ще спрем това! Днес вие се сражавате не за богатството на някой светлоок, дори не и за честта на вашия крал. Днес вие се сражавате за доброто на всички хора. И няма да сте сами в боя! Вярвайте в моите видения, вярвайте в думите ми. Ако тези неща са се върнали, то върнали са се и силите, които някога са ги победили. Войници, още преди днешният ден да изтече, ние ще видим чудеса! Само трябва да бъдем достатъчно силни, щото да ги заслужим.

Огледа множеството обнадеждени лица. В името на Бурите. Това около главата му да не бяха духчета на славата, златни клъбца, които се въртяха в дъжда? Писарите довършиха записа на кратката реч и бързо се заловиха да преписват и да раздават на вестоносците. Далинар ги наблюдаваше и се уповаваше в Селенията на Покоя да не е излъгал всички.

В сумрака войската му, обградена от врагове, изглеждаше малка. Скоро чу как неговите думи се повтарят в далечината, където ги четяха пред войниците. Далинар остана на седлото. Шалан стоеше до коня му, а Навани отиде да нагледа машинариите си.

Бойният план предвиждаше да изчакат още малко и Далинар беше доволен от това. При наличието на пропасти за преминаване беше по-добре да се отбраняваш, отколкото да нападаш. Може би строяването на отделните войски щеше да подтикне паршендите да започнат боя, идвайки при него. За щастие, дъждът означаваше, че няма да се ползват лъкове. Влагата щеше да развали и тетивите, и туткала на сложните паршендски лъкове.

Тогава паршендите запяха.

Песента им дойде като внезапен рев, по-силен от дъжда, и сепна хората му. Те отстъпиха като вълна. Далинар никога не бе чувал тази песен при нападенията на платата. Беше по-насечена, по-неистова. Надигна се отвсякъде, от трите плата. Беше като викове, като брадви, захвърлени по алетите в центъра.

Далинар потрепери. В лицето му задуха вятър, по-силен от обичайното за дъждовния сезон. Поривът зашиба страните му с дъждовни капки. Студът хапеше кожата му.

— Сиятелни господарю!

Далинар се извърна в седлото и съгледа четирима мостови и Рлаин. Той още държеше паршенда непрестанно под стража. Махна на телохранителите си да се разделят и да пуснат паршенда мостови до коня му.

— Песента! — продума Рлаин. — Песента.

— Каква е тя, войнико?

— Тя е смърт — прошепна Рлаин. — Сиятелни господарю, никога не съм я чувал, ала това е ритъмът на разрушението. На мощта.

Оттатък пропастта паршендите почнаха да светят. Тънки ивици червено проблясваха около ръцете им, трепкаха и мърдаха като мълнии.

— Какво е това? — попита Шалан.

Далинар присви очи и го връхлетя нов пристъп на вятъра.

— Трябва да го спрете — продължи Рлаин. — Умолявам Ви. Дори ако се принудите да ги избиете. Не им позволявайте да довършат тази песен.

Това бе денят от преброяването, което той драскаше по стените, без да съзнава. Последният ден.

Далинар взе решение по усет. Викна за вестоносец. Дотича повереницата на Тешав, момиче на петнадесет години.

— Предай заповедта — нареди Далинар. — До генерал Хал в щабната палатка, до батальонните командири, до сина ми, до Телеб и останалите Върховни принцове. Смяна на стратегията.

— Господарю? Каква смяна? — попита момичето вестоносец.

— Нападаме. Веднага!

* * *

Каладин спря на входа на тренировъчната площадка за светлооките. Дъждовната вода се стичаше по промазаната тъкан на чадъра му. Видяното го изненада. Когато се готвеха за буря, ардентите обикновено смитаха и изтребваха пясъка в покрити окопи по края на арената, за да не го отвеят ветровете.

Каладин очакваше нещо подобно и през дъждовния сезон. Ардентите обаче бяха оставили пясъка и бяха препречили входа с къса дървена преграда. Тя затваряше арената отпред и позволяваше да се напълни с вода. От преградата и на пътя се лееше водопадче.

Каладин огледа езерото, което сега заемаше арената, въздъхна, приведе се, развърза връзките и смъкна ботушите и чорапите. Стъпи вътре и студената вода стигна до прасците му.

Финият пясък заджвака между пръстите на краката му. Каква беше целта на това? Прекоси арената с патерица под мишница и провесени през рамо ботуши. От студената вода раненият му крак изтръпна. Всъщност беше приятно, ако и бедрото да го болеше на всяка стъпка. Май двете седмици лечение не бяха помогнали много на раните му. Навярно не помагаше и упорството му да ходи.

Способностите му го бяха разглезили; войник с подобни рани щеше да се възстановява с месеци. Без Светлината на Бурята Каладин просто трябваше да бъде търпелив и да се лекува като всеки друг.

Очакваше да завари тренировъчната площадка изоставена като по-голямата част от лагера. Дори пазарите бяха поопустели. Хората предпочитаха да си стоят у дома през дъждовния сезон. Тук обаче Каладин видя насядали по столовете под аркадата около арената арденти, които бъбреха и се смееха. Кърпеха кожените гащи, а на масичките до тях се мъдреха чаши вино в кестеняв цвят. Аркадата се намираше достатъчно високо над пода, та да остава суха.

Каладин мина край тях и потърси Захел, ала него го нямаше. Дори надзърна в стаята му, но тя беше пуста.

— Мостови, горе е! — провикна се една от ардентите. Гологлавата жена посочи стълбището в ъгъла, където Каладин често пращаше хора да наглеждат покрива, докато Адолин и Ренарин се упражняваха.

Каладин ѝ махна за благодарност, закуцука натам и нескопосно се заизкачва по стълбите. Наложи се да свие чадъра, за да мине. Когато подаде глава през отвора на покрива, по главата му заваля дъжд. Покривът беше направен от плочи във втвърден крем. Захел се излежаваше в окачен между два пръта хамак. Каладин предположи, че прътите са гръмоотводи и реши, че не е твърде безопасно. Над хамака висеше промазано платнище и Захел беше почти сух.

Ардентът леко се полюшваше, очите му бяха затворени, а в ръце държеше четвъртита бутилка хону, силно питие от лависово зърно. Каладин огледа покрива и прецени доколко е по силите му да мине по наклонените плочи, без да падне и да си строши врата.

— Да си ходил някога до Чистото езеро, мостови? — попита Захел.

— Не съм. Един от хората ми обаче говори за него.

— И какво си чувал?

— Че било океан, толкова плитък, че можеш да го прецапаш.

— Нелепо плитко е. Като безкраен залив, дълбоко е едва няколко стъпки. Топла вода. Прохладен ветрец. Напомня ми за дома. Не като това студено, влажно и забравено от бога място.

— И защо си тук, а не там?

— Защото не понасям да ми се напомня за дома, глупако.

О.

— И защо тогава говорим за него?

— Защото ти се чудеше защо сме си устроили наше собствено малко Чисто езеро долу.

— Чудех ли се?

— Много ясно. Проклет хлапак. Вече те познавам достатъчно добре и знам какви въпроси те тормозят. Ти не разсъждаваш като копиеносец.

— Не могат ли копиеносците да са любопитни?

— Не. Понеже ако са любопитни, или ще ги убият, или ще вземат да се перчат пред някое началство колко са умни. И тогава ги турят някъде, където има по-голяма полза от тях.

Каладин шавна вежда в очакване на още обяснения. Накрая въздъхна и попита:

— Защо сте затапили арената долу?

— А ти как мислиш?

— Голям досадник си, Захел. Осъзнаваш ли го?

— Съвсем.

Захел си сръбна от хонуто.

— Предполагам, че сте го направили, за да не отмие дъждът пясъка.

— Отлично предположение. Като прясна синя боя на стената.

— Каквото и да означава това. Работата обаче е друга. Защо да държите пясъка долу? Защо просто не го приберете, както правите преди буря?

— Известно ли ти е — попита Захел, — че дъждовете през Плача, дъждовния сезон, не носят крем?

— Амии…

Знаеше ли го? И имаше ли значение?

— А това е хубаво — продължи Захел. — В противен случай целият ни лагер щеше да се затлачи. Както и да е, дъждът сега е отличен за миене.

— Казваш ми, че сте превърнали пода на арената за дуели в баня?

— Точно така.

— И се миете?

— Точно така. Не себе си, разбира се.

— А какво?

— Пясъка.

Каладин се свъси, после надзърна да види езерото долу.

— Всеки ден — обясни Захел — влизаме вътре и го разбъркваме. Пясъкът усяда на дъното, а цялата мръсотия отплава, носена от дъжда в малки поточета вън от лагера. Замислял ли си се някога, че на пясъка може да му трябва миене?

— Всъщност не.

— Е, трябва му. След като цяла година го ритат смрадливи крака на мостови и също толкова смрадливи, но много по-изискани, крака на светлооки; разни такива като мене разсипват храна отгоре или пък гадини се промъкват по свои си задачи, пясъкът има нужда от миене.

— Защо разговаряме за това?

— Защото е важно — уточни Захел и отпи. — Или нещо такова. Не знам. Ти дойде при мен, момче, и прекъсна почивката ми. Следователно трябва да ме слушаш как брътвя.

— От теб се очаква да кажеш нещо дълбокомислено.

— Не чу ли, че съм в почивка?

Каладин се изправи в дъжда.

— Знаеш ли къде е кралският Шут?

— Онзи глупак, Прашния? Не е тук, за което съм признателен. Защо?

Каладин имаше нужда да говори с някого. Прекара по-голямата част от деня в търсене на Шута. Не го намери. Изпадна дотам, че да си купи чаута от един самотен уличен търговец.

Вкусна беше. Това не оправи настроението му.

И тъй, Каладин се отказа да търси Шута и дойде при Захел. Оказа се грешка. Каладин въздъхна и се отправи към стълбата.

— Какво искаше? — провикна се Захел. Отворил беше едно око и гледаше Каладин.

— Налагало ли ти се е някога да избираш между две еднакво противни неща?

— Всеки ден избирам да продължа да дишам.

— Тревожа се, че ще стане нещо ужасно. Мога да го предотвратя. Но това ужасно нещо… може да се окаже добро за всички, ако се случи.

— Хъ — отговори Захел.

— Никакъв съвет?

— Избери онова решение — каза Захел и си намести възглавницата, — което най-лесно ще ти позволи да спиш нощем. — Старият ардент затвори очи и се намести. — Иска ми се и аз да бях постъпил така.

Каладин продължи да слиза по стълбите. Долу не извади чадъра. И без това вече беше мокър. Прерови стойките до арената и намери копие — истинско, не учебно. Остави патерицата и закуцука във водата.

Зае стойка на копиеносец и затвори очи. Дъждът валеше и падаше във водата на езерото, пръскаше по покрива, биеше улиците навън. Каладин се чувстваше изцеден, все едно кръвта му е източена. От това униние му се щеше да седи и да не помръдва.

А вместо това затанцува с дъжда. Изкара стойките с копието, като се стараеше да не отпуска тежестта си на ранения крак. Пляскаше във водата. Търсеше покой и цел в познатите движения.

Не намери нито едното, нито другото.

Не пазеше равновесие, кракът му пищеше от болка. Дъждът не беше негов спътник, а само го дразнеше. И по-лошо — нямаше вятър. Въздухът беше застоял.

Каладин се препъваше в стъпалата си. Завъртя копието около себе си и го изтърва нескопосно. То плясна в езерото. Докато го вземаше, Каладин забеляза погледите на ардентите — от объркани до развеселени.

Пак опита. Прости движения с копието. Без въртене на оръжието. Без перчене. Стъпка, стъпка, удар.

Дръжката на копието не прилягаше в пръстите му. Нямаше равновесие. Бурите да го отнесат. Дойде да намери утеха, ала само се гневеше все повече при опитите да се поупражнява.

Каква част от уменията му с копието идваше от силите му? Дали без тях той бе нищо?

Пак изтърва копието при опит за едно просто завъртане и удар. Пресегна се да го вземе и видя, че до него във водата стоят дъждовни духчета, гледат нагоре и не мигат.

Грабна копието със стенание, после вдигна лице към небето.

— Той го заслужава! — изрева на облаците.

Дъждът го биеше.

— Дай ми причина, по която не го заслужава! — викаше Каладин и не го беше грижа, че ардентите ще чуят. — Може и да не е негова грешка, може и да се старае, но въпреки това се проваля.

Тишина.

— Правилно е да се отстрани раненият крайник — прошепна Каладин. — Това трябва да направим. За да… за да…

Да останем живи.

Откъде дойдоха тези думи?

Трябва да правиш каквото можеш, за да оцелееш, синко. Да превръщаш слабостта в предимство, когато можеш.

Смъртта на Тиен.

Този миг, този страшен миг, когато Каладин гледаше, неспособен да направи нищо, а брат му умираше. Командирът на Тиен беше пожертвал необучения, за да получи временно преимущество.

И този командир говори с Каладин, когато всичко свърши. Трябва да правиш каквото можеш, за да оцелееш…

Имаше някакъв извратен и страшен смисъл.

Тиен не беше виновен. Тиен опита. И въпреки това се провали. Затова го убиха.

Каладин падна на колене във водата.

— Всемогъщи, о, Всемогъщи.

Кралят…

Кралят бе далинаровият Тиен.

* * *

— Нападаме? — попита Адолин. — Сигурна ли сте, че баща ми каза това?

Младата жена, която донесе съобщението, кимна с лъскава от дъжда глава. Изглеждаше окаяно в цепнатата пола и с шарфа на вестоносец.

— Трябва да спрете тази песен, ако можете, Сиятелни господарю. Баща Ви подчерта, че е важно.

Адолин огледа своите батальони, които съставляваха южния фланг. Точно след тях, на едно от трите плата, които ограждаха алетите, паршендите пееха ужасната песен. Чистокръвен се вдигна на задни крака и изцвили.

— И на мен не ми харесва — тихо му каза Адолин и го потупа по врата. Песента го напрягаше. И онези ивици червена светлина по мишниците и дланите им. Какво ли бяха?

— Перел — обърна се Адолин към един от своите пълководци. — Предай на хората да се готвят и да чакат знак. Ще минем по мостовете и ще ударим южното плато. Първо тежката пехота, късите копия отзад, дългите в готовност, в случай че ни изпреварят. Искам да са готови да се строят в блокове от другата страна, докато нямаме увереност къде ще се пропука линията на паршендите. Бурята да го отнесе, така ми се иска да имахме стрелци с лък. Върви!

Заповедта бе предадена и Адолин смушка Чистокръвен по един от вече разположените мостове. Последваха го пазачите му за деня, двойка мостови, които се наричаха Дрей и Белязания.

— Вие двамата ще седите ли? — попита ги Адолин, без да отклонява поглед. — Вашият капитан не обича да се сражавате с паршендите.

— Това може да върви в Преизподнята! — отвърна Дрей. — Ще се бием, сър. Това тук не са паршенди. Вече не са.

— Добър отговор. Когато почне нашият щурм, те ще тръгнат напред. Трябва да удържим предмостието за остатъка от нашата войска. Опитайте да не изоставате от мен, ако можете.

Адолин погледна през рамо и зачака. Наблюдаваше, докато…

Огромен син камък се издигна във въздуха на един висок стълб до командната палатка.

— Напред!

Адолин смуши Чистокръвен, прогърмя през моста и прегази някаква локва от другата страна. Дъждовните духчета се олюляха. Двамата му мостови тичаха след него. Зад тях тръгна тежката пехота — с яки брони, чукове и брадви, отлични за разбиването на черупките на паршендите.

Основната част от паршендите продължаваха да пеят. Малка група, около две хиляди се откъсна и тръгна да пресрещне Адолин. Той изстена, приведе се ниско и Мечът се появи в ръката му. Ако те…

Блесна светлина.

Целият свят се разлюля и Адолин усети, че се пързаля по земята, а Бронята му стърже в камъка. Тя пое удара при падането, но не помогна за потреса на Адолин. Светът се въртеше и струя дъждовна вода нахлу през отвора на шлема и заля лицето му.

Когато спря да се плъзга, Адолин се дръпна назад и стана на крака. Олюля се с тракане и почна да бие наоколо, в случай че някой от паршендите се бе озовал наблизо. Примигна да отпъди водата от очите си и взе да оглежда променения пейзаж отпред. Бяло сред кафяво и сиво. Какво беше това…

Най-сетне смогна да види ясно. Бялото беше кон, паднал на земята.

Адолин изрева нещо грубо. Звукът отекна вътре в шлема му. Не обръщаше внимание на виковете на войниците, на шума на дъжда, на внезапното и неестествено пукане зад гърба му. Хукна към падналото тяло. Чистокръвен.

— Не, не, не — продума Адолин и се плъзна на колене до коня. По цялата дължина на бялото животно се виждаше странен разклонен белег от изгаряне. Широк и назъбен. Тъмните очи на Чистокръвен, отворени под дъжда, не мигаха.

Адолин вдигна ръце и внезапно се побоя да докосне животното.

Момче на непозната територия.

Чистокръвен не помръдваше.

Адолин бе по-притеснен, отколкото в деня на дуела, когато спечели Меча си.

Викове. Още едно пукане във въздуха, остро и съвсем наблизо.

Те сами подбират ездача си, синко. Ние сме се вторачили в Броните и Мечовете, но всеки човек, бил той смел или страхлив, може да обвърже Меч. Тук не е така. Тук печелят само достойните…

Действай.

Скърби после.

Действай!

Адолин изрева, скочи на крака и се понесе между двамата мостови, които тревожно стояха над него и го пазеха с копията си. Почна да призовава Меча и хукна към сражението. Бяха минали само мигове, ала линията на алетите вече се рушеше. Някои пехотинци напредваха в групи, докато други се бяха заковали, вцепенени и объркани.

Нов проблясък и пукане във въздуха. Светкавица. Червена светкавица. Излизаше от паршендите, после изчезваше, докато мигнеш. Оставяше ярък образ, бляскав и назъбен, който за кратко помътняваше зрението на Адолин.

Пред него мъжете падаха, изпържени в доспехите си. Адолин тичаше и викаше, ревеше на хората си да удържат.

Прозвучаха още пукания, но явно ударите не бяха добре прицелени. Понякога проблясваха назад, друг път се движеха причудливо и рядко вървяха направо към алетите. Бягайки, Адолин видя как от двойка паршенди излиза мълния, която веднага се заземи.

Паршендите объркано гледаха надолу. Като че мълниите им действаха като… хмм, като мълниите от небето и не следваха някакъв предвидим път.

— Нападайте ги, кремлинги! — кресна Адолин, докато тичаше сред войниците. — Обратно в редовете си! Това тук е просто като нападение над стрелци с лък! Мислете. Стегнете се. Прекършим ли се, умираме!

Не знаеше колко от казаното се чу. Войниците все пак го виждаха как вика и се стоварва върху редовете на паршендите и това свърши някаква работа. Офицерите креснаха и строят се възстанови.

Една мълния проблесна право към Адолин.

Звукът бе невероятен, а и светлината. Адолин застина на място, заслепен. Когато светкавицата избледня, той установи, че е съвършено невредим. Огледа Бронята, която трептеше леко. Имаше някакво жужене, което докосваше кожата му по странно успокояващ начин. Наблизо от групичка паршенди тръгна нова светкавица, но не го заслепи. Шлемът му, който винаги ставаше отчасти прозрачен отвътре, потъмня в нащърбено петно, досущ като светкавицата.

Адолин се усмихна през стиснати зъби и изпита диво задоволство, когато нахлу между паршендите и съсече вратовете им с Меча си. Преданията казваха, че Бронята и Мечът били създадени за бой срещу същите тези чудовища.

Макар днешните паршенди да бяха по-тънки и по-свирепи на вид от паршендите, с които се бе сражавал досега, и техните очи изгаряха лесно като на предишните. Падаха мъртви и нещо се измъкваше от гърдите им — малки червени духчета като мълнии, които се стрелваха във въздуха и изчезваха.

— Могат да бъдат убити! — викна един войник наблизо. — Могат да умрат!

И други подеха вика нататък по редиците. Колкото и да бе очевидно това откритие, то укрепи войските на Адолин и те се завтекоха напред.

Могат да умрат.

* * *

Шалан рисуваше. Трескаво.

Карта с мастило. Всяка линия — точна. Огромният лист, изработен по нейна поръчка, лежеше на грамадна дъска на пода. Това беше най-голямата рисунка, която Шалан някога бе правила; допълваше я, дял по дял, докато пътуваха.

Слушаше с половин ухо другите учени в палатката. Разсейваха я, но бяха важни.

Още една линия, назъбена отстрани, очерта тясно плато. Същото плато бе изобразила на три други места върху картата. Равнините представляваха четворен радиален мотив и затова всичко, което нарисуваше в един квадрант, можеше да пренесе в останалите като огледален образ. Източните дялове бяха износени, да, затова картата ѝ за тях нямаше да е точна. Но тя трябваше да довърши и тези части за съгласуваност. Така можеше да види цялото.

— Долага съгледвач — съобщи една жена вестоносец, нахълтвайки в палатката заедно с порив влажен вятър. Неочакваният вятър… почти като пред буря.

— Докладвай? — попита Инадара. Смяташе се, че тази строга дама е голям учен. Напомняше на Шалан за бащините ѝ арденти. В ъгъла на помещението, скръстил ръце, стоеше принц Ренарин, с Броня. Наредено му бе да пази всички тях, ако паршендите опитат да пробият на командното плато.

— Голямото централно плато е точно такова, каквото ни описа паршът — задъхано изрече жената съгледвач. Името ѝ беше Лин, имаше дълги черни коси и проницателни очи и изглеждаше разумна. — Намира се само през едно плато оттук, в източна посока. Явно е обитаемо, но точно сега не личи там да има някой.

— А околните плата? — попита Инадара.

— Шим и Фелт ги проучват. Фелт трябва скоро да се върне. Мога да скицирам приблизително каквото видях на централното плато.

— Направете го — заръча Инадара. — Трябва да намерим тази Порта на Обета.

Шалан бръсна една дъждовна капка, паднала от дрехата на Лин върху нейната карта, и продължи да рисува. Придвижването на войската от лагерите към вътрешността ѝ позволи да определи и да нарисува осем вериги плата. Две по две — огледални една на друга — започваха от четирите „страни“ на Пустите равнини и вървяха навътре.

Почти бе довършила последната от осемте вериги към центъра. Това, че се намираше толкова близо, наред с предишните донесения на съгледвачите и нещата, които сама видя, ѝ позволиха да попълни всичко около центъра. Обясненията на Рлаин също помогнаха, но той не можа да нарисува за нея самите централни плата. Никога не бе обръщал внимание на очертанията им, а на Шалан ѝ трябваше точност.

За щастие, ранните донесения се оказаха почти достатъчни. Не ѝ трябваше много повече. Почти беше готова.

— Какво мислите? — попита Лин.

— Покажете го на Сиятелната Шалан. — Инадара звучеше недоволно, което бе обичайното ѝ състояние.

Шалан хвърли поглед на набързо надрасканата скица на Лин, кимна и продължи да рисува. По-добре щеше да е сама да види централното плато, но ъгълът, изобразен от жената, ѝ даде идея.

— Нищо ли няма да кажете? — поинтересува се Инадара.

— Още не съм готова — отвърна Шалан и топна писеца в мастилото.

— Самият Върховен принц ни заповяда да намерим Портата на Обета.

— Ще я намеря.

Навън нещо изтрещя като далечен гръм.

— Ммм — обади се Шарка. — Лошо. Много лошо.

Инадара изгледа Шарка, който нагъваше пода до Шалан.

— Не харесвам това нещо — обяви дамата. — Духчетата не би трябвало да говорят. Може да е един от тях, от Пустоносните.

— Не съм духче на празнотата — натърти Шарка.

— Сиятелна Шалан…

— Не е духче на празнотата — разсеяно рече Шалан.

— Трябва да го проучим — додаде Инадара. — Откога казвате, че Ви следва?

Разнесе се тежка стъпка — Ренарин излезе напред. Шалан би предпочела да запази Шарка в тайна, ала със засилването на ветровете той почна шумно да жужи. След като привлече вниманието на учените, това нямаше как да се избегне. Ренарин се приведе. Изглеждаше очарован от Шарка.

И не бе единствен.

— Навярно е замесен — не спираше Инадара. — Не би трябвало толкова бързо да отричате моята теория. Продължавам да мисля, че може да има връзка с Пустоносните.

— Мигар нищо не знаеш за Шарките, стара жено? — попита Шарка и запухтя. От кога се беше научил да пухти? — Пустоносните нямат шарка. Освен това, аз съм чел за тях във вашите предания. Там се говори за тънки ръце, като кокали, и за страховити лица. Бих казал, че ако искаш да намериш някой Пустоносен, огледалото е мястото, откъдето можеш да започнеш диренето си.

Инадара се сви. После се оттегли с тежка стъпка, за да говори със Сиятелната Велат и ардента Исасик за тяхното тълкуване на картата на Шалан.

Шалан се усмихна, докато работеше.

— Умно.

— Старая се да уча — отговори Шарка. — Обидите в частност могат да са от голяма полза за моя род, понеже съдържат истини и лъжи в много интересно съчетание.

Пукането навън продължаваше.

— Какво е това? — тихо попита Шалан, докато довършваше друго плато.

— Духчета на бурята — обясни Шарка. — Те са разновидност на духчетата на празнотата. Не е хубаво. Усещам, че се готви нещо много опасно. Рисувай по-бързо.

— Портата на Обета трябва да е някъде на това централно плато — говореше Инадара на своята групичка учени.

— Няма да успеем да го проучим цялото навреме — рече един ардент, мъж, който все си сваляше очилата и ги бършеше. Пак ги тури на носа си. — Това е най-голямото плато, което сме намирали в Равнините.

Това наистина беше проблем. Как да намери Портата на Обета? Би могла да е навсякъде. Не, каза си Шалан. Старите карти разполагат онова, което Ясна смяташе за Портата на Обета, югозападно от центъра на града. За нещастие, тя още не разполагаше със скала за съпоставяне. Градът бе твърде древен и всички карти бяха копия на копия на копия или бяха направени по словесно описание. Засега Шалан бе уверена, че Домът на Бурята не е обхващал целите Пусти равнини — не е бил дори и приблизително толкова огромен. Построенията, като днешните военни лагери например, са били предградия или свързани градове.

Ала това бе само предположение. Трябваше ѝ нещо определено. Някакъв знак.

Входът на палатката отново се отвори. Навън бе застудяло. Не се ли беше засилил и дъждът?

— Проклятие! — изруга новодошлият, мършав мъж в униформа на съгледвач. — Видяхте ли какво става там? Защо сме разделени на платата? Не беше ли планирано да водим отбранително сражение?

— Докладвайте — нареди Инадара.

— Дайте ми кърпа и хартия — отвърна съгледвачът. — Обходих южната част на централното плато. Ще нарисувам каквото видях… Проклятие! Те хвърлят мълнии, Сиятелна. Хвърлят ги! Това е лудост. Как да се бием с тези неща?

Шалан завърши последното плато на рисунката си. Отпусна се на пети и свали писеца. Пустите равнини, изобразени почти в пълнота. Ала какво правеше тя? Какъв беше смисълът?

— Ще направим експедиция до централното плато — обяви Инадара. — Сиятелни господарю Ренарин, ще ни бъде нужна Вашата закрила. Навярно в града на паршендите ще се натъкнем на старци или на работници и можем да ги защитим, както нареди господарят Далинар. Те може да знаят за Портата на Обета. Ако ли не, ще почнем да влизаме в сградите и да търсим следи.

Много бавно, прецени Шалан.

Новодошлият съгледвач приближи до грамадната карта на Шалан. Приведе се и взе да я разглежда, докато се подсушаваше с кърпа. Шалан го изгледа свирепо. Ако покапеше върху картата след толкова много труд…

— Това е погрешно — каза мъжът.

Погрешно? Нейното изкуство? Разбира се, че не беше погрешно.

— Къде? — попита изнурено тя.

— Това там плато — посочи съгледвачът. — Не е дълго и тясно, както сте го изобразили. То е съвършено кръгло и е на голямо разстояние от платата източно и западно от него.

— Не е вероятно — възрази Шалан. — Ако е така…

Тя примигна.

Ако беше така, нямаше да се вписва в модела.

* * *

— Добре тогава, намери на Сиятелната Шалан един отряд войници и прави каквото ти казва! — рече Далинар, обърна се и вдигна ръка срещу вятъра.

Ренарин кимна. Далинар беше признателен, че синът му е сложил Бронята за битката, а не е останал с униформата на Мост Четири. Почти не разбираше момчето напоследък… Бурите да го отнесат. Далинар не знаеше човек, който да изглежда нелепо в Броня, ала синът му някак успяваше да го постигне. Поривът на тласкан от вятъра дъжд отмина. Светлината на сините фенери се отразяваше в мокрите доспехи на Ренарин.

— Върви — нареди Далинар. — Защитавай учените по време на тяхната експедиция.

— Аз… Татко, не знам…

— Това не беше молба, Ренарин! — кресна Далинар. — Прави каквото ти наредя или дай проклетата Броня на някой, който ще се подчинява на заповеди!

Момчето заотстъпва, после отдаде чест с металически звук. Далинар даде знак на Гавал, който излая няколко заповеди и събра отряд войници. Сетне тръгна, следван от Ренарин.

Отче на Бурята. Небето ставаше все по-тъмно. Скоро щяха да им потрябват фабриалите на Навани. Вятърът идеше на пристъпи и носеше дъжд, който беше определено твърде силен за сезона.

— Трябва да прекъснем пеенето! — викна Далинар срещу дъжда и се отправи към края на платото, придружаван от офицери, вестоносци, Рлаин и още неколцина от Мост Четири. — Парш, те ли създават тази буря?

— Убеден съм в това, господарю Далинар!

От другата страна на пропастта армията на Далинар се биеше отчаяно с паршендите. Червените светкавици излизаха на пристъпи, ала донесенията от бойното поле сочеха, че паршендите не могат да ги управляват. Мълниите можеха да са много опасни за онези, които стояха наблизо, обаче не бяха такова ужасно оръжие, каквото изглеждаха първоначално.

За нещастие, в пряк бой тези нови паршенди бяха съвсем друго нещо. Група от тях дебнеха близо до пропастта и разкъсаха отряда копиеносци, както белогръбът разкъсва папрати. Сражаваха се много по-свирепо, отколкото се бяха сражавали паршендите при което и да е нападение на платата. Оръжията им удряха с червени проблясъци.

Трудно беше да стои и да гледа, ала мястото на Далинар не бе на бойното поле. Не и днес.

— Източният фланг на Аладар има нужда от подкрепление — рече той. — С какво разполагаме?

— Резерв от лека пехота — отговори генерал Хал. Той беше в униформа. Бронята се носеше от сина му, който се сражаваше заедно с армията на Роион. — Петнадесет дивизии копиеносци от войската на Себариал. Но те трябваше да подкрепят Сиятелния Адолин…

— Ще оцелее и без тях. Прати ги насам и се погрижи за подкреплението на Аладар. Кажи му да пробие до паршендите в задните редици и на всяка цена да влезе в бой с онези, които пеят. Какво е положението при Навани?

— Готова е с устройствата, Сиятелни господарю — отговори вестоносец. — Иска да знае откъде трябва да започне.

— От фланга на Роион — незабавно нареди Далинар. Усещаше, че там предстои беда. Речите бяха хубаво нещо, но дори и с Телеб и сина на Хал на този фронт, той знаеше, че войската на Роион е най-слабата, която има. Хората на Себариал бяха изненадващо добри. Самият Себариал беше съвършено безполезен в бой, но знаеше да наеме точните хора. Поначало в това се състоеше неговата гениалност. Себариал навярно допускаше, че Далинар не знае това.

Задържа себариаловите войски в резерв досега. Излезеха ли на полето, Далинар вече щеше да е хвърлил в бой почти всеки наличен войник.

Той се отправи към щабната палатка и мина край Шалан, Инадара, неколцина мостови и отряд войници, сред които Ренарин. Пресичаха бързо платото, на път да изпълнят мисията си. Трябваше да минат по края на южното плато, близо до сражението, за да стигнат целта си. Дано Келек им помогне да се справят бързо.

Самият Далинар вървеше в дъжда, мокър до кости, и тълкуваше битката по видяното по фланговете. Както и очакваше, неговите хора имаха числено превъзходство. Ала сега, с червените мълнии, с вятъра… Паршендите се движеха в тъмнината и поривите на вятъра с лекота, докато хората се плъзгаха, жумяха и биваха бити.

Но алетите се държаха. Работата беше, че се биеха едва половината паршенди. Ако и останалите влезеха в сражението, войската на Далинар щеше да загази. Те обаче не нападаха, следователно намираха пеенето за много важно. Смятаха, че създаваният от тях вятър е по-опасен, по-смъртоносен за хората от това просто и те да влязат в бой.

Това ужасяваше Далинар. Предстоеше нещо много по-лошо.

— Съжалявам, че трябва да умреш така.

Далинар застина. Дъждът се лееше. Той огледа множеството вестоносци, адютанти, телохранители и офицери наоколо.

— Кой каза това?

Всички се спогледаха.

Чакай… Далинар познаваше този глас, нали? Чувал го беше.

Да. Чувал го беше много пъти. Във виденията.

Това бе гласът на Всемогъщия.

82. За слава осветени

„Има само едно, което ще наблюдаваш. Макар всички те да имат някакво отношение към предварителното познание, Моелач е най-силният в това. Докосването му се процежда в душата, когато тя се отделя от тялото и създава проявления, захранвани от искрата на самата смърт. Но не, това е отвличане на вниманието. Отклонение. Властване. Трябва да обсъдим естеството на властването.“

Из „Диаграмата“, книга от второто чекмедже на писалището: параграф 15

Каладин закуцука нагоре по виещия се път към двореца. Кракът му бе целият възлеста болка. Почти падна, когато се добра до портите. Отпусна се върху тях и задиша тежко. Държеше патерицата под мишница, а в другата ръка стискаше копието. Все едно можеше да направи нещо с него.

Трябва… да се добера… до краля…

А как да отведе Елокар? Моаш щеше да наблюдава. Бурята да го отнесе. Вече убийството можеше да стане всеки ден… всеки час. Със сигурност Далинар бе достатъчно далеч.

Продължавай. Да се движиш.

Каладин залитна в преддверието. Нямаше стражи на портите. Лош знак. Трябваше ли да вдигне тревога? В стана нямаше войници, които да помогнат, а и ако той се появеше с подкрепление, Гробовния и хората му щяха да заподозрат нещо. Сам, Каладин щеше да успее да се срещне с краля. Най-силно се надяваше да отведе Елокар някъде на сигурно място без да вдига шум.

Глупак, рече си Каладин. Сега ли променяш решението си? След всичко това? Какви ги вършиш?

Но, Бурята да го отнесе… кралят се стараеше. Наистина. Беше надменен, може би неспособен, но се стараеше. Беше искрен.

Каладин спря изтощен. Раненият крак виеше от болка и той се облегна на стената. Не трябваше ли да е по-лесно? Сега, след като взе решението, не трябваше ли да е съсредоточен, уверен, силен? Не усещаше нищо подобно. Чувстваше се изстискан, объркан и несигурен.

Отблъсна се от стената. Продължавай. Дано Всемогъщият не допусне да закъснее.

Нима пак се молеше?

Тръгна през притъмнелите коридори. Не трябваше ли да има повече светлина? С труд се добра до горните покои на краля, със съвещателната зала и балкона отстрани. Двамина в униформи на Мост Четири пазеха на вратите, ала Каладин не ги познаваше. Тези мъже не бяха мостови, не бяха дори от старата кралска гвардия. Проклятие.

Каладин закуцука към тях. Знаеше, че трябва да погледне. Беше напълно прогизнал и влачеше крак — забеляза, че оставя кървава диря. Беше разкъсал шевовете на раните си.

— Стой — рече единият. Имаше такава трапчинка на брадичката, все едно някой го беше праснал в лицето с брадва като малък. Той огледа Каладин от глава до пети. — Ти си онзи, когото наричат Благословения от Бурята.

— Вие сте хора на Гробовния.

Онези се спогледаха.

— Спокойно — каза Каладин. — С вас съм. Моаш тук ли е?

— Сега не е на смяна. Спи. Днес е важен ден.

Не съм закъснял, успокои се Каладин. Имаше късмет.

— Искам да участвам в това, което правите.

— Взети са мерки за това, мостови — отговори войникът. — Върни се в казармата и се прави, че нищо не се случва.

Каладин се приведе към него, все едно се канеше да прошепне нещо. Мъжът се наведе напред.

Каладин пусна патерицата и стовари копието между краката му. После веднага се завъртя на здравия крак и дръпна другия, като го шибна с копието.

Онзи вдигна оръжието си в опит да отбие удара и почна да вика.

— На оръжие! На…

Каладин удари и изби копието му. Пусна своето и хвана заговорника за гушата с изтръпнали влажни пръсти. Блъсна главата му в стената. После се изви и падна, забивайки лакът в главата на онзи с трапчинката и я натисна в пода.

И двамата мъже застинаха неподвижни. Замаян от внезапното усилие, Каладин се стовари върху вратата. Светът се завъртя. Поне разбра, че още може да се бие без Светлина.

Разсмя се, ала смехът му премина в кашлица. Наистина ли нападна тези хора? Вече беше замесен. В името на Бурята, дори не знаеше защо го прави. Отчасти заради искреността на краля, но не това бе истинската причина, не и дълбоко вътре в него. Знаеше, че трябва да го направи, но защо? От мисълта, че кралят умира без основателна причина, му се гадеше. Напомняше му за онова, което беше сторено с Тиен.

Но и то не беше цялата причина. Бурята да го отнесе, и сам не можеше да се разбере.

Пазачите не помръдваха, само потръпнаха няколко пъти. Каладин кашляше и кашляше, бореше се за въздух. Нямаше време за слабост. Пресегна се с изкривени пръсти и завъртя дръжката на вратата. Отвори. Почти падна в стаята, после с труд се изправи на крака.

— Ваше Величество? — викна той. Подпираше се на копието и влачеше ранения крак. Добра се до гърба на някакъв диван и се опря, за да се изправи напълно. Къде беше кра…

Кралят лежеше на дивана и не мръдваше.

* * *

Адолин замаха широко с Меча. Поддържаше съвършена Вятърна позиция. От върха на оръжието му пръскаше вода, докато той сечеше шията на един паршенд. От трупа изпращя червена мълния и свърза войника със земята, когато той умря. Алетите наоколо гледаха да не стъпят в локвата до трупа. Научиха по трудния начин, че тези странни светкавици убиват бързо през водата.

С вдигнат меч, Адолин поведе нападение над най-близката група паршенди. Проклета да е тази буря и ветровете, които я донесоха! За щастие, поне мракът малко се отдръпна, щом Навани прати фабриали, които заливаха бойното поле в изключително равна бяла светлина.

Адолин и отрядът му отново се сразиха с паршендите. Когато се озова между противниците обаче, Адолин усети как нещо тегли лявата му ръка. Ласо? Дръпна се назад. Никое въже не можеше да удържи Бронята. Изръмжа и изтръгна въжето из ръцете, които го държаха. После се сгърчи, понеже друго въже впримчи шията му и го задърпа назад.

Адолин кресна, почна да се върти и замахна с меча към въжето да го пререже. Още три ласа излетяха към него от тъмнината. Паршендите бяха пратили цял отряд. Адолин мина към отбранителни движения с Меча, защото Захел го бе обучил как да се справя с нападения с ласо. Би трябвало да са опънали още въжета ниско до земята пред него с очакването той да нападне… Да, имаше въжета.

Адолин заотстъпва, като сечеше въжетата, които стигаха до него. За нещастие, войниците му разчитаха той да разкъса линията на паршендите. Когато вместо да напада, той се изтегли, противниците настъпиха срещу алетите с многобройна сила. Както винаги, не бяха в обичайни бойни редове, а в малки отряди и по двойки. Тактиката им беше страховито сполучлива на това безредно, прогизнало от дъжда бойно поле, при припукващите мълнии и поривите на вятъра.

Перел, когото Адолин беше сложил да командва близо до светлините, нареди изтеглянето на фланга. Адолин изсипа поредица ругатни, сряза последното ласо и отстъпи. Държеше Меча в готовност, да не би паршендите да решат да ги преследват.

Не ги преследваха. Ала две фигури тръгнаха близо до Адолин, когато той се включи в отстъплението.

— Още сте живи, мостови? — попита той.

— Още сме живи — отвърна Белязания.

— От Вас висят въжета, сър — обади се Дрей.

Адолин протегна ръка и го остави да среже въжетата с ножа си. Наблюдаваше през рамо как паршендите възстановяват линията си. От по-голяма дълбочина чуваше острите им напеви между трясъците на мълниите и поривите на вятъра.

— Продължават да пращат отряди, които да ме въвличат в бой и да ме разсейват — каза Адолин. — Намерението им не е да ме победят; искат само да ме извадят от сражението.

— Рано или късно ще им се наложи наистина да се бият с Вас — отвърна Дрей, докато режеше още едно въже. Пресегна се и прокара длан по голата си глава да я отрие от дъжда. — Не могат да оставят един Броненосец на мира.

— Всъщност точно това правят — каза Адолин, присвил очи и заслушан в далечния напев.

Той затича с тракане на Бронята през блъскания от вятъра дъжд към командния пост при светлините. Перел, увит в грамадна дреха за бурно време, стоеше и ревеше заповеди. Припряно отдаде чест на Адолин.

— Какво е положението?

— Плуваме прави, Сиятелни — отвърна Перел.

— Нямам представа какво ще рече това.

— Понятие от плуването, сър. Ще рече, бием се напред и назад, но нямаме напредък. Просто сме наравно; всяка от страните търси пробив. Най-много ме тревожат паршендските резерви. Би трябвало досега да са влезли в боя.

— Резервите ли? — учуди се Адолин и си взря отвъд мрачното плато. — Искаш да кажеш, певците.

И отдясно, и отляво алетите се сражаваха с други паршендски единици. Войниците викаха и крещяха, оръжията се удряха в познатите смъртоносни звуци на бойното поле.

— Да, сър. Опират в онова скално образувание по средата на платото и пеят с целите си проклети сърца.

Адолин помнеше този огромен скален израстък, надвиснал в смътната светлина. Беше толкова голям, че отгоре му можеше да се смести цял батальон.

— Можем ли да се изкачим от задната страна?

— В този дъжд, Сиятелни? — уточни Перел. — Малко вероятно. Може би Вие можете, но наистина ли искате да идете сам?

Адолин очакваше познатото нетърпение да го подтиква напред, очакваше желанието да се хвърли в боя, без да го е грижа за последиците. Обучавал се беше да устоява на това желание и сега с изненада откри, че го… няма. Нищо.

Свъси се. Уморен беше. Умората ли беше причината? Обмисли положението под звуците на дъжда, който барабанеше по шлема му.

Трябва да се доберем до паршендите, които остават назад, разсъждаваше той. Татко иска те да влязат в бой и песента да спре…

Какво беше казала Шалан за вътрешните плата? И за скалните образувания по тях?

— Събери ми един батальон — нареди Адолин. — Хиляда човека, тежка пехота. Половин час след като тръгна с тях, прати всички останали да нападнат паршендите. Ще опитам нещо и искам да ги разсееш.

* * *

— Ти си мъртъв — викна Далинар към небето. Завъртя се наоколо. Още беше на централното плато, между трите бойни полета, и адютантите и помощниците около него се сепнаха. — Каза ми, че си бил убит!

Дъждът биеше лицето му. Дали слухът не го лъжеше в шума на дъжда и виковете?

— Аз не съм Всемогъщият — отвърна гласът. Далинар се заозърта из придружителите си. Четиримата мостови в дрехи за бурно време отстъпиха като подплашени. Капитаните тревожно се взираха в облаците с ръце на дръжките на мечовете.

— Някой от вас чу ли този глас? — попита Далинар.

И жените, и мъжете поклатиха глави.

— Вие… чувате Всемогъщия? — попита една от жените вестоносци.

— Да. — Това бе най-простият отговор, макар Върховният принц да не бе сигурен какво се случва. Продължи по пътя си през централното плато с намерението да провери фронта на Адолин.

— Съжалявам — повтори гласът. За разлика от виденията, сега Далинар не виждаше образ, който да изговаря думите. Те сякаш идеха отникъде. — Ти се бори упорито. Ала аз не мога да сторя нищо за тебе.

— Кой си ти? — промълви Далинар.

— Аз съм този, който остана — отвърна гласът. Не звучеше съвсем като във виденията; този глас притежаваше дълбочина. Плътност. — Аз съм Негова отломка и останка. Видях трупа му, видях как умира, как Злото го уби. И аз… аз избягах. За да продължа, както винаги. Частицата от Бога, останала в този свят, ветровете, които хората трябва да усещат.

Дали отвръщаше на въпроса на Далинар, или просто говореше? Във виденията отначало Далинар приемаше, че разговаря с този глас, само за да открие, че разговорът е привиден, че думите на гласа са предварително подредени. Не можеше да прецени дали и сега не е така.

В името на Бурите… да не би и сега да получаваше видение? Замръзна на място и внезапно си представи ужасна картина: как лежи на пода в двореца и си е въобразил всичко, което доведе до днешното сражение в дъжда.

Не, с усилие реши той. Няма да тръгвам по този път. Досега винаги осъзнаваше кога има видение; нямаше основание да вярва, че това се е променило.

Резервите, които беше наредил да подкрепят Аладар, притичаха край него. Копиеносци със сочещи към небето върхове на оръжията. Много опасно при истинска мълния, но нямаха особен избор.

Далинар почака гласът да каже друго, но нищо не последва. Продължи по пътя си и скоро наближи платото на Адолин.

Това гръм ли беше?

Не. Далинар се извърна и съгледа кон, който препускаше по платото към него, а на гърба му седеше вестоносец. Вдигна ръка и прекъсна тактическия доклад на капитан Яви.

— Сиятелни господарю! — провикна се жената вестоносец. Спря коня. — Сиятелният Телеб падна! Върховният принц Роион е разгромен. Линиите му са разбити, а остатъкът от войската му е обкръжен от паршендите! Той е хванат в капан на северното плато!

— Проклятие! Капитан Хал?

— Още се държи, с бой си проправя път към мястото, където за последно е забелязан Роион. Почти са го надвили.

Далинар се обърна към Яви.

— Резерви?

— Не знам какво ни остава — отговори капитанът. Лицето му бе пребледняло в мъждивата светлина. — Зависи от това дали някои са излезли в бой.

— Разбери какво става и ги доведи тук! — нареди Далинар и хукна към вестоносеца.

— Долу — рече на жената.

— Сър?

— Долу!

Жената се смъкна от седлото и Далинар стъпи в стремето и се метна. Обърна коня — за пръв път беше благодарен, че не е в Броня. Инак този лек кон нямаше да може да го носи.

— Събери каквото можеш и ме следвай! — изрева той. — Трябват ми хора, ако ще да се наложи да изтеглиш батальона копиеносци от фронта на Аладар.

Отговорът на капитан Яви се удави в дъжда. Далинар се приведе ниско и смуши коня с пети. Животното изпръхтя. Далинар трябваше да се бори с него, преди да го накара да тръгне. Добичето се боеше от трещенето на мълниите в далечината.

Щом го насочи накъдето трябва, Далинар остави коня и той препусна с готовност. Летеше през платото, триажните палатки, командните постове и полевите кухни се сливаха в едно. Като приближи северното плато, дръпна юздите и се заозърта за Навани.

Навани не беше тук, но той видя проснати на земята няколко грамадни черни платнища. Тя бе работила. Провикна се да попита една жена инженер, тя му посочи и Далинар препусна нататък покрай пропастта. Подмина поредица от още наредени на камък платнища.

Отвъд пропастта от лявата му страна хората умираха с викове и крясъци. Далинар сам видя колко зле върви сражението за Роион. Опасността личеше от разпокъсаните групи войници, от обкръжените развети знамена. Хората бяха пръснати на малки уязвими групи, обкръжени от червенооките врагове. Алетите щяха да продължат боя, но с разкъсването на строя им, изгледите бяха мрачни.

Далинар помнеше как той се би така, сред море от врагове и без надежда за спасение. Смуши коня да побърза още и скоро съгледа Навани. Тя стоеше под чадър и напътстваше група работници с поредното грамадно платнище.

— Навани! — викна той и спря коня, който се хлъзна до платнището срещу нея. — Трябва ми чудо!

— Работя по въпроса — викна и тя в отговор.

— Няма време за работа. Изпълнявай своя план. Веднага.

Твърде далече беше, та да види гневния ѝ поглед, но можа да го почувства. За щастие, тя махна с ръка да отпрати работниците и почна да дава заповеди на инженерите. Жените хукнаха към пропастта, където лежаха подредени камъни. Вързани са с въжета, помисли Далинар, обаче не знаеше как става всичко това. Навани даваше указания, викайки.

Твърде много време, прецени Далинар с тревога и се взря оттатък пропастта. Дали бяха спасили Бронята и Меча на Телеб? Не можеше да скърби за човека, не и сега. Но от въоръжението му имаха нужда.

Зад Далинар се събираха войници. Стрелците с лък на Роион, най-добрите във всички лагери. Под дъжда, те бяха непотребни. Навани излая заповед и инженерите се дръпнаха назад. Работниците бутнаха редицата от четиридесетина камъка в пропастта.

Зад гърба на Далинар платнищата се вдигнаха на петдесет стъпки във въздуха, издърпани за предните ъгли и по средата. В миг покрай пропастта се появи редица от шатри.

— Действайте! — рече Далинар и вкара коня между две палатки. — Стрелци, напред!

Войниците се завтекоха под палатките. Някои мърмореха, че не се виждат никакви подпорни пръти, които да държат платнищата във въздуха. Навани беше вдигнала само предниците и така платнищата се спущаха назад. Дъждът се стичаше по наклона. Платнищата имаха и страни. Отворени бяха само лицата, които гледаха към бойното поле на Роион.

Далинар се метна от седлото и подаде юздите на някакъв работник. Изтича под една палатка, където се строяваха стрелците. Навани влезе с голяма торба през рамо. Отвори я и се видя огромен сияещ гранатов фабриал, опасан с фина метална мрежа.

Тя поработи малко с него и отстъпи.

— Наистина трябваше да разполагаме с повече време за изпитания — предупреди тя Далинар и скръсти ръце. — Привличащите фабриали са нови изобретения. Още съм донякъде притеснена, че това нещо ще засмуче кръвта на всеки, който го докосне.

Фабриалът не засмука ничия кръв. Наместо това, около него бързо почна да се сбира вода. В името на Бурите, работеше! Фабриалът извличаше влагата от въздуха. Стрелците на Роион извадиха тетивите от непромокаемите джобове, превиха лъковете и им ги сложиха под заповедите на лейтенантите. Мнозина от войниците бяха светлооки — стрелбата с лък минаваше за добро Призвание за светлооки със скромно положение. Не всеки можеше да е офицер.

Почнаха да пращат вълни от стрели отвъд пропастта, по обкръжилите войските на Роион паршенди.

— Добре — отсъди Далинар, докато наблюдаваше полета на стрелите. — Много добре.

— Дъждът и вятърът все пак ще затруднят прицелването — предупреди Навани. — И не знам колко добре ще работят фабриалите. Понеже предниците на палатките са отворени, влагата ще се увеличава постоянно. Може съвсем скоро Светлината на Бурята да се изчерпи.

— И това е достатъчно — отговори Далинар. Въздействието на стрелите се видя почти веднага. Обстрелът отвлече вниманието на паршендите от обкръжените войници. Не беше маньовър, който човек да опитва, ако не е отчаян — опасността да улучи своите бе огромна — ала стрелците на Роион доказаха, че заслужават доброто си име.

Далинар притегли Навани с една ръка.

— Справи се добре.

После повика да доведат коня му — неговия кон, а не онова подивяло добиче на жената вестоносец — и излетя от палатката. Тези стрелци щяха да му предоставят прозорец в сражението. Надяваше се да не е прекалено късно за Роион.

* * *

Не!, помисли Каладин и заобиколи дивана от страната на краля. Мъртъв ли беше? Не се виждаше рана.

Кралят шавна, изпъшка лениво и седна. Каладин въздъхна дълбоко. На масичката стоеше празна винена бутилка и понеже беше наблизо, Каладин подуши разсипаното питие.

— Мостови? — завалено попита кралят. — Да злорадстваш ли си дошъл?

— В името на Бурите, Елокар, колко сте изпили?

— Всички… всички говорят за мен — рече Елокар и се просна на дивана. — Собствените ми гвардейци… до един. Лош крал, казват, всички го мразят.

Каладин изстина.

— Те са искали да Ви накарат да пиете, Елокар. И така да облекчите работата им.

— Ъ?

Проклятие. Кралят почти не бе на себе си.

— Хайде — настоя Каладин. — За Вас идват убийци. Махаме се оттук.

— Убийци? — Елокар скокна на крака, но залитна. — Той носи бяло. Знаех си, че ще дойде… обаче онзи път… той се занимаваше само с Далинар… Даже и убиецът не мисли, че съм достоен за престола…

Каладин успя да се провре под мишницата му и да го подхване, а с другата ръка държеше копието за опора. Кралят се отпусна върху него и раненият крак на Каладин изплака от болка.

— Моля Ви, Ваше Величество — рече той и почти падна. — Трябва да опитате да вървите.

— Убийците сигурно искат тебе, мостови — изломоти кралят. — Ти си по-голям водач от мен. Иска ми се… Иска ми се да ме научиш…

За щастие, след това Елокар донякъде се позакрепи. Беше борба двамата да стигнат до прага, където още лежеше тялото на пазача…

Тяло? А къде беше другият?

Каладин се измъкна от краля, когато някакво замъглено петно с нож се хвърли върху него. По усет Каладин рязко дръпна дръжката на копието назад и вдигна ръцете близо до главата си за близък бой, после удари. Острието на копието потъна дълбоко в стомаха на онзи с трапчинката. Мъжът простена.

Ала той не бе замахвал към Каладин.

Беше забил ножа си в страната на краля.

Мъжът с трапчинката се изниза от копието, падна на пода и изтърва ножа. Елокар се пресегна изумен към страната си. Ръката му се окървави.

— Мъртъв съм — прошепна той, втренчен в кръвта.

В този миг болката и слабостта на Каладин сякаш отшумяха. Мигът на ужас бе миг на сила и той го използва, за да разкъса дрехата на Елокар, приклекнал на здравия крак. Ножът беше отскочил от ребро. Кралят кървеше обилно, но от такава рана се оцеляваше с лекарска помощ.

— Притискайте тук — каза Каладин и закри раната с отпрано от кралската риза парче, после тури ръката му там. — Трябва да излезем от двореца. Да намерим някое безопасно място.

Може би на арената за дуели? На ардентите можеше да се разчита, а и те умееха да се бият. Но нямаше ли да е твърде очевидно?

Е, за начало трябваше да излязат от двореца. Каладин грабна копието и тръгна, но кракът му почти го предаде. Успя да се хване, ала остана без дъх от болка и стисна копието, та да не падне.

Бурята да го отнесе. Тази локва кръв в краката му негова ли беше? Разкъсал беше шевовете на раните по-рано, явно и сега.

— Сбърках — обади се кралят. — И двамата сме мъртви.

— Бързия продължи да бяга — изръмжа Каладин и отново преметна ръката на Елокар през рамото си.

— Какво?

— Не можеше да победи, но продължи да тича. И когато бурята го застигна, не беше важно, че той умря, понеже беше бягал с всички сили.

— Сигурно. Добре. — Кралят звучеше замаяно, но Каладин не можа да прецени дали е от алкохола или от кръвозагубата.

— Всички умираме накрая, разбирате ли — продължи Каладин. Двамата вървяха по коридора и се опираха с ръце на стените, за да не паднат. — Затова според мен истински важното е просто колко добре сме тичали. А Вие, Елокар, тичате, откак убиха баща Ви, нищо че проваляте всичко.

— Благодаря? — изломоти кралят.

Стигнаха до пресечка и Каладин реши да минат през вътрешността на двореца, а не през предните порти. Също толкова бързо беше, а можеше и да не е първото място, където заговорниците да потърсят.

Дворецът беше празен. Моаш беше направил всичко, което каза, и беше пратил слугите да се крият, използвайки като претекст нападението на Убиеца в бяло. Отличен замисъл.

— Защо? — прошепна кралят. — Не трябва ли да ме мразиш?

— Не Ви харесвам, Елокар. Но това не означава, че е правилно да допусна смъртта Ви.

— Каза, че трябва да абдикирам. Защо, мостови? Защо ми помагаш?

Не знам.

Свърнаха в някакъв коридор, ала едва бяха минали половината и кралят се свлече на пода. Каладин изруга и приклекна да провери пулса и раната.

От виното е, заключи той. Виното и кръвозагубата бяха замаяли краля прекалено.

Лошо. Каладин отново превърза раната, доколкото можа, а после какво? Да опита да го измъкне на носилка? Да иде за помощ и да рискува да го остави сам?

— Каладин?

Каладин замръзна, все още приклекнал над краля.

— Каладин, какво правиш? — обади се гласът на Моаш иззад гърба му. — Намерихме хората пред вратите на кралските покои. В името на Бурята, ти ли ги уби?

Каладин стана и се обърна. Отпусна тежестта си на здравия крак. Моаш стоеше в другия край на коридора, разкошен в своята синьо-червена Броня. Придружаваше го друг Броненосец, с Меч на рамо и спуснат наличник. Гробовния.

Убийците бяха тук.

83. Илюзия на времето

„Очевидно те са глупци Опустошението няма нужда от подсторване То може да седи и ще седи където пожелае Видни са признаците, че духчетата го очакват твърде скоро Древният камък трябва най-сетне да почне да се пропуква Чудно е, че на неговата воля се опират добруването и мирът на един свят в продължение на повече от четири хилядолетия“.

Из „Диаграмата“, книга на второто завъртане на тавана: мотив 1

Шалан пристъпи от моста върху голото плато.

Дъждът приглушаваше звуците на сражението и така цялото място ставаше сякаш още по-откъснато. Тъмно като на здрачаване. Дъжд като приглушен шепот.

Платото бе по-високо от повечето други, затова Шалан виждаше центъра на Дома на Бурята наоколо си. Колони с отложен в основите крем, превърнати в сталагмити. Сгради, заприличали на могили, покрити с камъни, както снегът покрива паднал дънер. В тъмнината и дъжда древният град представляваше само очертания на фона на небето и попълването му оставаше на въображението.

Този град се криеше под илюзията на самото време.

Останалите минаха по моста след Шалан. Бяха минали край бойното поле на Аладар, промъквайки се зад алетските линии, за да достигнат това далечно плато. Изкачването тук отне време, понеже мостовите трябваше да намерят подходящо място. Наложи се да се покатерят по склона на съседното плато и да разположат там моста, та да прехвърлят пропастта.

— Как можеш да си убедена, че това е мястото? — попита Ренарин. Бронята му изтрака, когато приближи до нея. Шалан предложи чадър, но Ренарин стоеше под дъжда, държеше шлема в ръка и водата течеше по лицето му. Не носеше ли очила? Напоследък май не много.

— Това е мястото — обясни Шалан, — понеже е отклонение.

— Надали това е логичен извод — намеси се Инадара. След нея войниците и мостовите се прехвърляха на пустото плато. — Портал от подобно естество би бил скрит, а не девиантен.

— Портите на Обета не са били скрити — отговори Шалан. — А и не за това става дума. Платото е кръгло.

— Много плата са кръгли.

— Не и толкова кръгли — настоя Шалан и тръгна напред. Вече дошла на място, можеше да види колко неправилно… хмм, колко правилно бе това плато. — Търсех постамент на платото, но не схващах размерите на търсеното. Цялото това плато е постаментът, върху който се е разполагала Портата на Обета.

— Не виждате ли? Останалите плата са създадени от някакво бедствие, те са назъбени и натрошени. А това не е. Защото вече е било тук, когато е станало разбиването. На старите карти то е изобразявано като издигнат дял, като огромен пиедестал. Когато Равнините били разбити, то си останало така.

— Да… — закима Ренарин. — Представи си чиния с гравиран в средата кръг… ако я удари нещо, тя може да се счупи по вече отслабените линии.

— И да ти остави камара неправилни парчета — съгласи се Шалан — и едно кръгло.

— Може — рече Инадара. — Но ми е странно защо нещо толкова важно тактически ще е така открито.

— Портите на Обета били символ — обясни Шалан, без да спира да върви. — Воринското Право на Пътуване, давано на всички достатъчно високопоставени граждани се основава на твърдението на Вестителите, че всички граници трябва да са отворени. Ако искаш да създадеш символ на това единство — портал, който свързва в едно всички кралства от Сребърната епоха — къде ще го разположиш? Скрит в заключена стая? Или на място, което се издига над града? Портата е тук, понеже те са били горди с нея.

Продължаваха да вървят под дъжда и вятъра. Имаше нещо свято тук и Шалан признаваше, че отчасти това е причината да вярва, че е права.

— Ммм — тихо каза Шарка. — Те вдигат буря.

— Духчетата на празнотата ли? — прошепна Шалан.

— Онези от тях, които са обвързани. Те създават буря.

Точно така. Задачата на Шалан трябваше да се изпълни бързо и тя нямаше време да стои и да размишлява. Понечи да нареди търсенето да започне, но спря, когато забеляза, че Ренарин се е вторачил на запад с отсъстващо изражение.

— Принц Ренарин?

— Неправилната посока — прошепна той. — Вятърът духа от неправилната посока. От запад на изток… О, Всемогъщи във висините. Ужасно е.

Шалан проследи погледа му, но нищо не видя.

— Истинска е — продължи Ренарин. — Вечната Буря.

— За какво говорите? — попита Шалан, а от тона му я побиваха тръпки.

— Аз… — Ренарин я погледна и отри водата от очите си. Ръкавицата висеше на кръста му. — Трябваше да съм с баща си. Трябваше да мога да се бия. Само че съм безполезен.

Прекрасно. Беше и плашещ, и мрънкащ.

— Е, Вашият баща Ви нареди да ми помагате, затова се разбирайте с него. Хайде, всички, да претърсим това място.

— Какво търсим, братовчедке? — попита Скалата, един от мостовите.

Братовчедка. Мило, рече си тя. Заради червените коси.

— Не знам. Нещо странно, необичайно.

Разделиха се и се пръснаха по платото. Освен с Инадара, Шалан разполагаше с групичка арденти и учени, които да ѝ помагат, сред тях беше и един от бурегадателите на Далинар. Разпрати в различни посоки отряди от по няколко учени, един мостови и един войник.

Ренарин и повечето мостови настояха да са с нея. Не можеше да се оплаче — това беше зона на бойни действия. Мина край някаква издатина на земята, която беше част от голям пръстен. Навярно някогашна ниска украсена стена. Как ли бе изглеждало това място? Представи си го и ѝ се прииска да може да го нарисува. Определено би ѝ помогнало да го види.

Къде би могъл да е порталът? Най-вероятно в центъра, затова и Шалан се отправи нататък. Натъкна се на голяма каменна могила.

— И това е всичко? — попита Скалата. — Е само още камъни.

— Точно това се надявах да намеря. Всичко, оставено на открито, щеше да е отнесено от ветровете или замазано с крем. Ако ще намираме нещо полезно, то ще трябва да е вътре.

— Вътре? — обади се друг мостови. — Вътре в какво?

— В сградите — отговори Шалан. Опипваше камъка, докато не намери гънка откъм гърба му. Обърна се към Ренарин. — Принц Ренарин, бихте ли съсекли този камък за мен?

* * *

Адолин вдигна сферата си в тъмното помещение и освети стената. След като бе прекарал толкова време на открито през дъждовния сезон, сега намираше странно, че по шлема му не потропват капки. Застоялият въздух вътре вече ставаше влажен. Дори с тътренето на краката и прокашлянето на войниците, Адолин имаше усещането, че е прекалено тихо. В тази каменна гробница като че се намираха на цели мили от бойното поле навън.

— Откъде знаехте, сър? — попита Белязания. — Как предположихте, че каменната могила ще е куха?

— Защото една умна жена веднъж ме помоли да нападна някакъв камък.

Заедно Адолин и тези войници бяха заобиколили голямото скално образувание, което паршендите ползваха да пази гърбовете им. С няколко завъртания на Меча Адолин изряза вход в могилата, която се оказа куха, както се надяваше.

Мина през прашни стаи, пълни с кости и някакви сухи отломки, навярно мебели. Може би бяха изгнили дълго преди кремът да запечата напълно сградата. Дали тя е била някаква жилищна сграда? Или пазар? Наистина имаше доста стаи, по много каси висяха ръждиви панти за врати.

Хиляда войника се движеха в сградата с него и носеха фенери с огромни обработени камъни — пет пъти по-големи от броамите. Ала дори и някои от тях вече тъмнееха. Отдавна нямаше буря.

Хиляда човека бяха много за минаване през тези призрачни стаи. Но стига Адолин да не грешеше, вече би трябвало да наближават противоположната стена, онази точно зад паршендите. Някои от хората му огледаха близките стаи и се върнаха с потвърждение. Сградата свършваше тук. Адолин сега забеляза очертанията на прозорците, запечатани с крем, който се бе процедил през годините, беше се стекъл по стените и се беше натрупал на пода.

— Добре — викна той на ротните командири и капитаните. — Да съберем всички, които успеем, в тази стая и в залата отпред. Аз ще изсека изход. Щом го отворя, трябва да се изсипем навън и да нападнем пеещите паршенди.

— Първа рота, разделяте се на две и пазите изхода. Не позволявайте да ви изтласкат! Аз ще нападна и ще опитам да привлека вниманието им. Всички останали, излизате и се включвате веднага в нападението.

Войниците закимаха. Адолин пое дълбоко дъх, спусна забралото и приближи стената. Намираха се на втория етаж на сградата, но той прецени, че наслоеният навън крем ги поставя почти на нивото на земята. И наистина, долови отвън слаб звук. Тананикане, което резонираше през стената.

В името на Бурите, паршендите бяха точно тук. Призова Меча, изчака ротните командири да поставят хората си в готовност и сряза стената на няколко дълги ивици. Със замах мина и в другата посока, после стовари облеченото си в Броня рамо върху нея.

Стената се строши и падна навън. Парчетата камък отскачаха от доспехите на Адолин. Дъждът се завърна с пълна сила. Адолин се намираше едва на няколко стъпки над земята и нетърпеливо излезе на влажните хлъзгави скали. Вляво, паршендските резерви стояха в редици с гръб към него, погълнати от песента. Шумът на битката почти не се чуваше тук, сподавен от нечовешката песен, от която по гърба на Адолин пролазваха тръпки.

Отлично. Дъждът и песента бяха прикрили звука от отварянето на стената. Адолин изсече още един изход, докато войниците се изсипваха от първия, понесли фенерите. Тъкмо подхвана трети, и чу вик. Един от паршендите най-сетне го бе забелязал. Всъщност беше жена. С новата форма това беше станало по-видимо от преди.

Пробяга късото разстояние до паршендите и се хвърли сред тях, размахвайки смъртоносно Меча. Телата падаха мъртви с изгорели очи. Пет, после десет. Войниците се присъединиха към него, забиваха копията си в паршендите и прекъсваха ужасната им песен.

Беше изумително лесно. Паршендите прекъсваха песента неохотно и излизаха от унеса си замаяни и объркани. Онези от тях, които се биеха, го правеха безредно, а бързото нападение на Адолин не им даде време да призоват странните си просветващи сили.

Беше като да изтребваш спящи хора. Адолин и по-рано беше вършил мръсна работа с Меча и Бронята. Проклятие, всеки, който излизаше като Броненосец на бойното поле срещу обикновени хора, вършеше мръсна работа — изтребваше противници, които със същия успех можеха да са въоръжени с пръчки деца. Днес обаче беше по-лошо. Често паршендите идваха на себе си точно преди да ги убие — примигваха да се свестят, отърсваха се да се събудят и се озоваваха лице в лице с пълен Броненосец, който изтребваше другарите им под дъжда. Ужасените им погледи преследваха Адолин, когато запращаше труп подир труп на земята.

Къде беше Вълнението, което обикновено го тласкаше през тези кланета? Нужно му беше. Вместо това, изпитваше само погнуса. Изправен насред полето с току-що убити паршенди, с виещата се в дъжда кисела миризма на дим от изгорените очи, Адолин потрепери и изтърва отвратено Меча си. Той изчезна в мъгла.

Нещо се стовари върху гърба му.

Адолин се препъна в един труп, залитна, но не падна, и се обърна. В гърдите го удари Меч и светеща мрежа от пукнатини плъпна по бронята му. Той отклони следващия удар с предмишница и отстъпи в бойна стойка.

Тя стоеше пред него и по Бронята ѝ се стичаше дъжд. Как се бе нарекла? Ешонаи.

Адолин ѝ се усмихна зад шлема. Можеше да направи това. Честен бой. Вдигна ръце, Мечът му се появи в мъглата и той замахна нагоре и отрази удара ѝ.

Благодаря ти, помисли Адолин.

* * *

Далинар препускаше на гърба на Храбрец по моста откъм платото на Роион и притискаше кървящата рана в страната си. Глупаво. Трябваше да забележи копието. Беше толкова съсредоточен върху червените светкавици и бързите движения на паршендските бойни двойки.

Истината е, рече си той, когато се плъзна от седлото, за да го прегледа военният лекар, че вече си стар. Може би не по мярката на живота, понеже беше едва на петдесетина години, но по мярката на войника — определено. Без помощта на Бронята беше бавен и слаб. Убиването беше игра за младите, пък дори само защото старите падаха първи.

Проклетият дъжд не спираше и Далинар се отърва от него, като влезе под една от палатките на Навани. Стрелците попречиха на паршендите да прехвърлят пропастта и да попречат на отстъплението на обкръжения Роион. С тяхна помощ Далинар спаси войската на Върховния принц или поне половината от нея, но загуби цялото северно плато. Роион се върна на кон, следван от изнурения пешак капитан Хал. Синът на генерал Хал носеше собствената си Броня и заетия от Телеб Меч, който бе успял да вземе от трупа му.

Бяха принудени да изоставят тялото на Телеб и Бронята. Също толкова лошо беше, че пеенето на паршендите продължаваше необезпокоявано. Въпреки спасяването на войниците, това бе страшен разгром.

Далинар свали гръдната си броня и с пъшкане седна на подаденото от лекаря столче. Изтърпя грижите на жената, макар да знаеше, че раната не е опасна. Лоша беше — всяка рана на бойното поле беше лоша, особено ако засегнеше ръката, която борави с оръжието — но нямаше да го убие.

— В името на Бурите — възкликна жената. — Върховни принце, та Вие сте целият в белези тук. Колко пъти са Ви ранявали в рамото?

— Не мога да си спомня.

— Как въобще можете да ползвате ръката си?

— Упражнения и опит.

— Не става така… — прошепна тя с широко отворени очи. — Тоест… в името на Бурите…

— Просто зашийте раната. Да, ще страня от бойното поле днес. Не, няма да товаря ръката. Да, чувал съм всичко това по-рано.

Преди всичко, не трябваше да излиза на бойното поле днес. Казваше си, че повече няма да участва в битка. Предполагаше се, че вече е държавник, а не пълководец.

Ала от време на време Тоягата имаше нужда да се прояви. Необходимо беше за войниците. Бурята да го отнесе, необходимо беше за него. Той…

Навани нахълта в палатката.

Твърде късно. Далинар въздъхна, когато тя се отправи към него. Навани мина край фабриала — той светеше на малък пиедестал и събираше около себе си водата в искрящо кълбо. Тази вода се оттичаше по две метални пръчки отстрани на фабриала, изливаше се на земята, после изтичаше вън от палатката и през ръба на платото.

Далинар мрачно вдигна поглед към Навани в очакване тя да го сгълчи като новобранец, който си е забравил бруса. Ала Навани го прегърна откъм здравата страна и го притисна силно.

— Без забележки?

— На война сме — прошепна тя. — И губим, нали?

Далинар погледна стрелците с лък. Стрелите им бяха на привършване. Не смееше да говори високо, за да не го чуят.

— Да.

Лекарката го стрелна с поглед, после сведе глава и продължи да шие.

— Ти влезе в боя, когато някой имаше нужда от теб. Спаси живота на един Върховен принц и неговите войници. Защо очакваш да се гневя?

— Защото си ти — отговори Далинар, вдигна здравата ръка и прокара пръсти през косите ѝ.

— Адолин е спечелил своето плато — каза Навани. — Паршендите там са бити и разпръснати. Аладар се държи. Роион загуби, но оставаме наравно. Защо да губим тогава? По лицето ти виждам, че е така, но не го разбирам.

— Равенството е загуба за нас — отговори Далинар. Усещаше как нещо се надига. Далече на запад. — Ако допеят песента, това е краят, както предупреди Рлаин.

Лекарката завърши, доколкото можа, и остави Далинар да си облече ризата и куртката, които щяха да държат превръзката на място. Щом се облече, той стана с намерението да иде в щабната палатка и да се осведоми за новостите от генерал Хал. Прекъсна го нахълтването на Роион в палатката.

— Далинар! — завтече се към него плешивият принц и го улови за ръката. Ранената. Далинар се сви от болка. — Там е същинска кървава баня! Мъртви сме. В името на Бурята, мъртви сме!

Недалеч стрелците се размърдаха. Стрелите бяха свършили. На платото отсреща се събираше море от червени очи като тлеещи въглени в мрака.

Колкото и да му се щеше на Далинар да зашлеви Роион, не така се постъпваше с Върховен принц, макар и хистеричен. Затова го извлече от палатката. Дъждът — вече същинска буря — беше леден през мократа му униформа.

— Овладей се, Сиятелни господарю — строго рече Далинар. — Адолин спечели своето плато. Не всичко е толкова зле, колкото изглежда.

— Не трябва да свършва така — проговори Всемогъщият.

В името на Бурите! Далинар отблъсна Роион и отиде в центъра на платото. Вдигна поглед към небето.

— Отговори ми! Дай ми знак, че ме чуваш!

— Чувам те!

Най-сетне. Някакъв напредък.

— Ти Всемогъщият ли си?

— Казах ти, че не съм, дете на Честта.

— Какво си тогава?

АЗ СЪМ ОНОВА, КОЕТО НОСИ СВЕТЛИНА И ТЪМНИНА.

Гласът зазвуча по-гръмовно и далечно.

— Отецът на Бурята — рече Далинар. — Ти вестител ли си?

НЕ.

— Значи си духче или бог?

И ДВЕТЕ.

— Какво целиш като ми говориш? — провикна се Далинар към небето. — Какво става?

ТЕ ПРИЗОВАВАТ БУРЯ. ПРОТИВОПОЛОЖНА НА МЕН. СМЪРТОНОСНА.

— Как да я спрем?

НЕ МОЖЕТЕ.

— Трябва да има някакъв начин.

АЗ ВИ НОСЯ БУРЯ НА ПРЕЧИСТВАНЕТО. ТЯ ЩЕ ОТНЕСЕ ВАШИТЕ ТРУПОВЕ. ТОВА Е ВСИЧКО, КОЕТО МОГА ДА НАПРАВЯ.

— Не! Не смей да ни изоставяш!

МИГАР ИСКАШ НЕЩО ОТ МЕН, ТВОЯ БОГ?

— Ти не си мой бог. Никога не си бил мой бог! Ти си сянка, лъжа!

В далечината злокобно изрева гръм. Дъждът заудря по-силно лицето на Далинар.

ПРИЗОВАН СЪМ. ТРЯБВА ДА ИДА. ЕДНА ДЪЩЕРЯ НЕ СЕ ПОДЧИНЯВА. НЕ ЩЕ ИМАШ ПОВЕЧЕ ВИДЕНИЯ, ДЕТЕ НА ЧЕСТТА. ТОВА Е КРАЯТ. ОСТАНИ СИ С ДОБРО.

— Отче на Бурята! — викна Далинар. — Трябва да има някакъв начин! Аз няма да умра тук!

Тишина. Дори гръмотевици нямаше. Хората се бяха насъбрали около Далинар: войници, писари, вестоносци, Роион и Навани. Уплашени хора.

— Не ни изоставяй — промълви Далинар и гласът му пресекна. — Моля те…

* * *

Моаш пристъпи напред. Забралото му беше вдигнато, а на лицето му бе изписана болка.

— Каладин?

— Трябваше да направя избора, който да ми позволи да спя нощем, Моаш — изнурено рече Каладин, застанал пред изпадналия в несвяст крал. Около стъпалото му се събираше локва кръв от отворената рана. Главата му се въртеше и той трябваше да се обляга на копието, за да стои на крака.

— Каза, че може да се разчита на него — обърна се Гробовния към Моаш и гласът му прокънтя в шлема. — Обеща ми, Моаш!

— На Каладин може да се вярва — отвърна Моаш. Бяха само тримата — четирима с краля — и стояха в пустия коридор в двореца.

Тъжно място да умре човек. Далече от вятъра.

— Той просто е малко объркан — рече Моаш и пристъпи по-напред. — Все още замисълът ни може да проработи. Никому не си казал, нали, Кал?

Познавам този коридор, осъзна Каладин. Точно тук се натъкнахме на Убиеца в бяло. На стената вляво от него имаше прозорци, затворени с капаци срещу дъжда. Да… там. Забеляза дъските върху дупката, която убиецът беше изрязал в стената. Мястото, откъдето Каладин пропадна в чернотата.

И отново беше тук. Пое дълбоко дъх, изправи се доколкото можа на здравия си крак и насочи копието към Моаш.

Бурите да го отнесат, колко го болеше кракът.

— Кал, кралят явно е ранен — отбеляза Моаш. — Проследихме кървавата следа дотук. Всъщност той вече е мъртъв.

Кървава следа. Каладин запримигва с уморените си очи. Разбира се. Мислеше бавно. Би трябвало да се досети за следата.

Моаш спря на няколко стъпки от него, колкото да е извън прекия обсег на копието.

— Какво ще правиш, Кал? — попита Моаш и погледна насоченото към него копие. — Наистина ли ще нападнеш човек от Мост Четири?

— Ти изостави Мост Четири в мига, в който се обърна срещу нашия дълг — прошепна Каладин.

— А ти си различен?

— Не, не съм — призна Каладин и усети празнота в стомаха си. — Но се старая да променя това.

Моаш направи още една крачка, ала Каладин вдигна върха на копието към лицето му. Приятелят му спря и вдигна отбранително облечените си в ръкавици ръце.

Гробовния пристъпи напред, но Моаш го спря, сетне се обърна към Каладин.

— Какво мислиш, че ще постигнеш така, Кал? Ако ни попречиш, просто ще причиниш смъртта си, а кралят си остава мъртъв. Искаш да знам, че не си съгласен? Добре. Опита. Сега си надвит и няма смисъл да се биеш. Свали копието.

Каладин погледна през рамо. Кралят още дишаше.

Бронята на Моаш изтрака. Каладин се обърна и пак вдигна копието. Проклятие… главата му вече кънтеше.

— Сериозен съм, Кал.

— И ще нападнеш мен? Твоя капитан? Твоя приятел?

— Не обръщай думите ми.

— Защо не? Кое е по-важно за теб? Аз или дребнавото ти отмъщение?

— Той ги уби, Каладин — остро отвърна Моаш. — Това жалко подобие на крал уби единственото семейство, което някога съм имал.

— Знам.

— Защо го защитаваш тогава?

— Не е станало по негова вина.

— Глу…

— Не е виновен той — настоя Каладин. — Но аз щях да съм тук, дори и да беше виновен, Моаш! Ние трябва да сме по-добри, ти и аз. Това е… Не мога да го обясня, не и напълно. Трябва да ми повярваш. Откажи се. Кралят още не е видял нито тебе, нито Гробовния. Ще идем при Далинар и аз ще имам грижата да получиш възмездие срещу когото трябва, Рошоне, който наистина стои зад смъртта на семейството ти. А ние, Моаш, ние няма да бъдем такива. Убийци в тъмните ходници, които погубват един пиян човек, защото го намират противен, и си казват, че това е за доброто на кралството. Ако ще убивам някого, ще го убия посред бял ден и то, само защото няма друг начин.

Моаш се поколеба. Гробовния се размърда зад него, ала Моаш отново вдигна ръка да го спре. Погледна Каладин в очите и поклати глава.

— Съжалявам, Кал. Късно е вече.

— Няма да се добереш до него. Няма да отстъпя.

— Не бих и поискал да отстъпваш — отвърна Моаш и затвори наличника на шлема. Страните му се замъглиха, когато се заключи.

84. Който спасява

„11182510111271249151210121114102511711210111217134483251071514254143434109161491493412122541010125127101519101112341255115251215755111234101112914121061534“

Из „Диаграмата“, книга на второто завъртане на тавана: мотив 15

Каменният блок се плъзна навътре и потвърди предположенията на Шалан. Бяха отворили сграда, в която никой не бе влизал — даже никой не я бе виждал — от векове. Ренарин отстъпи от дупката, която изсече, и пусна Шалан да пристъпи напред. Въздухът вътре беше спарен и миришеше на мухъл.

Ренарин освободи Меча си и след това, странно, въздъхна с облекчение и се облегна на външната стена на сградата. Шалан понечи да влезе, но мостовите се вмъкнаха пред нея да проверят дали е безопасно, като вдигнаха високо сапфирените фенери.

В светлината им се разкри великолепие.

Шалан остана без дъх. Просторното овално помещение бе достойно за дворец или храм. Стените и подът бяха покрити с мозайки с величествени изображения и смайващи цветове. Рицари в брони стояха пред завихрени червено-сини небеса. Хора с всякакво положение бяха изобразени в разни сцени. Всяка мозайка бе изработена от всякакви камъни в наситени цветове — майсторско произведение, което събираше целия свят в една зала.

Притеснена да не повреди някак портала, Шалан беше разположила срезовете, които Ренарин направи, близо до гънката, която смяташе за врата. Явно не беше сбъркала. Влезе през дупката и тръгна да обиколи кръглото помещение, като тихо броеше дяловете на подовата мозайка. Основните бяха десет, тъкмо колкото десетте рицарски ордена, десетте кралства и десетте народа. И там, между дяловете, изобразяващи първото и десетото кралства, имаше по-тясно единадесето парче. На него беше представена висока кула. Уритиру.

Намери го. Портала. А какво изкуство! Каква красота. Оставяше човек без дъх.

Не, точно сега нямаше време да се възхищава на изкуството. Огромната мозайка на пода се завиваше към центъра, ала мечовете на всички рицари сочеха към един и същ дял от стената и Шалан се отправи натам. Всичко тук изглеждаше съвършено запазено, дори в лампите по стените си стояха потъмнелите скъпоценни камъни.

На стената Шалан видя метален диск в камъка. Стоманен ли беше? Не беше ръждясал, дори не беше помътнял, ако и да бе изоставен отдавна.

— Задава се — обяви Ренарин от другия край на помещението и тихият му глас отекна под куполообразния таван. Бурите да го отнесат, това момче звучеше обезпокоително, особено при воя на бурята и шума на дъжда, който пердашеше платото навън.

Дойдоха Сиятелната Инадара и още няколко учени. Пристъпиха вътре, ахнаха и взеха да приказват една през друга, щом се втурнаха да разглеждат мозайките.

Шалан разучаваше странния диск в стената. Очертанията му бяха на звезда с десет лъча, а точно в средата му имаше тесен отвор. Сияйните са можели да задействат това място, разсъждаваше тя. И какво са имали Сияйните, което никой друг не е притежавал? Много неща, но формата на отвора ѝ позволи доста добре да предположи защо само те са можели да накарат Портата на Обета да работи.

— Ренарин, елате тук — рече Шалан.

Момъкът изтрополи към нея.

— Шалан — предупредително се обади Шарка. — Времето е много малко. Те са призовали Вечната Буря. И… и има още нещо, задава се от другата посока. Буря?

— Сега е дъждовният сезон — възрази Шалан и го изгледа. Шарка надипляше стената току до металния диск. — Няма бури.

— Обаче се задава буря. Шалан, двете бури ще ударят едновременно. Две бури от двете страни. Ще се сблъскат точно тук.

— И май няма, нали разбираш, просто да се погълнат взаимно?

— Те ще се подхранват — отвърна Шарка. — Като при сблъсъка на две вълни, когато гребените им се срещат… ще се създаде такава буря, каквато никой на света не е виждал. Камъните ще се разтрошат, самите плата може да рухнат. Ще бъде лошо. Много, много лошо.

Шалан хвърли поглед на Инадара, която бе дошла до нея.

— Какво мислите?

— Не знам какво да мисля, Сиятелна — отговори Инадара. — Вие бяхте права за това място. Аз… вече нямам вяра на преценката си кое е вярно и кое е грешно.

— Трябва да придвижим войските на това плато — каза Шалан. — Дори и да победят паршендите, те са обречени, ако ние не накараме този портал да работи.

— Изобщо не прилича на портал — подхвърли Инадара. — Какво ще направи? Ще отвори врата в стената?

— Не знам — отговори Шалан и погледна Ренарин. — Призовете Меча си.

Той го стори и се сви, когато Острието се появи. Шалан посочи приличния на ключалка отвор, вслушвайки се в предчувствието си.

— Проверете можете ли да надраскате метала с Меча. Бъдете много внимателен. Не искаме да съсипем Портата на Обета, ако греша.

Ренарин приближи и предпазливо, повеждайки върха му с ръка, постави Меча върху метала до отвора. Изсумтя, понеже Мечът не сряза диска. Опита малко по-силно, но металът устоя.

— Направен е от същото нещо! — развълнувано възкликна Шалан. — И формата на отвора приляга на Меч. Опитайте да вкарате оръжието, много бавно.

Ренарин го направи и когато острието влезе, цялата форма на отвора се промени, металът се раздвижи, за да прилегне Меча на Ренарин. Работеше! Вкара го и двамата се обърнаха да огледат залата. Нищо не се бе променило видимо.

— Стана ли нещо? — попита Ренарин.

— Трябва да е станало — отговори Шалан. Навярно бяха отключили вратата. Но как да завъртят онова, което отговаря на дръжката?

— Нужна ни е помощта на Върховната господарка Навани — разсъди Шалан. — И което е по-важно, трябва да доведем всички тук. Войници, мостови, вървете! Тичайте и кажете на Далинар да събере войските си на това плато. Кажете му, че ако не го стори, всички са обречени. А ние с вас, учени, ще съберем глави и ще узнаем как, в името на Бурите, работи това нещо.

* * *

Адолин танцуваше в бурята и разменяше удари с Ешонаи. Добра беше, ако и да не използваше познати нему позиции. Избягваше ударите му, подвеждаше го с Меча си, движеше се през бурята като припукваща светкавица.

Адолин не изоставаше, замахваше с Меча, изтикваше я по-далеч. Двубой. Той можеше да победи в двубой. Дори в буря, дори срещу чудовище, Адолин можеше да го направи. Изтласка я през платото, по-близо до мястото, където неговите хора бяха прехвърлили пропастта, за да се включат в битката.

Трудно беше да я подмами. Срещал беше тази Ешонаи само два пъти, но начинът, по който тя се биеше, му създаваше усещането, че я познава. Чувстваше жаждата ѝ за кръв. Жаждата ѝ да убива. Вълнението. Той самият не го изпитваше. Усещаше го в нея.

Наоколо паршендите или бягаха, или се сражаваха в малки групи, докато адолиновите хора ги нападаха. Той мина край един паршендски войник, повален от човеците и с разпран корем. Мъчеше се да изпълзи под дъжда. По платото се лееха кръв и вода, а между гръмотевиците се разнасяха неистови викове.

Гръм. Гръм далече на запад. Адолин погледна нататък и за малко да се разсее. Виждаше как се заражда, как вятърът и дъждът се въртят в огромна колона, проблясваща в червено.

Ешонаи замахна към него, Адолин се обърна и пресрещна удара с предмишница. Тази част на Бронята му отслабваше и от пукнатините изтичаше Светлина. Пристъпи в обхвата ѝ; хванал Меча с една ръка замахна в страната на Ешонаи. Награди го стенанието ѝ. Ала тя не се преви. Даже не отстъпи. Вдигна Меча си и за пореден път го стовари върху предмишницата му.

Бронята там избухна в светлина и разтопен метал. Бурята да го отнесе. Адолин се принуди да дръпне ръката и да освободи ръкавицата. Без поддръжката на Бронята тя беше прекалено тежка, затова я остави да тупне от ръката му на земята. Вятърът по откритата му кожа беше удивително силен.

Още малко, рече си Адолин и не отстъпи, въпреки загубата на част от Бронята. Грабна Меча с две ръце — едната покрита с метал, другата гола — и се хвърли напред с поредица удари. Излезе от Вятърната позиция. Без величествени замахвания. Трябваше му неистовият бяс на Огнената позиция. Не само заради мощта, а и заради онова, което искаше да разкрие на Ешонаи.

Ешонаи изръмжа, принудена да отстъпи.

— Твоят ден свърши, разрушителю — изрече тя в шлема си. — Днес жестокостта ти се обръща срещу теб. Днес изтреблението преминава от нас към вас.

Още малко.

Адолин я притисна с майсторски пристъп, после поотслаби натиска и ѝ даде възможност да действа. Тя тутакси се възползва и замахна към шлема му, който изпускаше светлина заради предишен удар. Да, Ешонаи бе напълно погълната от Вълнението. То ѝ даваше жизненост и сила, ала я подтикваше към безразсъдство. Караше я да не забелязва нищо наоколо.

Адолин понесе удара в главата и се олюля. Ешонаи се разсмя доволно и понечи пак да замахне.

Адолин се хвърли напред и стовари рамото и главата си в гърдите ѝ. Шлемът му избухна от силата на удара, но дръзкият ход успя.

Ешонаи не бе забелязала колко близо са до пропастта.

Ударът на Адолин я хвърли от ръба на платото. Принцът усети паниката ѝ, чу я да вика, докато падаше в чернотата.

За беля избухването на шлема заслепи за миг Адолин. Той залитна и когато пристъпи, кракът му увисна във въздуха. Залюля се напред и падна към бездната.

В един безкраен миг изпитваше само ужас и страх. Замръзнала вечност, преди да осъзнае, че не пада. Зрението му се проясни и той погледна в пропастта. Наоколо се лееше плътен дъжд. После погледна през рамо.

Двама мостови стискаха стоманените брънки на полата на Бронята му и се бореха да го удържат на ръба. Те пъшкаха и стискаха хлъзгавия метал, запънали здраво нозе в камъните, за да не бъдат повлечени с него.

Появиха се още войници. Завтекоха се да помагат. Ръце грабнаха Адолин през кръста и за раменете. Всички заедно го изтеглиха от ръба на пропастта, докато смогна да възстанови равновесието си и да се отдалечи от бездната.

Войниците нададоха радостни възгласи, а Адолин се засмя уморено. Обърна се към мостовите, Белязания и Дрей.

— Май не е нужно да се чудя можете ли да вървите редом с мен или не.

— Нищо работа — отвърна Белязания.

— Аха — додаде Дрей. — Лесно е да вдигнеш някакъв дебел светлоок. Пробвайте някой път да вдигнете моста.

Адолин се усмихна и отри водата от лицето си с голата ръка.

— Вижте дали ще намерите парче от бронята на предмишницата или от шлема. Израстването на Бронята става по-лесно, ако има семка. Вземете и ръкавицата ми, ако обичате.

Двамата кимнаха. Червените светкавици в небето се умножаваха, а въртящата се колона тъмен дъжд растеше и се разширяваше навън. Това… това не изглеждаше добър знак.

Адолин трябваше да разбере по-добре какво става с остатъка от войската. Изтича по моста до централното плато. Къде беше баща му? Какво ставаше на фронтовете на Аладар и Роион? Върнала ли се беше Шалан от експедицията?

Тук всичко изглеждаше безредно. Все по-силните ветрове разкъсваха палатките, някои бяха паднали. Хора бягаха насам-нататък. Адолин съгледа една фигура в плътно наметало, която крачеше целенасочено под дъжда. Този човек май знаеше какво прави. Адолин го улови за ръката.

— Къде е баща ми? — попита той. — Какви заповеди имаш да предадеш на войската?

Качулката на наметалото падна и човекът се обърна да погледне Адолин. Очите му бяха малко прекалено големи и кръгли. Гола глава. Прозирни широки дрехи под наметалото.

Убиецът в бяло.

* * *

Моаш пристъпи напред, ала не призова Меча си.

Каладин удари с копието. Напразно. Използвал беше последните си сили да стои прав. Копието му отскочи от шлема на Моаш. Той удари оръжието с юмрук и разби дървото.

Каладин залитна и спря, ала Моаш не беше приключил. Излезе напред и стовари бронирания си юмрук в корема на Каладин.

Каладин остана без дъх и се преви, а вътре в него някакви неща се счупиха. Ребрата се натрошиха като съчки от невъзможно силния юмрук. Каладин закашля и опръска Бронята на Моаш с кръв, после изстена. Приятелят му отстъпи и оттегли юмрука си.

Каладин рухна на студения каменен под. Всичко се тресеше. Имаше чувството, че очите му ще изскочат. Претърколи се на счупения си гръден кош.

— Бурята да го отнесе. — Гласът на Моаш се чуваше някъде далеч. — Ударих по-силно, отколкото исках.

— Направи каквото трябваше. — Гробовния.

О, Отче на Бурята… болката…

— Сега какво? — попита Моаш.

— Свършваме с това. Убиваме краля с Меч. Да се надяваме, че ще изглежда като от ръката на Убиеца в бяло. Кървавите следи са дразнещи. Хората ще вземат да си задават въпроси. Хайде, нека срежа тези дъски, все едно е минал през стената, като преди.

Студен въздух. Дъжд.

Викове? Много далечни? Гласът му беше познат…

— Сил? — прошепна Каладин през окървавените си устни. — Сил?

Нищо.

— Бягах, докато… докато не можех повече — промълви той. — Край… на надбягването.

Животът преди смъртта.

— Аз ще го направя — рече Гробовния. — Аз ще поема това бреме.

— Правото е мое! — възрази Моаш.

Каладин примигна и спря поглед на тялото на краля. Още дишаше.

Аз ще защитавам онези, които не могат да се защитят сами.

Вече му беше ясно защо трябваше да направи този избор. Обърна се и застана на колене. Гробовния и Моаш спореха.

— Трябва да го защитя — прошепна Каладин.

Защо?

— Ако защитавам… — продължи той и закашля. — Ако защитавам… само хората, които харесвам, значи не ме е грижа дали постъпвам правилно.

Значи го беше грижа само за онова, което му е удобно.

Това не беше закрила. Това беше себичност.

Напрегнат, със сетни сили, Каладин вдигна стъпало. Здравото. Кашляйки кръв, той се надигна и със залитане се изправи между Елокар и убийците. С треперещи пръсти опипа колана си и след два опита извади ножа. Стисна насълзените си от болка очи и като в мъгла видя как двамата Броненосци го гледат.

Моаш бавно вдигна забралото и се видя изуменото му лице.

— Отче на Бурята… Кал, как стоиш?

Вече му беше ясно.

Затова се беше върнал. Заради Тиен, заради Далинар и заради онова, което е правилно. Но най-вече, за да защити.

Ето такъв човек искаше да бъде.

Каладин отмести стъпало назад, опря пета в краля и зае бойна стойка. После вдигна ръката с ножа. Тя трепереше като покрив под гръмотевична буря. Погледна Моаш в очите.

Силата преди слабостта.

— Вие. Няма. Да го. Убиете.

— Довърши това, Моаш — рече Гробовния.

— В името на Бурята, няма нужда. Виж го само. Не може да се бие.

Каладин беше изтощен. Поне успя да стане.

Това беше краят. Пътуването започна и завърши.

Викове. Каладин ги чу отново, сякаш по-близо.

— Той е мой! — говореше женски глас. — Той ми принадлежи.

ТОЙ НАРУШИ КЛЕТВАТА СИ.

— Видя твърде много — обясни Гробовния на Моаш. — Ако оцелее днес, ще ни предаде. Знаеш, че казвам истината, Моаш. Убий го.

Ножът се изплъзна от пръстите на Каладин и изтрополи на земята. Беше твърде слаб да го задържи. Ръката му се отпусна до тялото и той замаяно се втренчи в ножа.

Не ме е грижа.

ТОЙ ЩЕ ТЕ УБИЕ.

— Съжалявам, Кал — продума Моаш и приближи. — Трябваше още в началото да го направя бързо.

— Думите, Каладин — това беше гласът на Сил. — Трябва да кажеш думите!

ЗАБРАНЯВАМ.

ТВОЯТА ВОЛЯ НЕ Е ВАЖНА!, кресна Сил. НЕ МОЖЕШ ДА МЕ ЗАДЪРЖИШ, АКО ТОЙ КАЖЕ ДУМИТЕ! ДУМИТЕ, КАЛАДИН! КАЖИ ГИ!

— Ще защитавам дори онези, които мразя — прошепна Каладин през кървавите си устни, — щом това е правилно.

В ръцете на Моаш се появи Меч.

Далечен тътен. Гръм.

ДУМИТЕ СА ПРИЕТИ, неохотно рече Отецът на Бурята.

— Каладин! — настоя Сил. — Протегни ръка!

Тя внезапно стана видима и полетя около него като лента светлина.

— Не мога… — отвърна безсилно Каладин.

— Протегни ръка!

Той протегна треперлива ръка. Моаш се поколеба.

От отвора в стената задуха вятър. Лентата светлина на Сил се превърна в мъглица. Тя често приемаше тази форма. Сребърна мъгла, която ставаше все по-голяма, събра се пред Каладин и влезе в ръката му.

Светъл и блестящ Меч се появи от мъглата. По дължината му се виеха шарки, от които излизаше ярка синя светлина.

Каладин пое дълбоко дъх, като че за пръв път се будеше напълно. Коридорът потъна в мрак, когато Светлината във всяка лампа трепна и угасна.

За миг останаха в тъмнина.

После Каладин избухна в Светлина.

Тя изригна от тялото му и той засия като бяло слънце в мрака. Моаш отстъпи пребледнял и вдигна ръка да заслони очи от белия блясък.

Болката се изпари като мъгла в горещ ден. Хватката на Каладин се стегна около дръжката на Меча. Пред това оръжие остриетата на Гробовния и Моаш изглеждаха прости. Един по един капаците на прозорците в целия коридор се отвориха и вятърът нахлу с писък. Зад Каладин по пода се появи скреж, който нарастваше с отдалечаването си от него. В скрежа се очерта глиф, почти като крила.

Гробовния извика и падна в желанието си по-бързо да избяга. Моаш заотстъпва, без да откъсва поглед от Каладин.

— Сияйните рицари — тихо продума Каладин — се върнаха.

— Закъсняхме! — викна Гробовния.

Каладин се свъси, после хвърли поглед към краля.

— Диаграмата говореше за това — рече Гробовния, докато бързо се измъкваше по коридора. — Пропуснахме го. Напълно го пропуснахме! Съсредоточихме се да те отделим от Далинар, а не върху това, в какво могат да те превърнат нашите действия!

Моаш местеше поглед от Гробовния към Каладин. После се обърна, а Бронята му изтрака, когато хукна по коридора и изчезна.

Каладин, прозвуча гласът на Сил в ума му. Все още има нещо много лошо. Усещам го във ветровете.

Гробовния се разсмя като умопобъркан.

— Да ме отделят от Далинар? — прошепна Каладин. — Че какво значение има за тях?

Обърна се и погледна на изток.

О, не…

85. Погълнат от небето

„Ала кой е този пътешественик, онзи, който не пасва, който не намира обяснение? Съзирам неговото участие и светът се разкрива пред мен. Свивам се и отстъпвам. Невъзможно. Дали?“

Из „Диаграмата“, западна стена, Псалм на чудесата: параграф 8 (Забележка на Адротагия: Възможно ли е това да се отнася до Мраизе?)

— И тя не каза дори може ли да отвори пътя? — попита Далинар, докато крачеше към щабната палатка. Дъждът биеше земята наоколо тъй силно, че вече бе невъзможно в светлината на фабриалите на Навани да се различат отделните завихряни от вятъра струи. Отдавна трябваше да се е подслонил някъде.

— Не, Сиятелни господарю — отговори мостовият, Пеет. — Но настоя, че не можем да посрещнем онова, което се задава. Две бури.

— Как е възможно да са две? — учуди се Навани. Носеше плътно наметало, ала беше прогизнала до кости, а чадърът ѝ отдавна беше отнесен от вятъра. Роион вървеше от другата страна на Далинар; мустаците и брадичката му бяха натежали от водата.

— Не знам, Сиятелна — рече Пеет. — Това каза тя. Буря и нещо друго. Нарече го Вечната Буря. Очаква да се сблъскат точно тук.

Далинар се смръщи умислено. Щабната палатка беше току пред тях. Там щеше да поговори с военачалниците си и…

Палатката се разтресе, после пристъпът на вятъра я откъсна. Влачейки въжета и рейки, тя мина толкова близо до Далинар, че той почти можеше да я докосне. Изруга, когато светлината на десетките фенери, съхранявани в палатката, се пръсна по платото. Писарите и войниците се щураха и се мъчеха да уловят понесените от вятъра и дъжда карти и документи.

— Бурята да го отнесе! — рече Далинар и застана с гръб към мощния вятър. — Трябват ми последните новини!

— Сър! — Дотърча полевият командир Каел. Съпругата му Апара тичаше подире му. Униформата на Каел беше почти суха, но това бързо се променяше. — Аладар е спечелил своето плато! Апара тъкмо съставяше доклада за Вас.

— Наистина ли?

Всемогъщият да благослови Аладар. Той успя.

— Тъй вярно — отвърна Каел. Трябваше да крещи, за да надвика вятъра и дъжда. — Върховният принц Аладар каза, че пеещите паршенди просто са се оставили да ги избие. Останалите избягали разгромени. Дори при загубата на платото на Роион, победихме!

— Не ми се струва така — викна в отговор Далинар. Само преди минути дъждът беше слаб. Положението бързо се влошаваше. — Незабавно прати заповед до Аладар, сина ми и генерал Хал. На югоизток от нас има едно съвсем кръгло плато. Искам всички наши войски да се преместят там и да се готвят за бурята.

— Слушам! — каза Каел и отдаде чест с ръка на гърдите. С другата ръка обаче той посочи над рамото на Далинар. — Сър, видяхте ли това?

Далинар се обърна и погледна на запад. Блестеше червена светлина. Като че самото небе се гърчеше, а в него се зараждаше нещо, което се въртеше в ядро на огромна буря и растеше бързо.

— Всемогъщи в небесата… — прошепна Навани.

Наблизо още една палатка се разтресе и се изтръгна от земята.

— Напускайте палатките, Каел — нареди Далинар. — Предай на всички да тръгват. Веднага. Навани, върви при Сиятелната Шалан. Помогни ѝ, ако можеш.

Офицерът хукна и почна да крещи заповеди. Навани тръгна с него и изчезна в нощта. Отряд войници я последваха, за да я пазят.

— А аз, Далинар? — обади се Роион.

— Нужно ни е да застанеш начело на твоите хора и да ги отведеш в безопасност — отговори Далинар. — Ако може да се намери такова нещо.

Палатката наблизо пак се разтресе. Ала сякаш не се движеше с вятъра. И това… викове ли бяха?

Адолин раздра тъканта на палатката и се плъзна по гръб по камъните. От Бронята му струеше Светлина.

— Адолин! — викна Далинар и се завтече към сина си.

От Бронята на младежа липсваха няколко парчета. Вдигна поглед. Стискаше зъби, а от носа му течеше кръв. Каза нещо, ала думите му изчезнаха във вятъра. Нямаше шлем, нямаше броня на лявата предмишница, нагръдната броня пък беше напукана почти до счупване. Кой би могъл да причини това на един Броненосец?

Далинар начаса разбра отговора. Той прегърна Адолин, но погледна край рухналата шатра. Тя изплющя на вятъра и се откъсна. До нея крачеше мъж, а подире му се вихреха следи Светлина на Бурята. Чуждоземски черти, напълно бяло облекло, залепнало за тялото му от дъжда, приведена гола глава, засенчени очи, които блестят в Светлина.

Убиецът на Гавилар. Сет, Убиецът в бяло.

* * *

Шалан работеше по надписите на стената в кръглата зала и трескаво търсеше как да накара Портата на Обета да заработи.

Трябваше да заработи. Трябваше.

— Всички надписи са на Нотното писмо на Зората — отбеляза Инадара. — Нищо не разбирам.

Ключът е в Сияйните рицари.

А не трябваше ли Мечът на Ренарин да е достатъчен?

— Каква е шарката? — прошепна тя.

— Ммм… Вероятно не можеш да я видиш, понеже си прекалено близо? Като с Пустите равнини?

Шалан се подвоуми, после стана и отиде в средата на помещението, където в една точка се срещаха изображенията на Сияйните рицари и техните кралства.

— Сиятелни Ренарин? — продума Инадара. — Добре ли сте?

Младият принц бе паднал на колене и се бе сгушил до стената.

— Мога да го видя — трескаво отговори той и гласът му отекна в залата. Ардентите, които разучаваха участък от мозайките, вдигнаха погледи към него. — Мога да видя самото бъдеще. Защо? Защо, Всемогъщи? Защо ме прокле така?

Той извика умолително, сетне стана и удари нещо в стената. Камък? Откъде го беше взел? Стисна го в облечената си в ръкавица ръка и почна да пише.

Шалан потресена приближи към него. Поредица числа?

Само нули.

— Дойде — прошепна Ренарин. — Дойде, дойде, дойде. Мъртви сме. Мъртви сме. Мъртви сме.

* * *

Далинар стоеше на колене под разбиващото се небе и прегръщаше сина си. Дъждовната вода отми кръвта от лицето на Адолин и момъкът примигна, замаян от мятането.

— Татко…

Убиецът пристъпваше напред тихо, без видимо да бърза. Сякаш се плъзгаше през дъжда.

— Когато станеш Върховен принц, синко — продума Далинар, — не ги оставяй да те развалят. Не играй техните игри. Води. Не следвай.

— Татко! — рече Адолин и очите му се избистриха.

Далинар стана. Адолин се обърна на четири крака и опита да се изправи, но убиецът беше счупил набедреника му. Почти невъзможно беше да стане. Плъзна се в локвата.

— Обучен си добре, Адолин — продължи Далинар, без да изпуска от поглед убиеца. — Ти си по-добър човек от мен. Аз открай време съм тиранин, който трябва да се учи да бъде нещо друго. Но ти, ти си добър човек поначало. Поведи ги, Адолин. Обедини ги.

— Татко!

Далинар се отдалечи от него. Наоколо писарите и адютантите, офицерите и редниците викаха и се щураха, мъчеха се да намерят ред в хаоса на бурята. Изпълняваха заповедта на Далинар да напуснат и повечето не бяха забелязали човека в бяло.

Убиецът спря на десет крачки от Далинар. Роион, пребледнял и заекващ, заотстъпва от двамата и почна да вика:

— Убиец! Убиец!

Всъщност дъждът леко отслабваше, ала това не донесе големи надежди на Далинар; не и с червените светкавици на хоризонта. А това, което се образуваше пред новата буря… стена на бурята ли беше? Усилията му да прекъсне паршендите се оказваха недостатъчни.

Шинът не нападна. Стоеше срещу Далинар неподвижен, безизразен; водата се стичаше по лицето му. Неестествено спокоен.

Далинар беше много по-висок и едър. Този дребен блед мъж в бяло изглеждаше почти младеж, юноша в сравнение с него.

Зад него виковете на Роион се загубиха в бъркотията. Хората от Мост Четири обаче дотичаха с копия в ръце и обградиха Далинар. Далинар им махна да отстъпят.

— Нищо не можете да направите, юнаци — каза им той. — Нека застана срещу него.

Десет удара на сърцето.

— Защо? — обърна се Далинар към убиеца, който още не помръдваше под дъжда. — Защо уби брат ми? Обясниха ли ти защо заповядват това?

— Аз съм Сет, син на сина на Валано — остро отвърна онзи. — Неверен от Шиновар. Постъпвам както поискат господарите ми и не търся обяснения.

Далинар го прецени отново. Този мъж не беше спокоен. Така изглеждаше, ала заговори през стиснати зъби, а очите му бяха твърде широко отворени.

Той е луд, рече си Далинар. Бурята да го отнесе.

— Не е нужно да правиш това — продължи той. — Ако е за пари…

— Каквото ми се дължи — викна убиецът. От лицето му се пръскаше дъждовна вода и от устните му излизаше Светлина, — накрая ще ми бъде дадено! Напълно. Ще се удавя в него, вървящи по камъните!

Сет протегна ръка настрани и в нея се появи Меч. После с рязко и надменно движение, като че просто отрязва жила от парче месо, той пристъпи напред и замахна към Далинар.

Далинар пресрещна оръжието му със своето, което се появи в ръката му, щом я вдигна.

Убиецът снизходително погледна Меча на Далинар, после разтегли устни в усмивка, та се видя малко от зъбите му. Тази нетърпелива усмивка прилягаше на безумните му очи и беше едно от най-злите неща, които Далинар бе виждал.

— Благодаря ти — рече Сет, — че удължаваш мъките ми, като не умираш лесно.

Отстъпи и лумна в бяла Светлина.

Отново, нечовешки бързо, нападна Далинар.

* * *

Адолин изруга и се отърси от замайването. Бурята да го отнесе, как го болеше главата. Здраво я беше ударил, когато Убиецът го хвърли на земята.

Татко се сражава със Сет. Благословен да е, че се вслуша в разума и обвърза Меча на умопобъркания. Адолин стисна зъби и се помъчи да стане на крака, което беше трудно със счупения набедреник. Макар дъждът да поотслабна, небето си остана тъмно. На запад почти непрестанно светкавиците се спускаха надолу като червен водопад.

В същото време вятърът вееше от изток. И там се зараждаше нещо, в Произхода. Много лошо.

Нещата, които татко ми каза…

Адолин се спъна и почти падна, но се появиха нечии ръце и го уловиха. Погледна настрани и видя двамата мостови, Белязания и Дрей. Те му помогнаха да остане на крака.

— Бурята да го отнесе — рече Адолин. — Вие двамата сте повишени. Помогнете ми да сваля бронята.

Трескаво започна да маха части от доспехите си. Цялата Броня беше толкова очукана, че стана почти неизползваема.

Наблизо звънтеше метал. Далинар се биеше. Успееше ли да удържи още малко, Адолин щеше да помогне. Нямаше да остави тази твар да го надвие отново. Не и отново!

Погледна какво прави Далинар и замръзна с ръце на ремъците на нагръдната броня.

Баща му… баща му се движеше красиво.

* * *

Далинар не се сражаваше за своя живот. Той от години не му принадлежеше.

Биеше се за Гавилар. Биеше се така, както искаше да го направи преди много години. Биеше се за пропуснатата възможност. В този миг между бурите — когато дъждът бе застинал, а ветровете набираха сили да задухат — той танцуваше с убиеца на крале и някак устояваше.

Убиецът се движеше като сянка. Пристъпваше по-бързо от човек. Когато скачаше, понасяше се във въздуха. Замахваше с Меча като мълния и току се пресягаше напред с другата ръка, сякаш искаше да грабне Далинар.

Като си припомни предишния им сблъсък, Далинар призна, че това е по-страшното оръжие на Сет. Всеки път успяваше да развърти Меча си и да задържи убиеца надалеч. Онзи нападаше от разни страни, ала Далинар не се замисляше. Мислите можеха да се объркат, умът можеше да се заблуди.

Знаеше какво да прави по усет.

Да се приведе, когато Сет скача над главата му. Да отстъпи и да избегне удар, който може да прекъсне гръбнака му. Да замахне, за да отблъсне Убиеца. Да направи три бързи стъпки назад, да вдигне отбранително Меча и да замахне към дланта на убиеца, когато онзи опита да го докосне.

Вършеше работа. За това кратко време Далинар удържаше тази твар. Мъжете от Мост Четири стояха настрани, както им беше заповядано. Щяха само да пречат.

Далинар оцеля.

Но не победи.

Накрая се изви да избегне удар, но не беше достатъчно бърз. Убиецът приближи и стовари юмрук в страната му.

Ребрата на Далинар изпукаха. Той простена, олюля се и почти падна. Замахна с Меча към Сет и го задържа, ала нямаше значение. Вредата беше нанесена. Отпусна се на колене. Едва се държеше от болка.

В този миг той разбра една истина, която би трябвало винаги да знае.

Ако в онази нощ бях там, ако бях буден, а не пиян и заспал… Гавилар пак щеше да умре.

Нямаше да съумея да победя това създание. Не мога сега, не бих могъл и тогава.

Не бих могъл да го спася.

Истината му донесе покой и Далинар най-сетне сне от плещите си камъка, който носеше повече от шест години.

Убиецът закрачи към него. Сияеше в страховита Светлина на Бурята. Ала някой го нападна в гръб.

Далинар очакваше нападателят да е Адолин или пък някой от мостовите.

Оказа се Роион.

* * *

Адолин захвърли последната част от Бронята и побягна към баща си. Не беше закъснял. Далинар беше на колене пред убиеца, победен, но жив.

Адолин извика и приближи. От една палатка неочаквано изскочи човек. Върховният принц Роион, нелепо размахал сабя и повел малък отряд войници, се завтече към убиеца.

Плъховете имаха повече надежда да победят пропастното чудовище.

Адолин едва смогна да извика и убиецът светкавично се завъртя и сряза сабята на Роион от дръжката ѝ. Ръката му се стрелна и се стовари в гърдите на Роион.

Принцът се понесе във въздуха, а подире му остана следа от Светлина. Той изкрещя, а небето го погълна.

Живя по-дълго от войниците си. Убиецът се развъртя между тях и умело избегна копията. Движеше се със страшна ловкост. Дузина войници паднаха в миг с изгорени очи.

Адолин прескочи едно от падащите тела. В името на Бурите. Още чуваше виковете на Роион някъде горе.

Нападна убиеца, но онзи се обърна и отби Меча му. Усмихваше се. Не говореше, макар между зъбите му да се процеждаше Светлина.

Адолин опита Димната позиция с бърза поредица намушвания. Убиецът преспокойно ги отби. Адолин се съсредоточи. Биеше се възможно най-добре, ала пред това нещо беше дете.

Роион с викове падна от небето и удари земята с ужасяващо влажно хрущене. Адолин за миг го погледна и разбра, че Върховният принц няма да стане повече.

Изруга и се хвърли към убиеца, но към него се понесе гънещо се платнище, което Сет пътем бръсна. Чудовището можеше да заповядва на вещи! Адолин сряза платнището и скочи напред да замахне към убиеца.

Нямаше го.

Сниши се.

Хвърли се на земята и нещо мина над главата му. Убиецът летеше. Мечът му изсъска и с малко пропусна главата на Адолин.

Той се търкулна и запъхтян застана на колене.

Как… Какво можеше да направи?

Не можеш да го победиш, помисли Адолин. Нищо не може да го победи.

Убиецът се приземи с лекота. Адолин стана и установи, че не е сам. Дузина мостови се строиха около него. Белязания, начело на другарите си, погледна Адолин и кимна. Добри войници. Видели бяха падането на Роион и въпреки това дойдоха при него. Адолин улови Меча и забеляза недалеч, че баща му е успял да се надигне. Друга група мостови го наобиколиха и този път той им позволи. Двамата с Адолин се дуелираха с убиеца и загубиха. Сега единствената им възможност беше яростното нападение.

Наблизо се разнесоха викове. По знамето се разбра, че иде генерал Хал с голям ударен отряд. Нямаше време. Убиецът стоеше на мокрото плато между отрядите на Далинар и Адолин със сведена глава. Разпилените по земята фенери светеха в синьо. Небето беше черно като през нощта. Само от време на време го раздираше онази червена мълния.

Да нападнат и да засипят с удари един Мечоносец. Да се надяват на късмет. Това беше единственият начин. Адолин кимна на Далинар. Далинар мрачно кимна в отговор. Знаеше. Знаеше, че няма да победят това създание.

Поведи ги, Адолин.

Обедини ги.

Адолин с вик се хвърли напред с изваден Меч. Войниците бягаха с него. Далинар също нападна, по-бавно, сложил ръка пред гърдите си. В името на Бурите, едва ходеше.

Сет рязко вдигна глава. Никакво чувство на лицето му. Когато дойдоха, той скочи и излетя във въздуха.

Адолин го проследи с поглед. Надали го бяха пропъдили…

Убиецът се завъртя във въздуха и се стовари на земята, блестящ като комета. Адолин едва отби удар с Меча; силата на този удар бе невероятна. Отхвърли го назад. Убиецът се завъртя и двама мостови паднаха с изгорени очи. Други загубиха остриетата на копията си, когато опитаха да го намушкат.

Убиецът се отърси от тежестта на труповете. От двете му рани се процеждаше кръв. Пред очите на Адолин раните се затвориха и кръвта спря. Както Каладин беше казал. Адолин посърна, когато осъзна колко малки възможности са имали срещу него когато и да било.

Сет се понесе към Далинар, който беше в гърба на пристъпа. Старият воин вдигна Меча си, като че в знак на уважение, после удари.

Нападение. Така трябваше да действат.

— Татко… — прошепна Адолин.

Убиецът отби удара и сложи длан на гърдите на Далинар.

Принцът внезапно засия и се понесе в тъмното небе. Не викаше.

Платото потъна в мълчание. Някои мостови подкрепяха ранените си другари. Други се обърнаха към убиеца и трескаво се подредиха в боен ред.

Убиецът сведе Меча си и понечи да си тръгне.

— Гадина! — изплю Адолин и се завтече след него. — Гадина!

Едва виждаше от сълзите.

Убиецът спря и насочи оръжието си към него.

Адолин залитна и спря. Как го болеше главата.

— Свърши се — прошепна убиецът. — Аз свърших.

Извърна се от Адолин и продължи по пътя си.

Като самата Преизподня, свърши се! Адолин вдигна меча над главата си.

Убиецът се завъртя и удари оръжието му със своето с такава сила, че Адолин отчетливо чу как нещо се скършва в китката му. Мечът падна от ръката му и изчезна. Сет замахна с длан и чукна с кокалчетата Адолин в гърдите. Той зина и остана без дъх.

Вцепенено се отпусна на колене.

— Предполагам, че мога да убия още един в свободното си време — изръмжа Сет. После се усмихна страховито със стиснати зъби и широко отворени очи. Сякаш изпитваше огромна болка.

Адолин дишаше с усилие и чакаше удара. Погледна към небето.

Татко, съжалявам. Аз… Аз…

Какво беше това?

Примигна, щом различи нещо бляскаво в небето. Спущаше се надолу като листо. Тяло. Човек.

Далинар.

Падаше бавно, сякаш бе лек като облак. От тялото му струяха ивици бяла светлина. Мостовите шепнеха, войниците викаха и сочеха нагоре.

Адолин замига; беше убеден, че му се привижда. Но не, това беше Далинар. Като… един от самите Вестители, които слизат от Селенията на Покоя.

Убиецът погледна и залитна. Зина от ужас.

— Не… Не!

И тогава, като падаща звезда, ослепително кълбо от светлина и движение се спусна пред Далинар. Падна на земята и пръсна обръч Светлина като бял дим. В средата, с ръка на камъните, беше приклекнал човек в синьо. В другата ръка стискаше бляскав Меч.

Очите му пламтяха в Светлина, пред която Убиецът някак изглеждаше мрачен. Униформата беше на мостови, а на челото на мъжа се виждаше робско клеймо.

Обръчът светлина помръкна и остави само един голям глиф, приличен на меч, който постоя миг и изчезна в дим.

— Ти го запрати в небето да умре, убиецо — рече Каладин и от устните му се надигна Светлина. — Ала небето и ветровете са мои. Те ми принадлежат, както сега ми принадлежи и твоят живот.

86. Шарки от Светлина

„Единият почти сигурно предава останалите.“

Из „Диаграмата“, книга от второто чекмедже на писалището: параграф 27

Каладин остави Светлината на Бурята да се изпари пред него. Беше на привършване — неистовият му полет над Равнините го изцеди. Как се потресе, когато се оказа, че взривът светлина, който се издигна в тъмното небе над осветеното плато, е самият Далинар. Оттласнат в небето от Сет.

Каладин бързо го улови и го върна на земята, като на свой ред внимателно го Оттласна. Сега Сет се отдалечаваше от князчето и отбранително сочеше с Меча си към Каладин. Очите му бяха широко отворени, устните му трепереха. Сет изглеждаше ужасѐн.

Хубаво.

Далинар най-сетне се приземи на платото, стъпи меко и каладиновото Оттласване се изчерпи.

— Търсете подслон — каза Каладин. Бурята в него се успокои още. — Като летях насам, минах над буря… Голяма буря. Задава се от запад.

— Оттегляме се.

— Побързайте — настоя Каладин. — Аз ще се справя с нашия приятел.

— Каладин?

Той се обърна и погледна Върховния принц, гордо изправен, ако и да придържаше едната ръка пред гърдите си. Далинар го погледна в очите.

— Ти си онова, което търсех.

— Да. Най-сетне.

Каладин отново се обърна и закрачи към убиеца. Подмина стегнато строените мъже от Мост Четири. Тефт излая заповед и те хвърлиха нещо на земята пред Каладин. Сини фенери с огромни скъпоценни камъни, от онези, които изтрайват през дъждовния сезон.

Благословени да са. Когато той премина край тях, Светлината на Бурята се заиздига и го изпълни. Ала посърна при вида на двата трупа с изгорени очи, които лежаха в краката на мостовите. Педин и Март. Ет прегръщаше тялото на брат си и хлипаше. Някои от другарите им бяха загубили крайници.

Каладин изръмжа. Стига толкова. Няма да губи повече от хората си от ръката на това чудовище.

— Готова ли си? — прошепна той.

Разбира се, отвърна Сил в ума му. Чакахме някой друг.

Горящ от Светлината, гневен и светещ, Каладин се хвърли срещу убиеца. Мечовете им се срещнаха.

* * *

— Мъртви сме — мълвеше Ренарин.

— Някой да го накара да млъкне — сопна се Шалан. — Запушете му устата, ако трябва.

Тя подчертано се извърна от бълнуващия принц. Още се намираше в средата на украсената с мозайки зала. Моделът, шарката. Каква беше тя?

Кръгло помещение. От едната му страна — нещо, което се нагаждаше към различни Мечове. Изображения на Рицари на пода, греещи в Светлина и сочещи към един приличен на кула град. Точно като в преданията. Десет лампи на стената. Ключалката се намираше над това, което Шалан приемаше за изображение на Натанатан, кралството на Пустите равнини. То…

Десет лампи. Със скъпоценни камъни. Всеки затворен във филигранна метална мрежа.

Шалан примигна и потрепери.

— Това е фабриал.

* * *

Убиецът профуча във въздуха. Капитан Каладин полетя нагоре след него и остави диря от светлина.

— Как се развива отстъплението? — изрева Далинар. Крачеше през платото, ребрата го боляха невъобразимо, а по-старата рана беше малко по-добре. Бурята да го отнесе. Докато се сражаваше с убиеца, болката от нея беше отшумяла, ала сега се върна свирепо. — Някой да ме осведоми!

От недалечните отломки от палатки се появиха писари и арденти. Из платото се надигнаха викове. Вятърът се засили — времето им за отдих, краткото им спокойствие изтече. Трябваше да избягат от тези плата. Веднага.

Далинар отиде при Адолин и му помогна да се изправи на крака. Изглеждаше доста по-зле от него, изподран, пребит, замаян. Сгъна дясната си китка и се сви от болка, после предпазливо я отпусна.

— Проклятие — рече Адолин. — Онова момче, мостовият, наистина е един от тях? От Сияйните рицари?

— Да.

Странно, но Адолин доволно се усмихна.

— Ха! Знаех си, че нещо с този човек не е наред.

— Тръгвай — каза Далинар и го побутна. — Трябва да придвижим войската през две плата, в онази посока. Там чака Шалан. Иди и вкарай ред, доколкото можеш. — Погледна на запад. Вятърът се засилваше още повече и носеше дъжд. — Времето е малко.

Адолин викна на мостовите да тръгнат с него. Те се подчиниха. Помогнаха на ранените, но за съжаление се принудиха да оставят убитите. Неколцина носеха и явно изчерпаната Броня на Адолин.

Далинар закуцука през платото в източна посока, толкова бързо, колкото му позволяваше състоянието. Търсеше…

Да. Мястото, където остави Храбрец. Конят изпръхтя и разтърси влажната си грива.

— Благословен да си, стари приятелю — рече Далинар, когато се добра до ришадиеца. Конят не бе избягал в гръмотевиците и бъркотията.

Веднъж озовал се на седлото, Далинар се придвижваше далеч по-леко. Накрая откри войската на Роион, която под строй се стичаше на юг към платото на Шалан. Позволи си да въздъхне от облекчение при вида на спретнатия им ход; по-голямата част от войската вече беше минала на южното плато, съседно на онова на Шалан. Чудесно. Не помнеше къде бе пратен капитан Хал, ала допускаше, че със смъртта на Роион армията му ще е в безпорядък.

— Далинар! — провикна се някой.

Обърна се и пред него се разкри съвършено нелепа гледка — Себариал и държанката му седяха под тента и похапваха сушени парченца села от поднос. Подносът бе в ръцете на неловко изглеждащ войник.

Себариал вдигна чаша вино към Далинар.

— Надявам се, че нямаш нищо против. Освободихме складовете ти. Пръскаха се по шевовете, направо бяха обречени.

Далинар зяпна. Палона даже беше взела романче и четеше.

— Ти ли направи това? — попита Далинар и кимна по посока на роионовата войска.

— Създаваха бъркотия — отговори Себариал. — Размотаваха се, крещяха си, плачеха и скимтяха. Много поетично. Рекох си, че някой трябва да ги подкара. Моята войска вече е на онова плато. Даваш си сметка, че там става твърде претъпкано.

Палона прелисти книжлето, без да обръща внимание.

— Виждал ли си Аладар? — попита Далинар.

Себариал махна с чашата.

— Би трябвало и той почти да е привършил с прехвърлянето. Ще го намериш там някъде. По посока на вятъра, за щастие.

— Не се размотавай — настоя Далинар. — Останеш ли тук, умираш.

— Като Роион?

— За нещастие.

— Значи е вярно — каза Себариал, стана и отръска панталоните си, които някак бяха останали сухи. — С кого ще се подигравам сега? — И печално поклати глава.

Далинар подкара коня в указаната посока. Откри, че — колкото и да бе невероятно — двама мостови продължаваха да го следват, само че едва сега се добраха до мястото, където той откри Себариал. Щом Далинар им показа, че ги вижда, те отдадоха чест.

Каза им къде отива и препусна. Бурята да го отнесе. Като болка, ездата със счупени ребра не беше по-добра от ходенето пеш. Всъщност, беше по-зле.

Наистина намери Аладар на следващото плато. Надзираваше войската си, докато тя се процеждаше на съвършено кръглото плато, посочено от Шалан. Там беше и Руст Елтал в една от Броните, които Адолин спечели. Руст водеше механичния мост. Той бе разположен до двата, които прехвърляха пропастта — там, където по-малките мостове не можеха.

Платото, където всички се тълпяха, беше относително малко за мащабите на Пустите равнини, ала все пак диаметърът му беше няколкостотин хвърлея. Имаше надежда да побере войските.

— Далинар? — повика го Аладар и се приближи в тръс на коня си. Светеше си с окачен на седлото грамаден диамант, явно задигнат от някой от фабриалите на Навани. Униформата му беше прогизнала и челото му беше превързано, ала инак изглеждаше невредим. — Какво, в името на езика на Келек, става тук? Не мога да измъкна прям отговор от никого.

— Роион е мъртъв — изнурено отвърна Далинар и дръпна юздите на Храбрец. — Загина с чест, нападайки убиеца. Да се надяваме, че засега убиецът е зает с друго.

— Победихме — каза Аладар. — Попилях паршендите. Оставих поне половината от тях мъртви на платото, може да са били дори три четвърти. Адолин се справи още по-добре на неговото плато, а от донесенията знам, че паршендите от платото на Роион са избягали. Договорът за Отмъщение е изпълнен! Гавилар е възмезден и войната свърши!

Толкова беше горд. На Далинар му беше трудно да намери думи да го върне в действителността, затова просто го гледаше. Беше вцепенен.

Не мога да си позволя това, рече си Далинар, смъквайки се в седлото. Трябва да водя.

— Няма значение, нали? — попита Аладар по-тихо. — Че победихме?

— Има значение, разбира се.

— Но… Не трябва ли да се чувствам по-иначе?

— Изтощение, болка, страдание. Обикновено така се усеща победата, Аладар. Ние победихме, да, обаче сега трябва да оцелеем като победители. Хората ти почти са преминали?

Аладар кимна.

— Отведи всички на онова плато. Натъпчи ги, ако се налага. Трябва да сме готови да минем през портала възможно най-бързо, след като се отвори.

Ако се отвори.

Далинар пришпори Храбрец по един от мостовете и се озова пред гъстите редици от другата страна. Оттам с труд си проправи път към центъра, където се надяваше да намери избавление.

* * *

Каладин полетя бързо след убиеца.

Пустите равнини останаха далеко под него. Из платото проблясваха скъпоценни камъни, изоставени при срутването на палатките или от паднали войници. Осветяваха не само централното плато, а още три около него, и друго, което отгоре изглеждаше странно кръгло.

Там се събираха войските. Останалите бяха осеяни със ситни бучици като лунички. Трупове. Толкова много. Каладин погледна небето. Отново бе свободен. Ветровете се втурваха под него, като че го вдигаха и го придвижваха. Носеха го. Мечът му се стопи в мъгла и от нея се стрелна Сил. Превърна се в лента от светлина и се завъртя около Каладин, докато той летеше.

Сил беше жива. Сил беше жива. Все още изпитваше радостна възбуда от това. А не трябваше ли да е мъртва? Когато я попита при полета им на идване, отговорът ѝ бе прост.

Аз бях толкова мъртва, колкото бяха мъртви твоите клетви, Каладин.

Каладин продължи нагоре, над пътя на задаващите се бури. Виждаше ги ясно. Две бури, едната идеше от запад и кипеше от червени светкавици, другата приближаваше по-бързо от изток с тъмна сива стена. Те щяха да се сблъскат.

— Моят отец — прискърбно каза Сил. — Той донесе бурята и ускори хода ѝ. Той е… съсипан, Каладин. Не мисли, че нещо от всичко това би трябвало да се случва. Иска да сложи край, да отмие всички надалеч и да се скрие от бъдещето.

Нейният отец… Значеше ли това, че Отецът на Бурята желае смъртта им?

Чудесно.

Убиецът изчезна в тъмните облаци горе. Каладин стисна зъби и се Оттласна отново нагоре за по-голямо ускорение. Озова се в облаците и всичко наоколо стана безлично сиво.

Не спираше да се оглежда за проблясъци светлина, които да му покажат идването на убиеца. Навярно нямаше кой знае какво да го предупреди.

Около него стана по-светло. Убиецът ли беше? Каладин протегна ръка встрани и Сил начаса прие формата на Меч.

— Без десет удара на сърцето? — попита той.

Не и когато съм тук с теб, когато съм готова. Изчакването е присъщо преди всичко на мъртвите. Те всеки път трябва да бъдат съживявани.

Каладин изскочи от облаците и се озова в светлината на слънцето.

Остана без дъх. Забравил бе, че още е ден. Тук, над мрака на земната война, слънцето биеше върху облачната покривка и я караше да сияе с бледна красота. Редкият въздух беше студен, ала бушуващата Светлина на Бурята позволяваше на Каладин да не обръща внимание.

Убиецът се носеше недалеч, пръстите на краката му сочеха надолу, главата му бе сведена. Държеше до себе си сребристия Меч. Каладин се Оттласна, за да спре, сетне се спусна и се изравни с убиеца.

— Аз съм Сет, син на сина на Валано — рече онзи. — Неверен… Неверен. — Вдигна широко отворените си очи. Стискаше зъби. — Ти си откраднал от Остриетата на Честта. Това е единственото обяснение.

Бурята да го отнесе. Каладин все си представяше Убиеца в бяло спокоен и студен. А това тук беше друго.

— Не притежавам такова оръжие. И не знам какво значение би имало, ако притежавах.

— Чувам лъжите ти. Разпознавам ги.

Сет се понесе с Меча напред.

Каладин се Оттласна настрани и се отмести от пътя му. Замахна с Меча си, ала беше далеч.

— Трябваше повечко да се упражнявам — промърмори той.

О, точно така. Навярно искаш да стана копие, нали?

Оръжието се разтвори в мъгла, после се удължи и стана сребристо копие с блестящи вихрещи се глифи по режещите ръбове на острието.

Сет се Оттласна и отново почна да се рее. Погледна копието и сякаш потръпна.

— Не. Неверен. Аз съм Неверен. Без въпроси.

Светлината на Бурята струеше от устата му. Сет отметна глава назад и извика; безплоден човешки звук, който се разтвори в безкрайното небе.

Под тях гръмотевиците тътнеха и облаците потрепваха в цвят.

* * *

Шалан тичаше от лампа на лампа в кръглата зала и ги зареждаше със Светлина. Тя самата светеше ярко. Беше изтеглила Светлината от фенерите на ардентите. Нямаше време за обяснения.

Дотук с укриването на природата ѝ на Повелител на Стихиите.

Това помещение бе гигантски фабриал, захранван от светлината в лампите. Трябваше да го разбере. Мина край Инадара, която я зяпаше.

— Как… как правите това, Сиятелна?

Няколко от учените се бяха настанили на пода и припряно дращеха молитвени глифи по парчета плат. С тебешир, заради влагата. Шалан не знаеше дали молитвите са за избавление от бурите или от нея. Наистина чу една от дамите да промърморва „Изгубеният Сияен“.

Още две лампи. Шалан зареди един рубин. Той оживя, ала Светлината на Шалан свърши.

— Скъпоценни камъни! — рече тя и се развъртя из стаята. — Трябва ми още Светлина.

Хората се спогледаха. Всички, освен Ренарин, който продължаваше да плаче и да дращи едни и същи глифи по камъните. Отче на Бурята. Всичко беше пресушила. Единствената светлина идеше от маслената лампа, която една от учените изрови от торбата си.

Шалан се подаде от отвора във вратата и огледа струпаното множество войници. Хиляди и хиляди шумоляха в тъмнината. За щастие, някои носеха фенери.

— Трябва ми вашата Светлина! — каза тя. — Аз…

Това Адолин ли беше? Шалан зина и за миг всички други мисли изчезнаха, когато го зърна пред множеството. Облягаше се на един от мостовите. Адолин изглеждаше зле. Лявата половина на лицето му беше мозайка от кръв и синини, униформата му беше разкъсана и окървавена. Шалан изтича при него и го прегърна.

— И аз се радвам да те видя — рече Адолин и зарови лице в косите ѝ. — Чувам, че ще ни измъкнеш от тази бъркотия.

— Бъркотия ли?

Разнесе се неспирен тътен и пращене на гръмотевици, а червените мълнии се превърнаха от поток в порой. Проклятие! Шалан не бе осъзнала, че е толкова близо!

— Ммм… — обади се Шарка. Шалан погледна наляво. Приближаваше стена на буря. Бурите бяха като две ръце, които се приближаваха, за да смажат войските.

Шалан остро пое дъх и в нея навлезе Светлина. Явно по Адолин имаше някой и друг скъпоценен камък. Той отстъпи и я огледа от глава до пети.

— Ти също ли?

— Ъ… — Тя прехапа устни. — Аха. Съжалявам.

— Съжаляваш ли? В името на Бурите, жено! Можеш ли да летиш като него?

— Да летя?

Чу се гръм. Съдбата бе надвиснала. Точно така.

— Имай грижата всички да са готови да тръгнат! — каза Шалан и се завтече обратно в залата.

* * *

Бурите се сблъскаха под Каладин. Облаците, черни, червени и сиви, се разделиха в грамадни вихри. Между тях летяха мълнии. Сякаш отново настана Ахариетиам, краят на всички неща.

А над това, на върха на света, Каладин се сражаваше за живота си. Сет прелетя и замахна с проблясък на сребрист метал. Каладин отрази удара с копието и то затрептя с ясен звън. Сет продължи да го притиска и Каладин се Оттласна в същата посока.

Падаха на запад, плъзгаха се върху облаците. За Каладин това беше долу. Падаше с насочено копие, върхът му беше право към убиеца шин.

Сет сви наляво, Каладин бързо се Оттласна подире му. Бесни, врящи, гневни облаци се сливаха под него. Двете бури като че се бореха; светкавиците бяха като размяна на удари. Звучаха сблъсъци и не всички те бяха гръмотевици. Близо до Каладин над облаците се подаде грамаден камък, а по дължината му се въртяха изпарения. Проряза светлината като някакво морско чудовище и пак потъна.

Отче на Бурята… Намираше се на стотици, може би хиляди стъпки във въздуха. Що за насилие ставаше долу, щом камъни се хвърляха толкова нависоко?

Каладин се Оттласна към Сет, набра скорост, плъзна се по горната повърхност на бурите. Приближи, после леко се отдръпна, та скоростта му да е като на Сет и да летят редом.

Каладин замахна с копието към убиеца. Сет отби ловко. Държеше меча с една ръка, а с друга го поддържаше отзад и така отклони удара встрани.

— Не може Сияйните рицари да са се върнали — извика Сет.

— Върнаха се — отвърна Каладин и издърпа копието си. — И те ще те убият.

Леко се Оттласна настрани, залюля се, обърна се и замахна.

Сет обаче се изви нагоре и мина над копието. Двамата падаха, облаците бяха до тях. Сет се гмурна вътре и удари оттам. Каладин изруга и едва се Оттласна навреме.

Убиецът се спусна край него и изчезна като сянка в облаците долу. Каладин опита да проследи сянката, ала не успя.

След миг Сет изскочи от облаците до него и бързо нанесе три удара. Единият попадна в ръката на Каладин и той изтърва Сил.

Проклятие. Оттласна се по-далеч от Сет, после прати Светлина в посивялата умираща ръка. С труд върна цвета ѝ, но Сет вече се спускаше върху него.

В отбранително вдигнатата лява ръка на Каладин се появи мъгла. Мъглата се превърна в сребрист щит. Щитът меко засия и отрази Меча на Сет. Онзи изръмжа от изненада.

Силата се върна в дясната ръка на Каладин, разкъсването зарасна. Ала количеството Светлина, което отиде за това, го остави изцеден. Отдели се от Сет. Стараеше се да стои далеч, но убиецът го следваше и свиваше във всяка посока, в която Каладин се мъчеше да избяга.

— Нов си в това — рече Сет. — Не можеш да се биеш с мен. Ще те победя.

Той се стрелна напред, а Сил се превърна в копие в ръцете на Каладин. Като че предвиждаше какво оръжие му е потребно. Сет стовари Меча си срещу нея. Така двамата се озоваха лице в лице и се затъркаляха един до друг. Оттласванията им ги теглеха край облаците.

— Аз винаги побеждавам — рече Сет. Каза го някак особено, като че беше ядосан.

— Грешиш за мен — отвърна Каладин. — Не съм нов в това.

— Току-що си придобил способностите си.

— Не. Вятърът е мой. Небето е мое. Мои са още откакто бях дете. Ти си натрапникът тук. Не аз.

Отхвърли убиеца назад и двамата се разделиха. Престана да се замисля твърде за Оттласванията, за това какво трябва да прави.

Остави се да е.

Спусна се след Сет. Дрехата му се вееше. Копието му сочеше сърцето на убиеца. Сет се измъкна, ала Каладин пусна копието и замахна в широка дъга. Сил се превърна в бойна брадва. Тя падна съвсем близо до лицето на шина.

Той изруга, обаче смогна да отвърне с Меча. За по-малко от миг в ръката на Каладин се появи щит и той отблъсна удара. Сил се пръсна и стана меч, докато Каладин нападаше с голи ръце. Мечът се появи и се вряза дълбоко в рамото на Сет.

Убиецът зяпна. Каладин завъртя Меча и го измъкна от плътта му, после опита да го удари със замах и да го довърши. Сет бе твърде бърз. Оттласна се назад и принуди Каладин да го следва и да прави Оттласване след Оттласване.

Ръката на Сет още му служеше. Проклятие. Ударът в рамото не беше прекъснал напълно душата, която водеше до мишницата. А Светлината на Каладин беше на привършване.

За щастие, Светлината на Сет беше сякаш още по-малко. Убиецът явно я изчерпваше много по-бързо от Каладин, както личеше от намалялото сияние около него. И наистина, той не опита да лекува рамото си, за което щеше да иде много Светлина, а продължи да бяга, да се мести напред и назад, за да превари Каладин.

Долу продължаваше мрачната битка, плетеница от мълнии, ветрове и въртящи се облаци. Докато Каладин преследваше Сет, нещо грамадно се раздвижи под облаците, сянка, голяма като град. След миг върхът на цяло плато проби тъмните облаци с бавно въртене, като че беше хвърлено нагоре.

Сет почти се сблъска с него. Оттласна се нагоре, за да го превали, и се приземи на повърхността му. Затича по платото, което лениво се въртеше във въздуха, докато ускорението му се изчерпваше.

Каладин кацна зад Сет, но задържа повечето от Оттласването нагоре, за да бъде лек. Притича по ръба на платото, насочен почти нагоре към небето. Свърна встрани, щом Сет внезапно се обърна, преряза някаква скала и камъните се затъркаляха надолу.

Затропаха по повърхността на платото, а то на свой ред взе да се спуща към земята. Сет стигна върха и се хвърли оттам, Каладин — след него. Отскочи от каменната повърхност, която потъна като умиращ кораб в кълбестите облаци.

Продължиха гонитбата. Сет падаше край горната част на бурята и не откъсваше очи от Каладин. Диви очи.

— Опитваш да ме убедиш! — викна той. — Не може да си един от тях!

— Видя, че съм — отвърна Каладин.

— Пустоносните!

— Върнаха се — изкрещя Каладин.

— НЕ МОЖЕ ДА БЪДЕ. АЗ СЪМ НЕВЕРЕН. — Убиецът се задъхваше. — Не ми е нужно да се бия с теб. Ти не си моята цел. Имам… имам работа за вършене. Аз се подчинявам!

Обърна се и се Оттласна надолу.

През облаците и надолу към платото, където бе отишъл Далинар.

* * *

Шалан връхлетя в залата, когато бурите навън се сблъскаха.

Какви ги вършеше? Нямаше време. Дори и да смогнеше да отвори портала, бурите бяха тук. Нямаше да успее да преведе хората.

Мъртви бяха. Всички. Навярно хиляди вече бяха пометени от стената на бурята.

Въпреки това изтича до последната лампа и зареди сферите вътре.

Подът на залата засия.

Ардентите изненадано скокнаха на крака, а Инадара писна. Адолин залитна през вратата. С него нахлу бурен вятър и гневен дъжд.

Сложната мозайка засвети отвътре. Изглеждаше почти като стъклопис. Шалан трескаво махна на Адолин да иде при нея и притича до ключалката на стената.

— Меч — викна тя на Адолин, за да надвие шума на бурите навън. — Тук вътре!

Ренарин отдавна беше освободил своя.

Адолин се подчини, избърза напред и призова Меча си. Заби го в отвора, който отново се нагоди по формата му.

Нищо.

— Не действа! — кресна Адолин.

Само един отговор.

Шалан грабна дръжката на оръжието и го измъкна, без да обръща внимание на писъка, който се появи в ума ѝ, щом го докосна. Захвърли го настрани. Мечът на Адолин изчезна в мъгла.

Дълбока истина.

— Нещо не е наред с твоя Меч и с всички Мечове. — Шалан се подвоуми само за миг. — С изключение на моя. Шарка!

Той се появи в ръцете ѝ. Мечът, с който тя уби. Скритата душа. Шалан го заби в отвора, оръжието затрептя в ръцете ѝ и засия. Нещо дълбоко във вътрешността на платото се отключи.

Навън падна мълния и войниците закрещяха.

Действието на механизма вече ѝ беше ясно. Шалан се хвърли с цялата си тежест върху Меча и взе да го бута пред себе си като ръчка на мелница. Вътрешната стена на сградата беше като пръстен в тръба — можеше да се върти, а външната стена оставаше на място. Шалан буташе Меча и той движеше вътрешната стена. В началото запъна заради нападалите камъни от изрязания във вратата отвор. Адолин се хвърли с тежестта си върху Меча заедно с Шалан и двамата въртяха кръга, докато стигнаха над изображението на Уритиру, на половин оборот от Натанатан, откъдето Шалан тръгна. Тя издърпа Меча.

Десетте лампи угаснаха като затворени очи.

* * *

Каладин последва Сет в бурята, гмурна се в чернотата, падна сред кипящите ветрове и мощните светкавици. Вятърът го нападна и почна да го подхвърля. Никакви Оттласвания не помагаха. Може и да беше господар на ветровете, ала бурите бяха друго нещо.

Внимавай, предупреди Сил. Моят отец те ненавижда. Това е неговото царство. А то се слива с нещо още по-ужасно, с друга буря. С тяхната буря.

Ала бурите бяха извор на Светлина и тук Каладин се засили. Запасите му от Светлина пламнаха. Явно същото стана и със Сет. Убиецът внезапно се появи като ярък бял взрив и се понесе през бурята към платата.

Каладин изстена и се Оттласна след него. Наоколо му проблясваха светкавици в дузина цветове. Червени, лилави, бели, жълти. Дъждът го мокреше. Около него се въртяха камъни, някои го блъскаха, ала Светлината го лекуваше със същата бързина.

Сет минаваше точно над платата и Каладин го следваше с усилие. Трудно беше да се носи през врящия вятър, а тъмнината бе почти пълна. Тук-там равнините проблясваха. За щастие, блясъкът на Сет не можеше да се скрие и Каладин следеше неотклонно този ослепителен фар.

По-бързо.

Както учеше Захел преди седмици, не беше нужно Сет да разгромява Каладин, за да победи. Достатъчно беше да се добере до онези, които той защитава.

По-бързо.

Взрив от светлина озари платата, където беше водено сражението. А отвъд тях Каладин съгледа войската. Хиляди хора се тълпяха на кръглото плато. Мнозина коленичеха. Други бяха изпаднали в паника.

За миг светкавицата изчезна и земята пак притъмня, ала Каладин видя достатъчно, за да разбере, че е настанало бедствие. Катаклизъм. Вятърът отвяваше хора от ръба на платото. Падащите камъни смазваха други. Войската щеше да изчезне за минути. Проклятие. Каладин дори не знаеше дали той би оцелял при толкова разрушение.

Сет се стовари между хората, ярка светлина насред чернотата. Когато Каладин се Оттласна в същата посока, отново удари светкавица.

Светлината ѝ разкри Сет. Стоеше изумен на празното плато. Войската бе изчезнала.

* * *

Звуците на вилнеещата навън буря изчезнаха. Шалан потрепери, мокра и премръзнала.

— Всемогъщи във висините… — промълви Адолин. — Почти се боя от онова, което ще открием.

Завъртането на вътрешната стена разположи вратата им срещу втвърден крем. Може би навремето тук е имало естествен вход; Адолин призова Меча, за да изреже отвор.

Шарка… Мечът на Шалан… изчезна в мъгла и механизмите на залата застинаха. Шалан не чуваше нищо навън. Нито ветрове, нито гръм.

Чувствата ѝ се бореха. Явно беше спасила себе си и Адолин. Ала останалата част от войската… Адолин изряза отвор и през него се сипна слънчева светлина. Шалан тревожно се отправи нататък, минавайки край сломената Инадара, която седеше в ъгъла.

През вратата Шалан видя същото плато, но слънчево и тихо. Мъже и жени колкото за четири армии се свиваха, пропити от влага. Мнозина криеха главите си и клечаха, за да се опазят от вятъра, който вече не духаше. Наблизо, до един як ришадийски жребец стояха Далинар и Навани, които явно се бяха упътили към централната сграда.

Зад тях се простираха върховете на непозната планинска верига. Същото плато и редица от девет други. Вляво от Шалан и по-високо от върховете се издигаше огромна кула на етажи, които се стесняваха нагоре като наредени чаши. Уритиру.

Портата не се намираше на платото.

Платото беше портата.

* * *

Сет крещеше на Каладин, ала думите му чезнеха в бурята. Около тях се разбиваха камъни, явно откъртени някъде далеч. Каладин беше убеден, че чува през вятъра ужасни викове. Около него се стрелкаха червени духчета, каквито не бе виждал преди. Бяха като падащи звезди и оставяха светлина подире си.

Сет пак викна. Този път Каладин чу.

— Как!

Отговори с удар с Меча. Сет отби силно и двамата се сблъскаха, като две светещи фигури в чернотата.

— Знам тази колона! — изкрещя Сет. — Виждал съм такива и преди! Те отидоха в града, нали?

Убиецът се метна във въздуха. Каладин го последва с готовност. Искаше да излезе от бурята.

Сет се отправи с викове на запад, далеч от бурята с червените светкавици и по пътя на обикновената буря. Дори само тя бе достатъчно опасна.

Каладин го гонеше, ала ветровете го блъскаха. Не помагаха и на Сет. Бурята просто беше непредсказуема. Захвърли Каладин на една страна, а убиеца — на друга.

А ако Сет се отървеше от него?

Той знае къде е отишъл Далинар, каза си Каладин и стисна зъби, защото от едната му страна внезапно избухна ослепителна бяла светлина. Аз не знам.

Не би могъл да опази Далинар, ако не го намери. За нещастие, преследването в тъмнината беше в полза на беглеца. Сет бавно набираше преднина.

Каладин опита да го следва, обаче порив на вятъра го отведе в погрешна посока. Оттласванията всъщност не го караха да лети. Той не можеше да устоява на непредсказуемите ветрове и те го управляваха.

Не! Сиянието на Сет избледня. Каладин извика в мрака и замига да отпъди дъжда от очите си. Почти бе ослепял…

Сил се завъртя във въздуха пред него. А той още държеше копието. Какво?

Още една, после още една. Ленти от светлина, които понякога ставаха млади жени или мъже. Смееха се. Вятърни духчета. Дузина или повече се въртяха около него и оставяха дири от светлина. Смехът им беше някак силен над звуците на бурята.

Ето!, рече си Каладин.

Сет беше пред него. Каладин се Оттласна през бурята и почна да свива на една или друга страна. Избягваше светкавиците, свиваше се под захвърлените камъни, отпъждаше тикания от вятъра дъжд.

Вихрушка и хаос. А напред… светлина?

Стената на бурята.

Сет се откъсна от самото чело на бурята. През водата и отломките Каладин едва видя как убиецът се обръща да погледне назад. Стоеше някак самоуверено.

Мисли, че се е отървал от мен.

Каладин излетя от стената на бурята, наобиколен от вятърните духчета, които се въртяха като някаква шарка от Светлина. Извика и заби копието си към Сет, който припряно го отблъсна и зяпна.

— Невъзможно!

Каладин се завъртя и посече стъпалото на убиеца с копието си, което се бе превърнало в Меч.

Сет се понесе покрай стената на бурята. Двамата продължиха да падат на запад, току пред стената от вода и отломки.

Земята под тях минаваше като размазано петно. Двете бури най-сетне се бяха разделили и обикновената буря продължаваше по пътя си, от изток на запад. Пустите равнини скоро останаха назад и отстъпиха на заоблени хълмове.

Преследван от Каладин, Сет се обърна, падна назад и атакува, ала Сил се превърна в щит и го отблъсна. Каладин замахна надолу и в ръката му се появи чук, който се стовари върху рамото на Сет. Натроши костите му. Докато Светлината опитваше да излекува раната, Каладин приближи и удари с ръка стомаха на убиеца. В ръката се появи нож, който се заби дълбоко. Каладин търсеше гръбнака.

Останал без дъх, Сет трескаво се Оттласна още назад и се измъкна от хватката на Каладин.

Той го последва. В стената на бурята се търкаляха камъни, а самата стена сега за Каладин беше долу. Налагаше му се неведнъж да променя Оттласването, за да остава където трябва — точно пред бурята.

Когато можеше, скачаше по камъните и следваше Сет. Шинът падаше диво, а дрехите му плющяха. Вятърните духчета образуваха хало около Каладин, стрелкаха се навън и навътре, усукваха се и обикаляха около крайниците му. Близостта на бурята поддържаше Светлината му ярка.

Сет се позабави. Раните му заздравяха. Увисна пред стената на бурята, хванал Меча пред себе си. Пое дъх и погледна Каладин в очите.

Значи, край.

Каладин се понесе напред, а Сил се превърна в копие в ръцете му, най-познатото оръжие.

Сет нападна с бърза поредица удари.

Каладин ги отблъсна до един. Накрая опря копието в ефеса на Меча му и притисна двете оръжия едно в друго, съвсем близо до лицето на Сет.

— Истина е — прошепна убиецът.

— Да.

Сет кимна и сякаш напрежението му изчезна. Замени го празнота в очите му.

— Значи през цялото време съм бил прав. Никога не съм бил Неверен. Могъл съм да спра убийствата по всяко време.

— Не знам какво значи това — отговори Каладин. — Но никога не е трябвало да убиваш.

— Моите заповеди…

— Оправдания! Ако заради това си убивал, то ти не си онзи зъл човек, за когото те смятах. Ти си страхливец.

Сет го погледна в очите и кимна. Отблъсна Каладин и понечи да замахне.

Каладин простря ръце напред и Сил се превърна в Меч. Очакваше Сет да отговори. Замисълът му беше да наруши неговото обичайно нападение.

Сет не отвърна. Просто затвори очи.

Каладин заби Меча в гърдите му точно под шията и прекъсна гръбнака му. Изпод клепачите на Сет излезе дим и Мечът се изплъзна от пръстите му. Не изчезна.

Вземи го!, викна Сил в ума му. Вземи го, Каладин. Не го губи!

Каладин се спусна след Меча и остави тялото на Сет да падне в стената на бурята. То изчезна във вятъра, дъжда и мълниите и остави подире си бледи ивици Светлина.

Каладин грабна Меча точно преди бурята да го погълне. После пак се оттласна нагоре край стената на бурята. Вятърните духчета, които беше привлякъл, се въртяха около него и се смееха с чиста радост. Когато превали горния край на бурята, те се пръснаха и отлетяха да танцуват пред нея.

Остана му само едно духче. Сил, като млада жена с трепкаща рокля, сега беше колкото човек и се носеше пред него. Бурята вървеше под тях, а Сил се усмихваше.

— Много добре свършено — рече тя. — Може би този път ще те оставя да се навърташ наоколо.

— Благодаря.

— Почти ме уби, нали осъзнаваш.

— Да. Мислех, че наистина съм те убил.

— И?

— И… ъъ… ти си интелигентна и изразителна?

— Забрави да направиш комплимент.

— Ама аз току-що казах…

— Просто съобщаваше факти.

— Ти си чудесна. Наистина, Сил, чудесна си.

— Също факт — усмихна се тя. — Но ще се престоря, че не забелязвам, ако си готов да ми покажеш достатъчно искрена усмивка.

Той го направи.

И му беше много, много хубаво.

87. Порой

„Хаосът в Алеткар е, разбира се, неизбежен. Следи внимателно и не допускай властта в кралството да се затвърди. Тоягата може да стане съюзник или пък най-големият ни враг, в зависимост от това дали ще тръгне по пътя на войната или не. Ако изглежда вероятно да търси мир, убий го бързо. Опасността от съперничество е твърде голяма.“

Из „Диаграмата“, Писания върху лампата на нощното шкафче: откъс 4 (трети превод на Адротагия от йероглифите на оригинала)

Пустите равнини отново бяха опустошени.

Каладин крачеше из тях с Меча на Сет на рамо. Минаваше покрай купчини скала и нови пукнатини в земята. Огромни, прилични на малки езера локви блестяха сред грамадни парчета откъртен камък. Точно от лявата му страна цяло плато рухна в заобикалящата го пропаст. Откъртената основа на платото имаше черен, овъглен цвят.

— Това ще стане отново? — попита Каладин. — Другата буря все още е навън?

— Да — отвърна Сил, седнала на рамото му. — Нова буря. Не е наша, а е негова.

— Толкова зле ли ще бъде при всяко нейно преминаване? — попита Каладин и огледа развалините. От платата, които виждаше, само едно бе унищожено напълно. Но ако бурята можеше да стори това на скалите, какво ли би причинила на един град? Особено когато духаше в обратната посока.

Отче на Бурята… Лаитите нямаше повече да бъдат лаити. Построените да гледат обратно на бурята сгради изведнъж щяха да се окажат уязвими.

— Не знам — тихо рече Сил. — Това е нещо ново, Каладин. Не е от преди. Не знам как е станало или какво означава. Надявам се да не е толкова зле, освен когато обикновената буря и Вечната Буря се сблъскат.

Каладин изръмжа и продължи до края на платото. Вдиша малко Светлина на Бурята и се Оттласна нагоре, за да отслаби естественото притегляне на земята. Стана безтегловен. Леко се отблъсна с крак и се понесе над пропастта към следващото плато.

— И как войската изчезна така? — попита той, спря Оттласването и кацна на скалата.

— Хм… откъде да знам? — отвърна му Сил. — Бях малко объркана.

Той изсумтя. Е, ето го платото, където са били всички. Съвършено кръгло. Странна работа. На близкото плато някогашният голям хълм се бе разцепил широко и разкриваше останките на някаква постройка вътре. Съвършено кръглото плато бе много по-плоско, при все че сякаш в средата му имаше нещо като възвишение. Каладин се насочи натам.

— Значи всички те са духчета — заключи той. — Мечовете.

Сил придоби важен вид.

— Мъртви духчета — добави Каладин.

— Мъртви — съгласи се Сил. — После се съживяват малко, щом някой ги повика и съгласува ударите на сърцето си с тяхната природа.

— Как нещо може да бъде „малко“ живо?

— Ние сме духчета — каза Сил. — Ние сме сили. Не можем да бъдем напълно убити. Само… донякъде.

— Това е съвършено ясно.

— За нас е съвършено ясно — възрази Сил. — Вие сте особените. Счупиш ли камъка, той продължава да съществува. Счупиш ли духчето, и то продължава да съществува. Донякъде. Счупиш ли човека, и нещо изчезва. Нещо се променя. Остава само плътта. Вие сте странни.

— Радвам се, че достигнахме до този извод — обобщи той и спря. Не виждаше и следа от алетите. Наистина ли се бяха измъкнали? Или някой внезапен пристъп на бурята ги беше помел в пропастите? Изглеждаше невероятно такова бедствие да не остави нищо след себе си.

Моля те, нека не бъде така. Той свали Меча на Сет от рамо и го заби пред себе си. Оръжието потъна на няколко пръста в камъка.

— Ами това? — попита той и заоглежда тънкото сребристо оръжие. Острие без украси. Това май беше необичайно. — Не пищи, когато го държа.

— Понеже не е духче — тихо обясни Сил.

— Какво е тогава?

— Опасно.

Тя стана от рамото му и заслиза към меча, все едно вървеше по стълби. Рядко летеше в човешки облик. Носеше се като лентичка от светлина, като шепа листа или като облаче. Каладин не беше забелязвал колко странно и едновременно в реда на нещата е как тя се придържа към природата на приеманата от нея форма.

Сил спря точно пред Меча.

— Мисля, че е едно от Остриетата на честта, от Мечовете на Вестителите.

Каладин изхъмка. Чувал беше за тях.

— Всеки човек с такова оръжие в ръка ще стане Бягащ по вятъра — обясни Сил и погледна Каладин. — Ние се опираме на Остриетата на честта, Каладин. Честта ги е дала на хората и тези хора са придобили сили от тях. Духчетата са разбрали какво е извършил Той и са Му подражавали. Все пак ние сме частици от Неговата сила, като този Меч. Бъди внимателен с него. Той е съкровище.

— Значи убиецът е бил Сияен.

— Не. Каладин, трябва да разбереш. С този Меч някой може да прави същото като теб, но без… ограниченията, изисквани от духчето.

Тя го докосна, видимо потрепери и за миг очертанията ѝ се размазаха.

— Този Меч е дал на убиеца силата да използва Оттласванията, но и се е зареждал от неговата Светлина на Бурята. Човек, който действа така, ще има нужда от много, много повече Светлина в сравнение с теб. Опасно много.

Каладин протегна ръка, хвана Меча и Сил отлетя като лентичка от светлина. Той вдигна оръжието и го постави отново на рамо, преди да продължи. Да, по-нагоре имаше хълм, вероятно покрита с крем сграда. Приближи се и с облекчение видя движение около него.

— Хей? — провикна се той.

Хората се спряха и се обърнаха.

— Каладин? — изрече познат глас. — Бурите да те отнесат, това ти ли си?

Той се ухили, а очертанията се превърнаха в мъже в синя униформа. Тефт се затича като луд през камъните, за да го пресрещне. Другите го последваха, викаха и се смееха. Дрей, Пеет, Бисиг и Сигзил, а над тях се извисяваше Скалата.

— Още един? — попита Скалата и погледна Меча на Каладин. — Твой ли е?

— Не — отвърна Каладин. — Взех го от убиеца.

— Значи е мъртъв? — попита Тефт.

— Да.

— Ти си премахнал Убиеца в бяло? — ахна Бисиг. — Значи това наистина е приключило.

— Подозирам, че едва сега започва — отговори Каладин и посочи постройката. — Какво е това място?

— О! — рече Бисиг. — Хайде! Трябва да ти покажем кулата — Сияйното момиче ни научи как да върнем обратно платото, щом се върнеш при нас.

— Сияйно момиче? — попита Каладин. — Шалан?

— Не звучиш изненадан — изръмжа Тефт.

— Тя има Меч — обясни Каладин. Той не пищеше в ума му. Или беше Сияйна, или притежаваше някое от Остриетата на честта. Когато приближи сградата, забеляза мост в сянката наблизо.

— Той не е наш — отбеляза Каладин.

— Не е — рече Лейтен. — Този е на Мост Шестнадесет. Трябваше да оставим нашия в бурята.

Скалата кимна.

— Твърде заети бяхме да попречим на светлооките глави да станат твърде близки с мечовете на неприятелите. Ха! Но тук ни трябваше мост. Както действат платформите, трябваше да слезем от него, за да се върне Шалан Давар.

Каладин влезе в залата в хълма и се спря пред красотата на видяното вътре. Останалите от Мост Четири чакаха тук заедно с висок мъж, когото Каладин не разпозна веднага. Един от братовчедите на Лопен? Той се обърна и Каладин видя, че онова, което е взел за шапчица, е червеникава черупка.

Паршенд. Каладин се напрегна, а оня отдаде чест. Носеше униформата на Мост Четири.

И имаше татуировката.

— Рлаин? — попита Каладин.

— Сър — отвърна Рлаин и отдаде чест. Чертите му вече не бяха кръгли и пухкави, а остри и мускулести, с дебел врат и по-яка челюст.

— Явно си повече от това, което изглеждаш — каза Каладин.

— Простете, сър — отвърна му другият. — Бих казал, че това се отнася и за двама ни.

Сега гласът му притежаваше известна музикалност — някакъв странен ритъм в думите.

— Сиятелният господар Далинар помилва Рлаин — обясни Сигзил, заобиколи Каладин и влезе в залата.

— Задето е паршенд? — попита Каладин.

— Задето бях съгледвач — обясни Рлаин. — Съгледвач за един народ, който явно повече не съществува.

Той произнесе това с различен ритъм и на Каладин му се стори, че може да долови болка в гласа. Скалата дойде и постави ръка на рамото на Рлаин.

— Можем да ти обясним, щом се върнем в града — поде Тефт.

— Преценихме, че ще се върнеш тук — добави Сигзил. — На това плато. Трябваше да сме тук, за да те поздравим, въпреки мърморенето на Сиятелната Давар. Както и да е, има много за разказване — много работи се случват. Май ще бъдеш много важна част от тях.

Каладин пое дълбоко дъх, но кимна. Какво друго е очаквал? Край на криенето. Беше взел решението си.

Какво да им кажа за Моаш?, питаше се той, докато останалите от Мост Четири се събраха в помещението около него и приказваха как трябвало да зареди сферите в светилниците. Неколцина от хората имаха рани от битката, включително Бисиг, който държеше дясната си ръка в джоба на куртката. От маншета се подаваше сива кожа. Загубил бе ръката от Убиеца в бяло.

Каладин дръпна Тефт настрана.

— Имаме ли други загуби? — попита той. — Видях Март и Педин.

— Род — изръмжа Тефт. — Убит от паршендите.

Каладин затвори очи и издиша със съскащ звук. Род бе един от братовчедите на Лопен, общителен хердазиец, който едва говореше алетски. Каладин почти не го познаваше, но все пак човекът беше от Мост Четири. Отговорност на Каладин.

— Не можеш да защитаваш всички ни, синко — обади се Тефт. — Не можеш да предпазиш хората от това да изпитват болка, не можеш да им попречиш да умират.

Каладин отвори очи, но не каза нищо. Поне не на глас.

— Кал — продължи Тефт и гласът му стана още по-тих. — Най-накрая, точно преди да пристигнеш… Бурите да го отнесат, синко, кълна се, че видях едно-две от момчетата да светят. Слабо, със Светлината на Бурята.

— Какво?

— Слушах откъси от виденията на Сиятелния господар Далинар — подзе отново Тефт. — Мисля, че и ти трябва да го направиш. Според предположенията ми ордените на Сияйните рицари са били съставени от повече хора от самите рицари.

Каладин огледа мъжете от Мост Четири и усети как се усмихва. Потисна болката от загубите, поне временно.

— Чудя се — тихо произнесе той — какво ли ще стане с алетските порядки, когато множество бивши роби се заразхождат насам-натам със светеща кожа.

— Да не споменаваме и очите ти — изхъмка Тефт.

— Очите? — попита Каладин.

— Не си ли видял? — изненада се Тефт. — Какво говоря? В Равнините няма огледала. Очите ти, синко. Светлосини, като прозрачна вода. По-светли от очите на кой да е крал.

Каладин се обърна. Надяваше се очите му да не се променят. От промяната им се почувства неловко. Тя съобщаваше за тревожни неща. Той не искаше да вярва, че светлооките имат основа, на която да поставят потисничеството си.

И все пак нямат, мислеше си той, докато зареждаше скъпоценните камъни на фенерите според указанията на Сигзил. Може би светлооките властват заради някакви дълбоко скрити спомени за Сияйните. Но слабата им прилика със Сияйните не значи, че е трябвало да могат да тормозят всички.

Проклети светлооки. Той…

Сега и той беше един от тях.

Бурята да го отнесе!

Призова Сил като Меч според думите на Сигзил и я използва като ключ, за да задейства фабриала.

* * *

Шалан стоеше пред портите на Уритиру, гледаше нагоре и опитваше да разбере.

Вътре в голямата зала отекваха гласове, а светлините трепкаха, докато хората изследваха нещата. Адолин оглави работата, а Навани устрои стан, където да помага на ранените и да отчита припасите. За нещастие бяха оставили повечето от храната и съоръженията в Пустите равнини. Освен това минаването през Портата на Обета не излезе толкова евтино, колкото бе допускала първоначално. По някаква причина то изтощи повечето от скъпоценните камъни в ръцете на хората на платото — включително и фабриалите на Навани, стиснати в ръцете на инженерите и учените.

Проведоха няколко изпитания. Колкото повече хора се придвижваха, толкова повече Светлина трябваше. Явно и Светлината на Бурята, а не само заредените с нея скъпоценни камъни, щеше да стане нещо ценно. Вече им се наложи да ограничат ползването на камъните и фенерите, за да проучат постройката.

Покрай нея минаха няколко писари, понесли хартия, за да картират намереното от Адолин. Бързо и неловко се поклониха на Шалан и се обърнаха към нея със „Сиятелна Сияйна“. Тя все още не бе обяснила подробно на Адолин какво е станало с нея.

— Вярно ли е? — попита Шалан, вдигна глава, наклони я назад и проследи с поглед грамадната кула чак до синьото небе над нея. — Аз една от тях ли съм?

— Ммм… — обади се Шарка от полата ѝ. — Почти. Имаш да изречеш няколко думи.

— Какви думи? Клетва?

— Тъкачите на светлината не полагат друга клетва освен първата — обясни Шарка. — Ти трябва да говориш истини.

Шалан погледа още малко висините, после се обърна и свърна към набързо устроения лагер. Тук не властваше Дъждовният сезон. Не беше сигурна дали е задето са над облаците, или пък времето беше променено от идването на странните бури.

В лагера разделените по старшинство войници седяха по камъните и трепереха във влажните си куртки. Дъхът на Шалан образуваше облачета пред нея, въпреки че бе изтеглила съвсем малко Светлина на Бурята, за да е нечувствителна към студа. За съжаление нямаше много запалими неща. По голямото каменно поле пред града-кула имаше много малко скални пъпки, а прораслите бяха дребни, по-малки от юмрук. Щяха да дадат малко дърво за огрев.

Полето бе обкръжено от десет стълбообразни плата; около основите им се извиваха стълбища. Портите на Обета. Отвъд тях се простираше планинската верига.

Кремът покриваше някои от стъпалата тук и се стичаше върху откритото поле. Нямаше толкова, колкото на Пустите равнини. Тук явно падаше по-малко дъжд.

Шалан пристъпи към края на каменното поле. Отвесна скала. Ако Нохадон наистина е вървял пеш до този град, както твърдеше Пътят на кралете, то тогава трябва да е вървял по стъпаловидно разположени скали. Засега не бяха намерили друг път надолу освен през Портите на Обета — а дори и да имаше такъв път, човек щеше да е изгубен посред планините, на седмици от цивилизацията. Според височината на слънцето учените ги поставяха близо до центъра на Рошар, някъде в планините близо до Ту Байла или може би Емул.

Отдалеченото местоположение правеше града невероятно защитен, или така твърдеше Далинар. Също така ги и оставяше уединени, с възможност да бъдат оставени без връзки. Това и обясняваше защо всички гледаха Шалан по този начин. Опитаха други Мечове; никой не успя да задейства стария фабриал. Шалан наистина беше единственият им път за излизане от планините.

Един от войниците наблизо се прокашля.

— Сигурна ли сте, че трябва да бъдете тъй близо до ръба, Сиятелна Сияйна?

Тя го изгледа присмехулно.

— Мога да оцелея от такова падане и да се измъкна, войнико.

— Хъм, да, Сиятелна — изчерви се той.

Тя тръгна от ръба и продължи, за да намери Далинар. Докато вървеше, я следваха погледи — войници, писари, светлооки и върховни господари. Е, нека гледат Шалан Сияйната. Винаги можеше да намери свобода и да си сложи друго лице.

Далинар и Навани наглеждаха няколко жени близо до центъра на армията.

— Някакъв късмет? — попита ги Шалан, щом се доближи.

Далинар я погледна. Писарите съставяха писма с всички налични далекосъобщители и разпращаха предупредителни съобщения до всички военни лагери и до предавателната зала в Ташикк. Може да дойде нова буря и да духа от запад, а не от изток. Подготвяйте се.

Нови Натанан, в най-източния край на Рошар, щеше да бъде ударен днес, след като Вечната Буря оставеше Пустите равнини. После тя щеше да навлезе в източния океан и да потегли към Произхода.

Никой не знаеше какво ще последва. Щеше ли да обиколи света и да се стовари върху източния бряг? Дали всички бури бяха една буря, която обикаля планетата, или всеки път при Произхода започваше нова, както твърдяха преданията?

Напоследък учените и бурегадателите се придържаха към първото. Според изчисленията им, при допускането Вечната Буря да се движи със скоростта на обикновена буря по това време на годината, щяха да имат няколко дни преди тя да се върне, да удари Шиновар и Ири, а после да мине през континента и да разруши считаните за защитени градове.

— Няма новини — напрегнато отвърна Далинар. — Кралят сякаш е изчезнал. Освен това, в Колинар явно има бунт. Не можах да получа недвусмислени отговори и на двата въпроса.

— Уверена съм, че кралят е някъде в безопасност — каза Шалан и погледна Навани. Тя привидно запазваше спокойствие, но даваше нареждания на една от писарите с напрегнат и приглушен глас.

Едно от стълбообразните плата наблизо проблесна. Около него се завъртя стена от светлина и остави след себе си размазани образи. Някой беше задействал Портата на Обета.

Далинар застана до нея и двамата зачакаха напрегнато, докато на края на платото не се появиха няколко души в сини униформи и не заслизаха по стълбите. Мост Четири.

— О, да благодарим на Всемогъщия — прошепна Шалан. Той беше, а не убиецът.

Един от хората посочи натам, където стояха Далинар и останалите. Каладин се отдели от своите, скочи от стъпалата и се понесе над войските. Приземи се на камъните в движение, носеше Меч на рамо, а дългата му офицерска куртка бе разкопчана и стигаше до коленете.

Той все още носи робските клейма, рече си тя, въпреки че дългата му коса ги закриваше. Очите му бяха станали светлосини и леко светеха.

— Благословени от Бурята — заговори го Далинар.

— Върховни принце — отвърна му Каладин.

— Убиецът?

— Мъртъв — рече Каладин, издигна Меча и го заби в скалата пред Далинар. — Трябва да поговорим. Това…

— Синът ми, мостови — обади се Навани отзад. Тя пристъпи напред и хвана Каладин за ръката, сякаш напълно безразлична към Светлината, която се отделяше от кожата му като дим. — Какво е станало със сина ми?

— Имаше опит за убийство — отговори Каладин. — Спрях го, но кралят бе ранен. Прибрах го на безопасно място преди да дойда да помогна на Далинар.

— Къде? — попита Навани. — Хората ни из военните лагери претърсиха манастири, имения, казармени помещения…

— Тези места бяха твърде очевидни — обясни Каладин. — Ако Вие можете да се досетите да търсите там, значи и убийците могат. Трябваше ми място, за което никой няма да се сети.

— Къде тогава? — попита Далинар.

Каладин се усмихна.

* * *

Лопен сви ръката си в юмрук и стисна сферата с него. В съседната стая майка му гълчеше краля.

— Не, не, Ваше Величество — изрече тя със силно произношение и със строгия глас, с който говореше на брадвохрътите. — Свивате го и го ядете. Не можете да пощипвате от него така.

— Не съм толкова гладен, нана — отвърна Елокар. Гласът му бе слаб, но се бе събудил от опиянението, което беше добър знак.

— Все едно, ще ядете! — нареди Мама. — Знам какво да върша, когато видя човек с тъй бледо лице, и ще прощавате, Ваше Величество, ама сте бял като чаршаф, проснат за избелване на слънцето! Това е то. Ще ядете. Без оплаквания.

— Аз съм кралят. Аз не приемам заповеди от…

— Сега сте в дома ми! — възрази тя и Лопен безмълвно повтори думите ѝ. — В дома на една хердазийка чие да е положение не чини нищо в сравнение с нейното. Няма да допусна да дойдат да Ви вземат и да намерят, че не сте бил хранен като хората! Няма да оставя да приказват такива работи, Ваша Сиятелност, не! Яжте. Имам да готвя супа.

Лопен се усмихна, чу как кралят мърмори, но също тъй чу и потракването на лъжица в чиния. Двама от най-яките му братовчеди седяха пред колибата в Малък Хердаз — водеше се в стана на Върховния принц Себариал, при все че хердазийците не обръщаха много внимание на това. Още четирима братовчеди седяха в края на улицата, лениво шиеха ботуши и се оглеждаха за нещо подозрително.

— Добре — прошепна Лопен, — този път наистина трябва да проработиш.

Съсредоточи се върху сферата в ръката си, точно както правеше всеки ден и както го бе вършил всекидневно, откакто капитан Каладин бе започнал да сияе. Рано или късно щеше да го разбере. Знаеше го, както знаеше и името си.

— Лопен.

В един от прозорците изникна широко лице и го разсея. Вуйчо му Чилинко.

— Нека тоя човек, кралят, отново се облече като хердазиец. Май ще се наложи да тръгваме.

— Да тръгваме ли? — и Лопен стана.

— Във всички военни лагери е дошла вест от Върховния принц Себариал — обясни Чилинко на хердазийски. — Намерили са нещо в Равнините. Бъди готов. За всеки случай. Всички това говорят. Нищо не мога да разбера.

Той поклати глава.

— Най-напред бурята, за която никой не знаеше, после дъждовете спряха рано, после проклетият крал на Алеткар на моята врата. А сега това. Мисля, че може и да оставяме стана, нищо че аха ще се смрачи. Изглежда ми безсмислено, но ти виж да се погрижат за тоя човек, краля.

Лопен кимна.

— Ще се заема с това. Само миг.

Чилинко се изнесе. Лопен разтвори дланта си и загледа сферата. Не искаше да пропуска и ден без упражнения със сферата, просто за всеки случай. Все пак рано или късно щеше да погледне една от тях и…

Лопен вдиша светлина.

Стана мигновено и ето го — седи си, а от кожата му се отцежда Светлина на Бурята.

— Ха! — провикна се той и скочи на крака. — Ха! Ей, Чилинко, я се върни. Трябва да те залепя за стената!

Светлината изтече. Лопен спря, замисли се и вдигна ръка пред себе си. Толкова бързо ли си отиде? Какво стана? Той се спря. Този сърбеж…

Усети го на рамото си, там, където толкова отдавна бе загубил ръката. Пръстите му напипаха издатина от плът, която започваше да излиза от белега.

— О, да, в името на Бурите! Всички дайте на Лопена сферите си! Имам светене да върша!

* * *

Моаш седеше в края на каруцата, а тя тракаше и си вървеше по пътя на излизане от военните лагери. Можеше и да язди отпред, но не искаше да се отдалечава от доспехите си — бяха ги увили и прибрали тук. Скрити. Острието и Бронята може и да се водеха негови, но не се заблуждаваше какво ще стане, ако алетските знатни забележат, че се опитва да избяга с тях.

Возилото изкачи възвишението точно пред становете. Зад тях огромни върволици от хора се проточваха към Пустите равнини. Нарежданията на Върховния принц Далинар бяха ясни, но странни. Напускаха военните лагери. Всички парши трябваше да бъдат оставени, а хората да се отправят към средата на Пустите равнини.

Някои от Върховните принцове се подчиниха. Други не го направиха. Странно, но Садеас бе един от подчинилите се. Неговият стан се опразваше почти тъй бързо като лагерите на Себариал, Роион и Аладар. Явно всички потегляха, дори и децата.

Каруцата на Моаш спря. Миг по-късно Гробовния застана до края ѝ.

— Не биваше да се притесняваме за укриването — измърмори той, загледан в преселението. — Твърде са заети, че да ни обръщат внимание. Я виж там.

Край лагера на Далинар се бяха скупчили търговци. Правеха се, че си събират нещата за път, но не се забелязваше никакъв напредък.

— Мародери — отбеляза Гробовния. — Ще се впуснат да грабят в изоставените лагери. Проклети глупци. Заслужават да ги сполети това, което се задава.

— Какво се задава? — попита Моаш.

Чувстваше се като човек, захвърлен в развилняла се река, излязла от бреговете си след буря. Плуваше по течението, но едва удържаше глава над водата.

Опита да убие Каладин. Каладин. Всичко се разпадна. Кралят оцеля, силите на Каладин се върнаха, а Моаш… Моаш беше предател. И то двоен.

— Вечната Буря — обясни Гробовния.

Сега не изглеждаше тъй изискано, в изкърпените работни гащи и риза на беден тъмноок. С някакви капки за очи направи своите тъмни, а после нареди на Моаш да стори същото.

— И тя е?

— Диаграмата е неясна — продължи Гробовния. — Знаем думата само заради виденията на стария Гавилар. Според Диаграмата тя вероятно ще върне Пустоносните. Изглежда, че паршите са се оказали Пустоносните.

Той поклати глава.

— Преизподня. Тази жена е била права.

— Жена?

— Ясна Колин.

Моаш поклати глава. Не разбираше нищо от ставащото. Изреченията на Гробовния бяха като върволици от думи, които не си съответстват. Парши, Пустоносни? Ясна Колин? Сестрата на краля. Не беше ли загинала в морето? Какво знаеше Гробовния за нея?

— Кой си ти наистина? — попита Моаш.

— Родолюбец — отвърна Гробовния. — Точно както ти казах. Позволено ни е да следваме собствените си интереси и цели, докато не бъдем призовани.

Той поклати глава.

— Бях уверен, че тълкуването ми е точно, че ако отстраним Елокар, Далинар ще стане наш съюзник при задаващите се събития… Е, явно съм бъркал. Или това, или съм бил твърде бавен.

На Моаш му призля.

Гробовния го хвана за ръката.

— Горе главата, Моаш. Водя Броненосец със себе си и следователно моята работа не е била пълна загуба. Освен това можеш да ни кажеш за новия Сияен. Ще те запозная с Диаграмата. Имаме важна работа.

— Която е?

— Спасяването на целия свят, приятелю мой.

Гробовния го потупа и отиде към предния край на каруцата, където бяха останалите.

Спасяването на целия свят.

Разигравали са ме като един от десетимата глупци, помисли си Моаш с опряна в гърдите брадичка. А даже не знам как.

Каруцата отново затрака.

88. Човекът, който притежаваше ветровете

„1173090605 1173090801 1173090901 1173091001 1173091004 117300105 1173100205 1173100401 1173100603 1173100804“

Из „Диаграмата“, Завършек на северната стена, област на перваза: откъс 2 (Това явно е последователност от дати, но засега връзката им е неизвестна)

Скоро започнаха да влизат в кулата.

Не можеха да направят нищо друго, при все че проучванията на Адолин съвсем не бяха приключили. Наближаваше нощта, а навън ставаше студено. Освен това, ударилата Пустите равнини буря щеше да вилнее наоколо и най-накрая да удари тези планини. На бурите им отнемаше повече от ден да прекосят целия материк, а те вероятно бяха някъде в близост до центъра, значи приближаваха.

Непредвидена буря, помисли си Шалан, докато вървеше с пазителите си из тъмните ходници. А и нещо друго се задава от другата страна.

Разбираше, че тази кула — вътрешността ѝ, всеки коридор — е истинско чудо. Огромната ѝ умора личеше оттам, че не желаеше да рисува нищо. Просто искаше да спи.

Светлината на сферите им показа нещо необичайно на стената пред тях. Шалан се смръщи, отърси умората си и пристъпи към него. Малко сгънато парче хартия, като карта. Тя погледна стражите си, които изглеждаха също тъй объркани.

Дръпна картата от стената — беше залепена с малко восък от хоботник. Под нея бе изписано името на Шалан. Не на Воал.

Името на Шалан.

Паника. Тревога. За миг тя изтегли светлината от фенера им и потопи коридора в мрак. От някакъв ходник наблизо обаче струеше светлина.

Тя я загледа. Газ понечи да провери, но Шалан го спря с движение на ръката.

Да бяга или да се сражава?

Да избягам къде?, попита се тя. Тя колебливо пристъпи до вратата и отново махна на гвардейците си да отстъпят.

Вътре беше Мраизе и гледаше през голям неостъклен прозорец, надвесен над друг дял от вътрешността на кулата. Той се обърна към нея, изкривен и белязан, ала някак си изискан в своето господарско облекло.

Така. Бяха я разкрили.

Аз вече не съм дете, което се крие в стаята си, когато дойде караницата, твърдо си рече тя и влезе в стаята. Ако побягна от този човек, той ще ме разглежда като плячка.

Пристъпи право до него, готова да призове Шарка. Шарка не беше като другите Мечове; Шалан вече признаваше това. Той можеше да се появи по-бързо от задължителните десет удара на сърцето.

Беше го правил преди. Тя не желаеше да признае, че е способен на това. Да признае това означаваше да признае твърде много.

Колко още от лъжите ми, мина ѝ през ума, ме удържат от неща, които мога да постигна?

Но тя се нуждаеше от лъжите си. Нуждаеше се от тях.

— Ти ме поведе на голям лов, Воал — продума Мраизе. — Ако способностите ти не се бяха проявили при спасяването на войските, може би никога нямаше да открия лъжливата ти самоличност.

— Воал е лъжливата самоличност, Мраизе — възрази Шалан. — Аз съм себе си.

Той я огледа.

— Не мисля така.

Шалан устоя на погледа му, но трепереше отвътре.

— Намираш се в любопитно положение — продължи Мраизе. — Ще криеш ли истинската природа на силите си? Аз можах да отгатна какви са, но другите няма да бъдат тъй досетливи. Може да видят само Острието и да не запитат какво още можеш да правиш.

— Не разбирам защо си се загрижил за това.

— Та ти си една от нас — отвърна Мраизе. — Ние се грижим за своите.

Шалан се намръщи.

— Ти обаче откри лъжата.

— Да не би да казваш, че не искаш да бъдеш една от Призрачната кръв?

Гласът му не беше заплашителен, но очите… в името на Бурите, тези очи биха пробили камък.

— Ние не каним кого да е.

— Вие убихте Ясна — просъска Шалан.

— Да. След като тя на свой ред беше убила няколко от нашите хора. Не смяташ, че ръцете ѝ не са били изцапани с кръв, нали, Воал?

Тя извърна поглед.

— Трябваше да предположа, че ще се окажеш Шалан Давар — продължи Мраизе. — Чувствам се глупак, задето не го видях по-рано. Твоето семейство отдавна е замесено в тези събития.

— Аз няма да ви помагам — отсече Шалан.

— Любопитно. Трябва да знаеш, че братята ти са в ръцете ми.

Тя го изгледа остро.

— Домът ти вече не съществува — обясни Мраизе. — Земите на семейството са били отнети от една от минаващите войски. Избавих братята ти от неразборията на войната за престола и ги водя насам. Семейството ти обаче има дълг към мен. Един Превръщател. Счупен.

Той пресрещна погледа ѝ.

— Колко е удобно, че по моята преценка ти, камичке, си Превръщател.

Тя призова Шарка.

— Ще те убия, преди да допусна да ги използваш за изнудване…

— Няма изнудване — отвърна Мраизе. — Ще пристигнат в безопасност. Подарък за теб. Можеш да вярваш думата ми, да изчакаш и да видиш. Споменавам вашия дълг само за да може това да… бъде възприето от ума ти.

Шалан държеше Меча, мислеше и се боеше.

— Защо? — най-накрая попита тя.

— Защото си невежа.

Мраизе пристъпи към нея и се надвеси.

— Ти не знаеш кои сме ние. Не знаеш какво опитваме да постигнем. Въобще, Воал, ти не знаеш много за каквото и да е. Защо баща ти се присъедини към нас? Защо брат ти потърси Разбиващите небето? Разбираш ли, проучил съм някои неща. Имам отговори за теб.

Той изненадващо се извърна от нея и тръгна към вратата.

— Ще ти дам време да размислиш. Явно смяташ, че новото ти място сред Сияйните те прави негодна за нас, но аз виждам нещата различно, както и моят бабск. Нека Шалан Давар бъде Сияен рицар, примерна и благородна. Нека Воал дойде при нас.

Той се спря до вратата.

— И нека открие истината.

После изчезна в коридора. Шалан се усещаше още по-изцедена от преди. Освободи Шарка и се облегна на стената. Разбира се, че Мраизе би се добрал дотук — вероятно е бил сред войските. Една от най-важните цели на Призрачната кръв бе да се доберат до Уритиру. Въпреки решимостта си да не им помага, тя ги бе превела — заедно с войската — точно там, където искаха да отидат.

Братята ѝ? Щяха ли да бъдат в безопасност наистина? Ами семейните слуги, ами годеницата на брат ѝ?

Тя въздъхна, отиде до вратата и повика охраната си. Нека открие истината. Ами ако не искаше да открива истината? Шарка тихичко бръмчеше.

Повървя из приземния етаж на кулата — служеше си със своето сияние за осветление — и намери Адолин в коридора до стаята, където бе казал, че ще бъде. Китката му беше омотана, а охлузванията на лицето започваха да стават виолетови. От тях изглеждаше малко по-малко смайващо красив, при все че имаше грубоватото, привлекателно посвоему излъчване в дух „днес ступах доста хора“.

— Изглеждаш изтощена — рече той и я целуна лекичко.

— А ти изглеждаш, все едно си оставил някого да те бие с пръчка през лицето — отвърна му тя, но се усмихна. — И ти трябва да си поспиш.

— Ще го направя — каза той. — Скоро.

Докосна лицето ѝ.

— Ти си невероятна, нали разбираш. Ти спаси всичко. Всички.

— Не се дръж с мен, все едно съм от стъкло, Адолин.

— Ти си Сияйна — продължи той. — Искам да кажа…

Принцът прокара ръка през рошавата си коса.

— Шалан. Ти си нещо по-голямо дори от светлоок.

— Това да не е шегичка за талията ми?

— Какво? Не. Искам да кажа…

Той се изчерви.

— Аз няма да допусна това да е неловко, Адолин.

— Но…

Прегърна го здраво и го целуна, дълбоко и страстно. Адолин опита да промърмори нещо, но тя продължи да го целува. Притискаше устните си към неговите и го остави да усети желанието ѝ. Той се разтопи от целувката, после я грабна и я притегли към себе си.

Миг по-късно се отдръпна.

— Бурите да го отнесат, боли!

— О!

Шалан опря ръка до устата си и си спомни за натъртванията по лицето му.

— Съжалявам.

Той се ухили и се сви, понеже това явно също болеше.

— Струва си. Както и да е, обещавам да не се държа нелепо, ако ти избягваш да бъдеш твърде неустоима. Поне докато не се излекувам. Става ли?

— Става.

Той изгледа стражите ѝ.

— Никой да не безпокои Сияйната дама, ясно?

Те кимнаха.

— Да спиш добре — рече той и отвори някаква врата. Много от стаите имаха дървени врати, макар сградата да бе изоставена отдавна.

— Да се надяваме, че стаята е подходяща. Твоето духче я избра.

Нейното духче ли? Шалан се намръщи и пристъпи в стаята. Адолин затвори вратата.

Тя огледа каменното помещение без прозорци. Защо Шарка избра точно това място за нея? Стаята не изглеждаше забележителна. Адолин бе оставил за нея фенер със Светлината на Бурята — разточително, като се има предвид колко малко заредени скъпоценни камъни имаха — и пред Шалан се разкри малка четвъртита стая с каменна скамейка в ъгъла. Отгоре ѝ имаше няколко одеяла. Откъде Адолин е намерил одеяла?

Тя се намръщи към стената. Върху камъка имаше по-бледен квадрат, сякаш преди време някой е окачил картина тук. Всъщност това изглеждаше странно познато. Не че е била тук преди, но мястото на квадрата на стената…

Точно на същото място, където висеше картината на стената на баща ѝ в Я Кевед.

Умът ѝ започна да се обърква.

— Ммм… — обади се Шарка от пода до нея. — Време е.

— Не е.

— Време е — повтори той. — Призрачната кръв те обкръжава. Хората се нуждаят от Сияен.

— Хората разполагат с такъв. Мостовият.

— Не е достатъчен. Нуждаят се от теб.

Шалан примигна да пропъди сълзите. Стаята започна да се променя против волята ѝ. Появи се бял килим. Картина на стената. Мебели. Боядисани в светлосиньо стени.

Две мъртви тела.

Шалан прекрачи едното, макар това да бе само илюзия, и отиде до стената. Появи се картина — част от илюзията — обкръжена от бял блясък. Зад нея бе укрито нещо. Тя отмести картината или поне опита. От пръстите ѝ зрителната измама само се замъгли.

Това не беше нищо. Просто възстановяване на спомен, който ѝ се искаше да няма.

— Ммм… по-добра лъжа, Шалан.

Тя премигна през сълзи. Пръстите ѝ се помръднаха и тя отново ги притисна към стената. Този път можа да усети рамката на картината. Тя не бе истинска. За миг се престори, че е, и остави на образа да я покори.

— Не мога ли просто да се преструвам?

— Не.

Тя беше там, в стаята на баща си. Разтреперано отмести картината и разкри касата в стената. Вдигна ключа и се спря.

— Душата на мама е вътре.

— Ммм… не. Не е душата ѝ. Това, което взе душата ѝ.

Шалан отключи касата, отвори я и откри вътрешността. Малък Меч. Пъхнат набързо вътре — върхът му пронизваше стената, а ефесът бе насочен към нея.

— Това си бил ти — прошепна тя.

— Ммм… да.

— Татко те е взел от мен — продължи Шалан — и е опитал да те скрие тук. Разбира се, било е безполезно. Ти си изчезнал веднага щом той е заключил касата. Станал си на мъгла. Той не е разсъждавал ясно. Ние двамата не сме разсъждавали ясно.

Тя се обърна.

Червен килим. Някога бял. Приятелят на майка ѝ лежи на пода, а ръката му кърви, при все че не тази рана го е убила. Шалан отиде до другото тяло, паднало с лицето надолу, в красива рокля в синьо и златно. Червената коса се бе разпиляла като шарка около главата.

Шалан коленичи, обърна тялото на майка си и видя главата с изгорелите очи.

— Защо тя опита да ме убие, Шарка? — прошепна тя.

— Ммм…

— Започна, когато тя откри какво мога да правя.

Сега си го припомни. Идването на майка ѝ заедно с някакъв неин непознат на Шалан приятел, за да застане срещу баща ѝ. Крясъците на майка ѝ; тя спори с баща ѝ.

Майка ѝ нарича Шалан една от тях.

Баща ѝ се намесва. Приятелят на майка ѝ е с нож, двамата се сборват, ръката на приятеля е порязана. Кръв на килима. Онзи е надвил, най-накрая задържа татко долу, прикован на земята. Мама взима ножа и идва за Шалан.

И тогава…

И тогава Меч в ръцете на Шалан.

— Татко убеди всички, че я е убил той — прошепна Шалан. — Че е убил жена си и любовника ѝ в пристъп на гняв, докато всъщност ги убих аз. Той излъга, за да ме защити.

— Знам.

— Тази тайна го унищожи. Тя унищожи цялото ни семейство.

— Знам.

— Мразя те — прошепна тя, загледана в мъртвите очи на майка си.

— Знам — тихо прошепна Шарка. — Най-накрая ще ме убиеш и ще получиш отмъщението си.

— Не искам отмъщение. Искам семейството си.

Шалан се обгърна с ръце, зарови глава в тях и заплака, докато илюзията стана на бял дим, а после изчезна и я остави в празната стая.

* * *

Мога единствено да заключа, забързано пишеше Амарам, а глифите му представляваха бърканица от небрежно изписано мастило, че ние успяхме, Рестарес. Съобщенията от войската на Далинар показват, че Пустоносните не само са били забелязани, но с тях се са сражавали. Червени очи, древни сили. Явно са стоварили нова буря върху този свят.

Той вдигна глава от бележника и надзърна през прозореца. Каретата му трополеше по пътя из стана на Далинар. Всичките му войници бяха тръгнали, а останалите гвардейци бяха отишли да наблюдават заминаването им. Дори и при лошата си слава Амарам успя лесно да влезе в лагера.

Върна се към писмото. Не се радвам на този успех, написа той. Ще бъде загубен човешки живот. Това винаги е било наше бреме като Синове на Честта. За да се върнем към Вестителите, за да върнем властта на Църквата, ние трябва да поставим света в криза.

Ето я кризата. Тя е ужасна. Вестителите ще се завърнат. Как може да не се завърнат, с трудностите, пред които сме изправени сега? Но много ще загинат. Толкова много. Според Налан загубите били оправдани. Вън от това, скоро ще имам повече сведения. Когато ти пиша отново, надявам се да го направя от Уритиру.

Каретата спря и Амарам отвори вратата. Подаде писмото на жената-кочияш, Пама. Тя го взе и бръкна в чантата си за далекосъобщителя, за да го изпрати до Рестарес. Сам щеше да го направи, но не можеш да използваш далекосъобщител в движение.

Пама щеше да унищожи хартията, щом приключи. Амарам хвърли поглед към сандъците на гърба на каретата; носеха ценен товар, сред него всичките му карти, бележки и теории. Трябваше ли да ги остави при своите войници? Докарването на петдесет въоръжени мъже в стана на Далинар непременно щеше да привлече внимание, дори и при бъркотията там, тъй че им нареди да го чакат в равнината.

Трябваше да се движи. Отдалечи се от каретата и нахлупи качулката на наметалото си. Земята около храмовете при Далинар бе още по-безпорядъчна от останалите военни лагери, понеже много хора бяха дошли при ардентите в това напрегнато време. Подмина майка, която умоляваше един от тях да изгори молитва за съпруга ѝ, на служба във войската на Далинар. Ардентът неспирно повтаряше, че тя трябвало да си събира нещата и да върви с потеглилите през равнините кервани.

Ставаше. Наистина ставаше. Най-накрая Синовете на Честта бяха достигнали целта си. Гавилар щеше да се гордее. Амарам ускори стъпка и се обърна, когато друг ардент се затича към него и го попита дали няма нужда от нещо. Преди жената да може да погледне в качулката му и да го разпознае, вниманието ѝ бе привлечено от двама уплашени юноши — вайкаха се, че баща им бил твърде стар да пътува, и молеха ардентите да им помогнат да го пренесат някак.

Стигна до оня ъгъл на манастирската постройка, където държаха умопобърканите, и зави към задната стена — далеч от погледите, близо до края на стана. Огледа се и призова Меча си. Няколко бързи разреза щяха да…

Какво беше това?

Завъртя се, уверен, че е видял как някой се приближава. Но нямаше нищо. Сенките си играеха с него. Той направи разрезите в стената и внимателно отвори. Великият — Таленелат’ Елин, самият Вестител на Войната — седеше в тъмната стая, в същата стойка като преди. Кацнал на края на кревата си, наведен напред, с клюмнала глава.

— Защо те държат в такава тъмнина? — попита Амарам и освободи Меча си. — Това не подхожда и на най-долните хора, а какво остава за теб. Ще поговоря с Далинар за това как лудите…

Не, нямаше. Далинар го смяташе за убиец. Амарам вдиша дълго и дълбоко. За завръщането на Вестителите трябваше да се плати някаква цена, но — в името на самия Йезерезе — загубата на приятелството на Далинар щеше да бъде наистина тежка цена. Само ако милосърдието не бе спряло ръката му преди няколко месеца, когато можеше да екзекутира онзи копиеносец.

Той отиде до Вестителя.

— Велики княже — прошепна Амарам. — Трябва да вървим.

Таленелат не помръдна, но отново шепнеше. Същото като преди. Амарам не можа да се удържи от спомена за последното си посещение тук заедно с човек, който го бе разигравал непрестанно като един от десетимата глупци. Кой да знае, че Далинар е станал толкова ловък на стари години? Времето бе променило и двамата.

— Моля те, Велики княже — рече Амарам и с труд изправи Вестителя на краката му. Мъжът беше огромен, висок като Амарам, но с телосложението на стена. Тъмнокафявата кожа го изненада при първата среща — Амарам донякъде глупаво бе очаквал, че всички Вестители ще приличат на алети.

Тъмните очи на Вестителя бяха, разбира се, някакво прикритие.

— Опустошението… — прошепна Таленелат.

— Да. То идва. А с него иде и завръщането ти към славата.

Амарам поведе Вестителя към направения от него отвор.

— Трябва да те заведем при…

Ръката на Вестителя се стрелна пред него.

Амарам се сепна и замръзна на място, когато видя нещо между пръстите на Вестителя. Стреличка — от върха ѝ капеше някаква прозрачна течност.

Амарам погледна към отвора, откъдето в стаята влизаше слънчева светлина. Там дребна фигурка произведе звук — тя държеше до устните си духало под маска, скриваща горната част на лицето.

Другата ръка на Вестителя се стрелна, бърза като мигане на окото, и хвана стреличката във въздуха на няколко пръста от лицето на Амарам. Призрачната кръв. Те не опитваха да убият Вестителя.

Опитваха да убият Амарам.

Той извика, протегна ръка настрана и призова Меча си. Твърде бавно. Фигурката премести поглед от него към Вестителя, изруга тихо и избяга. Амарам я подгони, прескочи парчетиите от стената и излезе на светло, но онзи се движеше твърде бързо.

С разтуптяно в гърдите сърце, притеснен за безопасността на Вестителя, Амарам погледна към Таленелат. Сепна се, когато го видя прав, с изопнат гръб и вдигната глава. Тъмнокафявите очи, изненадващо бистри, отразяваха светлината на отвора. Таленелат вдигна една стреличка пред себе си и я огледа.

После захвърли и двете и седна на кревата си. Отново започна да мърмори странната си, неизменна рецитация. Амарам усети как по гръбнака чу пробягва хлад, но щом се върна при Вестителя, не можа да го накара да отговори.

С усилие го накара да стане отново и го поведе към каретата.

* * *

Сет отвори очи.

Веднага ги стисна.

— Не. Аз умрях. Аз умрях!

Усети под себе си камък. Богохулство. Чу капеща вода и усети слънцето по лицето си.

— Защо не съм мъртъв? — прошепна той. — Мечът ме прониза. Аз паднах. Защо не умрях?

— Ти умря.

Сет отново отвори очи. Лежеше върху гола скала, дрехите му бяха мокри и усукани. Мразовитите земи? Изпитваше студ, въпреки горещината на слънцето.

Пред него стоеше мъж в нова униформа в черно и сребърно. Имаше тъмнокафява кожа като на човек от земите на макабаките, но и светъл белег във вид на малък закривен полумесец на дясната буза. Едната си ръка държеше зад гърба, а с другата пъхна нещо в джоба на куртката си. Някакъв фабриал? Който свети ярко?

— Познавам те — схвана Сет. — Виждал съм те някъде по-рано.

— Виждал си ме.

Сет се помъчи да стане. Успя да се изправи на колене и се отпусна на тях.

— Как? — попита той.

— Чаках, докато не се удари в земята — обясни мъжът — изпотрошен и осакатен, а душата ти посечена, тоест несъмнено мъртъв. Тогава те възстанових.

— Невъзможно.

— Не и ако се направи преди умът да умре. Както един удавник може да бъде върнат към живота с подходящите грижи, ти можеше да бъдеш възстановен с подходящия фабриал. Разбира се, ако бях чакал още няколко мига, щеше да бъде твърде късно.

Той изговаряше думите спокойно и без чувство.

— Кой си ти? — попита Сет.

— Ти си прекарал толкова време да се подчиняваш на предписанията на своя народ и вяра и не успяваш да разпознаеш един от боговете си?

— Моите богове са духовете на камъните — прошепна Сет. — Слънцето и звездите. Не хората.

— Глупости. Твоят народ почита духовете на камъните, но ти не ги почиташ.

Този полумесец… разпознаваше го, нали?

— Ти, Сет — продължи мъжът — почиташ реда, нали? Следваш законите на обществото си до съвършенство. Това ме привлече, въпреки притеснението ми, че чувството замъглява твоята способност да разграничаваш. Способността ти да… отсъждаш.

Съд.

— Нин — прошепна той. — Онзи, когото тук наричат Налан или Нале. Вестителят на справедливостта.

Нин кимна.

— Защо ме спаси? — запита го Сет. — Нима мъчението ми не е достатъчно?

— Тези думи са безразсъдни — възрази Нин. — Не подхождат на някого, който ще учи при мен.

— Не искам да уча — отвърна Сет и се присви върху камъка. — Искам да бъда мъртъв.

— Това ли е? Наистина ли искаш това най-много? Ще ти го дам, ако това е истинското ти желание.

Сет стисна очи. В този мрак го чакаха писъците. Писъците на убитите от него.

Аз не съм грешал, рече си той. Не съм бил Неверен.

— Не — прошепна Сет. — Пустоносните се върнаха. Аз съм бил прав, а моят народ… те са грешали.

— Ти бе прогонен от дребнави хора без размах. Ще те науча на пътя на ония, които не са развалени от чувствата. Ти ще върнеш това при своя народ и ще донесеш справедливост за водачите на шин.

Сет отвори очи и вдигна поглед.

— Не съм достоен.

Нин вирна глава.

— Ти? Недостоен? Гледах те как се унищожаваш в името на реда, как следваш личния си кодекс, когато друг би побягнал или рухнал. Сет, сине на Нетуро, наблюдавах те как държиш на думата си до краен предел. Това е нещо, неясно на повечето хора — това е единственото наистина хубаво нещо на този свят. Съмнявам се, че съм откривал по-достоен за Разбиващите небето човек от теб.

Разбиващите небето? Та те бяха орден на Сияйните рицари.

— Аз унищожих себе си — прошепна Сет.

— Ти го направи и умря. Връзката ти с твоя Меч е прекъсната, всички връзки — духовни и телесни — са премахнати. Ти си прероден. Ела. Време е да посетиш своя народ. Обучението ти започва веднага.

Нин тръгна и се видя, че нещото, което държеше зад гърба си, бе меч в ножница.

Ти си прероден. Можеше ли… можеше ли Сет да се прероди? Можеше ли да накара писъците в сенките да изчезнат?

Ти си страхливец, каза Сияйният, човекът, който притежаваше вятъра. Някаква малка частица от Сет го смяташе за вярно. Нин обаче предлагаше нещо повече. Нещо различно.

Все още коленичил, Сет вдигна поглед към мъжа.

— Моят народ притежава другите Остриета на честта и ги съхранява хилядолетия. Ако трябва да им нося правосъдие, ще застана пред неприятели с Мечове и сила.

— Това не е трудно — отвърна Нин и погледна назад. — Донесох Меч за теб. Той съвършено съответства на задачата и на характера ти.

Той подхвърли големия си меч на земята. Оръжието се плъзна по камъка и се спря пред Сет.

Преди не бе виждал меч в метална ножница. А и кой би прибрал Меч в ножница? И самото Острие… черно ли беше? Един-два пръста от него се показаха, когато се плъзна по скалата.

Сет можеше да се закълне, че видя как от метала се отделя малка струйка дим. Като Светлината на Бурята, само че тъмна.

Здравей, обади се жизнерадостен глас в ума му. Искаш ли днес да разрушим малко зло?

89. Четиримата

„ТрябвадаимаотговорКакъвеотговорътТочкаПаршендитеЕдиноттяхДатесалипсващатачастицаЗаставиалетитедагиунищожатизцялопредионзидадобиесилатаимТящеизградимост“

Из „Диаграмата“, Подова дъска 17, откъс 2, всяка втора буква започва с първата

Далинар стоеше в мрака.

Обърна се и опита да си спомни как е дошъл до това място. В сянката видя мебели. Маси, килим, завеси от Азир с ярки цветове. Майка му винаги се бе гордяла със завесите.

Моят дом, рече си той. Както когато бях дете. Преди завоеванието, преди Гавилар…

Гавилар… Гавилар не беше ли мъртъв? Не, Далинар можеше да чуе как брат му се смее в съседната стая. Той беше дете. И двамата бяха деца.

Далинар прекоси сенчестата стая и изпита неясната радост от познатото. От това как нещата са такива, каквито трябва да бъдат. Беше извадил дървените си мечове. Имаше сбирка — всеки издялан като Меч. Твърде стар бе за тях сега, но все още му харесваше да ги притежава. Като сбирка.

Отиде до балконската врата и я отвори.

Окъпа го топла светлина. Дълбока, обгръщаща, проникваща светлина. Топлината минаваше през кожата в самата негова същност. Гледаше светлината и не бе заслепен. Източникът ѝ беше далечен, но той го познаваше. Познаваше го добре.

Усмихна се.

После се събуди. Сам в новите си стаи в Уритиру, временно пребиваване, докато проучваха цялата кула. Седмица бе изминала от пристигането им тук и хората от становете най-накрая започнаха да прииждат и да носят сфери, заредени по време на неочакваната буря. Нуждаеха се много от тях, за да задействат Портата на Обета.

Хората от военните лагери дойдоха навреме. Вечната Буря още не бе започнала, но ако се движеше като обикновените бури, щеше да удари до дни.

Далинар за малко поседя в тъмното и се замисли за изпитаната от него топлина. Какво ли бе това? Необичайно време да получи видение. Винаги идваха при буря. По-рано, усетеше ли някое по време на сън, то го будеше.

Той намина при гвардейците си. Нямаше буря. Започна умислено да се облича. Искаше да провери дали може да излезе на покрива на кулата днес.

* * *

Докато вървеше из тъмните зали на Уритиру, Адолин се стараеше да не показва колко изтощен се чувства. Светът току-що се бе изместил, като врата на пантите си. Преди няколко дни годежът му представляваше обвързване на могъщ човек с относително нископоставен член на далечен дом. Сега Шалан може би беше най-важният човек в света, а той…

Какво бе той?

Вдигна фенера и остави на стената няколко белега с тебешир, за да покаже, че е бил тук. Кулата беше огромна. Как цялото това нещо изобщо стоеше изправено? Вероятно можеха да я проучват с месеци и да не отворят всички врати. Той се посвети на изследването, понеже му приличаше на нещо, което може да върши. За съжаление му даваше и време да мисли. Не му харесваше до колко малко отговори достига.

Обърна се и разбра, че се е отдалечил от останалите от отряда съгледвачи. Правеше го все по-често. Бяха започнали да пристигат първите множества от Пустите равнини и трябваше да решат къде да настанят всички.

Гласове ли чу някъде напред? Адолин се намръщи и продължи по ходника. Остави фенера, за да не го издава. Изненада се, когато позна един от говорещите в коридора. Това Садеас ли беше?

Да. Върховният принц се бе възправил сред отряд от собствените му съгледвачи. Адолин тихичко прокле вятъра, който убеди именно Садеас да отговори на призива да дойде в Уритиру. Всичко щеше да бъде толкова по-леко, ако просто си беше останал на мястото.

Садеас даде знак на неколцина от войниците си да слязат по едно разклонение на тунелоподобния коридор. Жена му и част от писарите ѝ тръгнаха в обратната посока, следвани от двама войници. Адолин наблюдаваше известно време как Върховният принц лично вдига фенера и оглежда избледнялото изображение на стената. Фантастична картина с приказни животни. Той разпозна някои от детските приказки — като огромното, прилично на норка създание с избуяла навсякъде около главата му грива. Как го наричаха?

Адолин се обърна да си върви, но ботушът му простърга по камъка.

Садеас се извърна и вдигна фенера си.

— А, принц Адолин.

Носеше бяло, и това не се отразяваше добре на неговия вид — в сравнение с бледия цвят руменото лице изглеждаше направо кърваво.

— Садеас — обади се Адолин и се обърна. — Не знаех, че си дошъл.

Проклет човек. Пренебрегваше баща му през всичките тези месеци и сега реши да се подчинява?

Върховният принц закрачи по коридора и мина край Адолин.

— Това място е забележително. Наистина забележително.

— Значи признаваш, че баща ми е бил прав — продължи Адолин. — Че виденията му са били верни. Че Пустоносните са се върнали, а ти си се изложил като глупак.

— Ще призная — поде Садеас, — че в баща ти има останала повече сила, отколкото някога се притеснявах. Забележителен план. Свързва се с паршендите, прави тази сделка с тях. Чувам, че са разиграли голямо представление. То определено е убедило Аладар.

— Не е възможно да вярваш, че всичко това е било нагласено.

— Я стига. Отричаш ли, че той имаше паршенд сред собствените си гвардейци? Не е ли толкова удобно, че сред новите „Сияйни“ са и началникът на гвардията на Далинар, и твоята годеница?

Садеас се усмихна и Адолин разбра истината. Не, той не вярваше в това, но тази лъжа щеше да разнася. Отново щеше да започне с нашепванията и да опита да унищожи Далинар.

— Защо? — попита Адолин и пристъпи към него. — Защо се държиш така, Садеас?

— Защото — въздъхна Садеас — трябва да стане. Не можеш да имаш войска с двама пълководци начело, синко. Баща ти и аз сме два стари белогръба и двамата искаме кралството. Той или аз. Натам сме тръгнали от смъртта на Гавилар.

— Не бива да бъде така.

— Трябва. Баща ти никога повече няма да ми се довери, Адолин, и ти го знаеш.

Лицето на Садеас помръкна.

— Аз ще взема това от него. Този град, откритията. Това е просто временна спънка.

Адолин стоя известно време, гледаше Садеас в очите и тогава нещо окончателно се скъса.

Достатъчно.

Адолин стисна Садеас за гърлото със здравата си ръка и удари гърба на Върховния принц в стената. Съвършено потресеното лице на Садеас развесели Адолин — много мъничката частица от него, която не бе напълно, изцяло и неотвратимо побесняла.

Адолин стисна и задуши вика за помощ, докато приковаваше гърба му за стената, и сграбчи ръката му. Садеас обаче беше обучен за войник. Опита да отпусне хватката, хвана Адолин за ръката и я изви.

Адолин продължи да стиска, но изгуби равновесие. Двамата паднаха, въртяха се и се търкаляха. Това не бе пресметнатото напрежение на арената, даже не и методичното клане на бойното поле.

Бяха двама потни, напрегнати мъже, и двамата на ръба на паниката. Адолин бе по-млад, но все още изпонатъртен от битката с Убиеца в бяло.

Той застана отгоре. Садеас се мъчеше да крещи и Адолин удари главата му в каменния под, за да го зашемети. Задъхан, принцът хвана ножа си. Насочи го към лицето на Садеас, но оня успя да вдигне ръце и да стисне Адолин за китката.

Той изръмжа и приближи още ножа, който стискаше с лявата ръка. Постави върху него и дясната ръка — китката ѝ пламна от болка, докато я притискаше към дръжката. По челото на Садеас изби пот, когато върхът на ножа допря лявата му ноздра.

— Баща ми — тросна се Адолин, а потта от носа му капеше върху острието на ножа — смята, че съм по-добър човек от него.

Той се напрегна и усети как хватката на Садеас отслабва.

— За твое съжаление, той не е прав.

Садеас изскимтя.

Адолин се понадигна и заби ножа покрай носа на Садеас в очната яма — проби окото като узрял плод и втъкна острието право в мозъка.

Садеас потръпна за миг и около ножа се събра локвичка кръв — Адолин го завъртя, за да бъде сигурен.

Миг по-късно до Садеас се появи Острие — Мечът на баща му. Садеас беше мъртъв.

Адолин отстъпи, за да няма кръв по дрехите, при все че маншетите му вече бяха изцапани. Бурите да го отнесат. Той това ли беше направил? Нима току-що уби един Върховен принц?

Замаяно гледаше оръжието. И двамата не бяха призовали Остриетата си в боя. Оръжията може и да струваха цяло състояние, но при толкова близък бой щяха да свършат по-малко работа от някой камък.

Мислите му станаха по-ясни. Адолин взе оръжието и се отдалечи. Захвърли Меча през някакъв прозорец и той падна върху една от приличните на сандъче за цветя образувания на долната тераса. Там щеше да е на сигурно място.

След това се усети да отреже маншетите си, да остърже знаците с тебешир от стената със собственото си Острие и да се отдалечи колкото може, преди да намери един от разузнавателните си отряди и да се престори, че през цялото време е бил наблизо.

* * *

Най-накрая Далинар разгада ключалката и натисна металната врата в края на стълбището. Тук тя бе поставена на тавана, а стъпалата водеха право към нея.

Вратата отказа да се отвори, въпреки че бе отключена. Той смаза частите ѝ. Защо не се помръдваше?

Кремът, разбира се, досети се той. Той призова Острието си и направи няколко бързи разреза около вратата. Тогава успя да я отвори с усилие. Старата капандура се отвори и го изведе на самия връх на града-кула.

Той се усмихна и прекрачи на покрива. Пет дни проучвания бяха отвели Адолин и Навани в дълбините на града-кула. Далинар обаче се стремеше да достигне върха.

За такава грамадна постройка покривът всъщност бе относително малък и не толкова покрит с крем. Вероятно на такава височина по време на бурите падаше по-малко дъжд, пък и всеки знаеше, че кремът е по-гъст на изток, отколкото на запад.

В името на Бурите, беше нависоко. Ушите му на няколко пъти заглъхнаха, докато се изкачваше към върха с изобретения от Навани фабриал за издигане. Тя говореше за противотежести и свързани скъпоценни камъни, изпълнена с преклонение пред технологията на древните. Той разбираше само, че откритието ѝ му позволи да не изкачва около стотина стълбища.

Пристъпи на ръба и погледна надолу. Под него всеки от пръстените на кулата се разширяваше малко повече от предишния. Шалан е права, рече си той. Това са градини. Всеки от външните пръстени е предназначен за отглеждането на храна. Не знаеше защо източната страна на кулата е равна откъм Произхода. По нея нямаше тераси.

Той се надвеси. Далече, толкова далеч надолу, че му се зави свят, различи десетте стълба, които поддържаха Портите на Обета. Онази за Пустите равнини проблесна и върху нея се появиха много хора. Развяваха знамето на Хатам. С изпратените от учените на Далинар карти, на Хатам и на останалите им отне само около седмица бързо придвижване да достигнат Портата. Войската на Далинар прекоси същото разстояние много внимателно — внимаваха за нападения на паршендите.

Щом погледна стълбовете от това положение, той разпозна, че и в Колинар има такъв. Той образуваше основата, върху която бяха построени дворецът и кралският храм. Шалан предполагаше, че Ясна е опитвала да отвори Портата на Обета там — в бележките ѝ пишеше, че Портите на Обета във всеки град са здраво залостени. Отворена беше единствено Портата в Пустите равнини.

Шалан се надяваше да разбере как да използва останалите, нищо че при сегашните изпитания се оказаха някак си заключени. Ако успееше да ги задейства, светът щеше да стане много, много по-малък. Разбира се, ако от него останеше нещо.

Далинар се обърна и вдигна поглед към небето. Пое дълбоко дъх. Затова беше дошъл на върха.

— Ти изпрати тази буря, за да ни унищожиш! — провикна се той към облаците. — Изпрати я, за да прикриеш в какво се превръщат Шалан и Каладин! Опита да спреш това преди то да е започнало!

Мълчание.

— Защо ми изпращаш видения и ми казваш да се подготвям! — викна Далинар. — А после опитваш да ни унищожиш, когато ги следваме?

ОТ МЕН БЕ ПОИСКАНО ДА ИЗПРАТЯ ВИДЕНИЯТА, КОГАТО ВРЕМЕТО НАСТЪПИ. ВСЕМОГЪЩИЯТ ГО ПОИСКА ОТ МЕН. НЕ МОЖЕХ ДА НЕ СЕ ПОДЧИНЯ, КАКТО НЕ МОГА ДА СЕ ОТКАЖА ДА ПРОИЗВЕЖДАМ ВЕТРОВЕТЕ.

Далинар вдиша дълбоко. Отецът на Бурите му отвърна. Благословен да е, отговори.

— Тогава виденията са били негови — продължи Далинар, — а ти си бил средството за подбиране на ония, които ги получават?

ДА.

— Защо ме избра? — попита Далинар.

НЯМА ЗНАЧЕНИЕ. ТВЪРДЕ БАВЕН БЕШЕ. ПРОВАЛИ СЕ. ВЕЧНАТА БУРЯ Е ТУК И ДУХЧЕТАТА НА ВРАГА СЕ НАСТАНЯВАТ В ДРЕВНИТЕ. СВЪРШЕНО Е. ЗАГУБИХТЕ.

— Каза, че си бил частица от Всемогъщия.

АЗ СЪМ НЕГОВО… ДУХЧЕ, БИ МОГЪЛ ДА КАЖЕШ. НЕ СЪМ ДУШАТА МУ. АЗ СЪМ СЪЗДАДЕНИЯТ ОТ ЧОВЕЦИТЕ СПОМЕН ЗА НЕГО, СЛЕД КАТО ГО НЯМА. ОЛИЦЕТВОРЕНИЕ НА БУРИТЕ И НА БОЖЕСТВЕНОТО. АЗ НЕ СЪМ БОГ. АЗ СЪМ САМО СЯНКА НА ТАКЪВ.

— Ще приема това, което мога да получа.

ТОЙ ИСКАШЕ ДА ВИ НАМЕРЯ, НО ВАШИЯТ РОД НОСЕШЕ САМО СМЪРТ НА МОЯ.

— Какво знаеш за предизвиканата от паршендите буря?

ВЕЧНАТА БУРЯ. ТЯ Е НЕЩО НОВО, НО Е ЗАМИСЛЕНА ОТДАВНА. СЕГА ОБИКАЛЯ СВЕТА И НОСИ СЪС СЕБЕ СИ СВОИТЕ ДУХЧЕТА. ВСЕКИ ОТ ДОКОСНАТИТЕ ОТ НЕЯ ДРЕВНИ ЩЕ ПРИЕМЕ НОВАТА СИ ФОРМА.

— Пустоносни.

ТОВА Е ЕДНА ОТ ДУМИТЕ ЗА ТЯХ.

— Вечната Буря наистина ще дойде отново?

РЕДОВНО КАТО ОБИКНОВЕНИТЕ БУРИ, НО ПО-НАРЯДКО. ВИЕ СТЕ ОБРЕЧЕНИ.

— И тя ще преобрази паршите. Няма ли начин да бъде спряна?

НЯМА.

Далинар затвори очи. От това се страхуваше. Да, войските му бяха победили паршендите, но те бяха само частица от предстоящото. Скоро щеше да се изправи срещу стотици хиляди такива.

В останалите държави не обръщаха внимание. Той успя да говори по далекосъобщителя със самия император на Азир — нов император, понеже Сет беше посетил последния. В Азир, разбира се, нямаше война за наследяването. Изискваше попълването на твърде много книжа.

Новият император покани Далинар да го посети, но очевидно смяташе думите му за бълнуване. Далинар не бе разбрал, че слуховете за лудостта му са достигнали толкова надалеч. Дори и без тях обаче, той подозираше, че предупрежденията му ще бъдат пренебрегнати, тъй като твърденията му бяха безумни. Буря, която духа в обратната посока? Паршите стават Пустоносни?

Само Таравангян от Карбрант — а сега явно и крал на Я Кевед — изглеждаше предразположен да слуша. Вестителите да го благословят — надяваше се да може да донесе мир на онази измъчена земя. Далинар поиска повече сведения как се е добрал до престола; според първите отчети беше станало неочаквано. Ала той беше на власт твърде отскоро, а страната твърде опустошена, за да може да направи много.

Освен това по далекосъобщителя пристигнаха внезапни и неочаквани доклади за бунтове в Колинар. И тук нямаше ясен отговор. Ами дочутото за чума около Чистото езеро? В името на Бурите, всичко стана такава бъркотия.

Трябваше да направи нещо за това. За всичко.

Далинар отново погледна към небето.

— Наредено ми беше да възстановя Сияйните рицари. Ще трябва да стана един от тях, ако аз ще ги водя.

В небето се понесе далечен гръм, макар и да нямаше облаци.

— Животът преди смъртта! — провикна се Далинар. — Силата преди слабостта! Пътят преди целта!

АЗ СЪМ ЧАСТИЦА ОТ САМИЯ ВСЕМОГЪЩ! — ядосано произнесе гласът. — АЗ СЪМ ОТЕЦЪТ НА БУРИТЕ. НЯМА ДА СЕ ОСТАВЯ ДА БЪДА ОБВЪРЗАН ТАКА, ЧЕ ДА МЕ УБИЯТ!

— Имам нужда от теб — продължи Далинар. — Въпреки стореното от теб. Мостовият говореше за положени клетви и за това, че всеки рицарски орден е различен. Първият Идеал е един и същ. След него всеки орден е различен и изисква различни думи.

Гърмът прозвуча отново. Звучеше… като предизвикване. Можеше ли Далинар да тълкува гръмотевиците?

Това беше опасен ход. Далинар се изправяше срещу нещо първично, непознаваемо. Нещо, което умишлено опита да погуби и него, и цялата му войска.

— За щастие — продължи той — знам втората клетва, която трябва да положа. Няма нужда тя да ми бъде казвана. Аз ще обединявам, Отче на Бурите, а няма да разединявам. Аз ще събирам хората.

Гърмът замлъкна. Далинар стоеше сам, гледаше небето и чакаше.

МНОГО ДОБРЕ, най-после отвърна Отецът на Бурите. ТЕЗИ ДУМИ СА ПРИЕТИ.

Далинар се усмихна.

АЗ НЯМА ДА БЪДА ПРОСТО ТВОЙ МЕЧ, предупреди Отецът на Бурите. НЯМА ДА ИДВАМ ПРИ ПОВИКВАНЕ, А И ТИ ТРЯБВА ДА СЕ ОТКАЖЕШ ОТ ТОВА… ЧУДОВИЩНО НЕЩО, КОЕТО НОСИШ. ЩЕ БЪДЕШ СИЯЕН БЕЗ МЕЧ И БРОНЯ.

— Ще бъде това, което трябва да бъде — отвърна Далинар и призова Меча си. Щом оръжието се появи, в главата му зазвучаха писъци. Той го захвърли, сякаш беше стрелнала се към него змиорка. Писъците изчезнаха незабавно.

Острието иззвънтя в земята. Отказването от Меча се смяташе за трудна работа, налагаща съсредоточаване и докосване на камъка му. Този обаче се отдели от него мигновено. Можеше да го усети.

— Какво бе значението на последното получено от мен видение? — попита Далинар. — Тазсутрешното, което не дойде с бурята.

ТАЗИ СУТРИН НЕ Е БИЛО ИЗПРАЩАНО ВИДЕНИЕ.

— Било е. Видях светлина и топлина.

ОБИКНОВЕН СЪН. НЕ Е ОТ МЕН, НЕ Е И ОТ БОГОВЕТЕ.

Любопитно. Далинар можеше да се закълне, че изпита същото като при виденията, ако не и по-силно.

ТРЪГВАЙ, ОБВЪРЗВАЩИ, заговори му Отецът на Бурите. ПОВЕДИ СВОЯ ЗАГИВАЩ НАРОД КЪМ ПРОВАЛ. ЗЛОТО УНИЩОЖИ САМИЯ ВСЕМОГЪЩ. ПРЕД НЕГО ТИ СИ НИЩО.

— Всемогъщият е загинал — отговори Далинар. — Ако това е вярно, то тогава и Злото може да бъде убито. Ще намеря начин да го извърша. Виденията споменаваха двубой и защитник. Знаеш ли нещо по въпроса?

Небето отвърна с обикновен гръм. Е, по-нататък щеше да има време за още въпроси.

Далинар слезе от върха на Уритиру и отново се озова на стълбите. Те водеха в стая, голяма почти колкото целия връх на града-кула. Стъклени прозорци я осветяваха ярко. Стъклото нямаше капаци или опора, а част от него гледаше на изток. Далинар не разбираше как издържа на бурите, въпреки че на места се виждаха струйки крем.

Десет къси стълба обрамчваха стаята, а в средата ѝ стърчеше още един.

— Е? — попита Каладин и вдигна поглед от оня, който разглеждаше. Шалан обикаляше около друг; изглеждаше много по-малко изтощена от времето на първото им стъпване в града. Въпреки че дните им в Уритиру бяха трескави, няколко нощи здрав сън се отразиха съвсем добре на всички.

Като отговор на въпроса Далинар извади от джоба си сфера и я вдигна. После вдъхна Светлината на Бурята.

Очакваше усещането за буря вътре в него, както му го бяха описали Каладин и Шалан. Тя го подтикваше да действа, да се движи, да не стои на едно място. Не изпитваше нещо като Вълнението по време на битка — както го очакваше.

Почувства как раните му зарастват по познатия начин. Осъзна, че го е правил и преди. На бойното поле? Сега усещаше ръката си съвсем наред, а порезната рана в страната вече почти не го болеше.

— Ужасно несправедливо е, че успяхте от първия опит — отбеляза Каладин. — На мен ми отне цяла вечност.

— Дадоха ми указания — обясни Далинар, пристъпи в стаята и прибра сферата. — Отецът на Бурите ме нарече Обвързващ.

— Това е името на един от ордените — рече Шалан и опря пръсти на стълба. — Това ни прави трима. Бягащ по вятъра, Обвързващ, Тъкач на светлина.

— Четирима — донесе се глас откъм стълбището. В осветената стая влезе Ренарин. Той ги погледна, после се дръпна.

— Сине? — попита го Далинар.

Ренарин остана в тъмното, свел поглед.

— Без очила… — прошепна Далинар. — Вече не ги носиш. Стори ми се, че опитваш да изглеждаш като воин, но не е това. Светлината на Бурята е излекувала очите ти.

Ренарин кимна.

— И Мечът — продължи Далинар, пристъпи и хвана сина си за рамото. — Чуваш писъци. На арената с теб е станало това. Не можеш да се биеш заради виковете в главата, предизвикани от призоваването на Меча. Защо? Защо не каза нищо?

— Мислех си, че е в мен — прошепна Ренарин. — В моя ум. Глис обаче казва… — Ренарин примигна. — Съзерцаващ истината.

— Съзерцаващ истината? — попита Каладин и погледна Шалан. Тя поклати глава. — Аз бягам по ветровете. Тя тъче светлина. Сиятелният господар Далинар изковава връзки. Ти какво правиш?

Ренарин срещна погледа на Каладин.

— Аз виждам.

— Четири ордена — изрече Далинар и гордо стисна рамото на Ренарин. Бурите да го отнесат, момъкът трепереше. Какво го притесняваше тъй много? Далинар се обърна към останалите. — Сигурно и другите ордени се завръщат. Трябва да намерим ония, които духчетата са избрали. И то бързо, понеже ни е сполетяла Вечната Буря, а тя е по-лоша от предвижданията ни.

— Как така? — попита Шалан.

— Тя ще промени паршите — обясни Далинар. — Отецът на Бурите го потвърди пред мен. Когато тази буря удари, тя ще върне Пустоносните.

— Преизподня — рече Каладин. — Трябва да се върна в Алеткар, в Огнекамък.

Той се насочи към изхода.

— Войнико? — повика го Далинар. — Аз направих всичко според силите си, за да предупредя нашия народ.

— Моите родители са там — възрази Каладин. — И градоначалникът на града ми има парши. Тръгвам.

— Как? — попита го Шалан. — Ще прелетиш цялото разстояние?

— Ще падам — уточни той. — Но иначе да.

После се спря на входа.

— Колко Светлина ще изисква това, синко? — попита го Далинар.

— Не знам — призна си Каладин. — Вероятно много.

Шалан погледна Далинар. Нямаха достатъчно Светлина на Бурята. Хората от становете носеха заредени сфери, но задействането на Портата на Обета изискваше много Светлина в зависимост от това колко хора са доведени. Светването на лампите в помещението в средата на Портата на Обета беше най-малкото, необходимо за задействането на съоръжението. Довеждането на много хора изтощаваше отчасти и донесените от тях заредени скъпоценни камъни.

— Ще ти дам, каквото мога, момко — продължи Далинар. — Имаш благословията ми да вървиш. Може би ще ти остане достатъчно, та после да отидеш в столицата и да помогнеш на хората там.

Каладин кимна.

— Ще си събера нещата. Трябва да напусна до час.

И той се стрелна от стаята надолу по стълбите.

Далинар вдиша още Светлина и усети как последната му рана изчезва. Изглежда човек лесно привикваше на това.

Той прати Ренарин да говори с краля и да изиска няколко изумрудени броама, които Каладин да заеме за пътуването си. Елокар най-после бе пристигнал и то в обществото на неколцина хердазийци. Единият от тях твърдеше, че името му трябвало да бъде добавено към списъка на алетските крале…

Ренарин енергично тръгна да изпълни нареждането. Изглежда искаше нещо, което да може да върши.

Той е един от Сияйните рицари, помисли си Далинар, като го гледаше как върви. Вероятно ще трябва да спра да го пращам по задачи.

Бурите да го отнесат. Наистина се случваше.

Шалан бе отишла до прозорците. Далинар застана до нея. Това бе източната страна на кулата, плоският ѝ край, обърнат право към Произхода.

— Каладин ще има време само да спаси малцина — отбеляза Шалан. — Ако изобщо успее и толкова. Ние сме четирима, Сиятелни господарю. Само четирима срещу разрушителна буря…

— Каквото е — такова.

— Толкова много ще загинат.

— А ние ще спасим ония, които можем — отвърна Далинар и се извърна към нея. — Животът преди смъртта, Сияйна. Това е задачата, за която сме се заклели сега.

Тя присви устни, все още загледана на изток, но кимна.

— Животът преди смъртта, Сияйни.

Епилог

Изкуство и очакване

— Един слепец очаквал времето на свършека — произнесе Шутът — и съзерцавал красотата на природата.

Тишина.

— Този човек съм аз — отбеляза той. — Не съм сляп телесно, а само духовно. А и другото твърдение беше много умно, ако се замислиш за това.

Мълчание.

— Толкова по-удовлетворяващо е — продължи той, — когато имам умни събеседници, които мога да омая, да грабна вниманието си с умното си словообилие.

Грозното влечугоракообразно създание на съседната скала изщрака с щипка — почти колеблив звук.

— Прав си, разбира се — съгласи се Шутът. — Обикновено слушателите ми не са особено умни. Както и да е, това беше обичайната шега, тъй че — засрами се.

Грозното влечугоракообразно създание се понесе по скалата си и отиде от другата страна. Шутът въздъхна. Бе нощ — обичайно добро време за драматични появявания и дълбокомислено философстване. За негово съжаление тук нямаше нищо, за което да философства или да го сподобие с присъствието си, драматично или инак. Наблизо ромолеше рекичка, един от малкото постоянни водни пътища в тази особена земя. Във всички посоки се простираха хълмове, изровени от водата, с обрасли в необичайни видове трънаци долчинки. Много малко дървета, при все че на запад надолу по склоновете от височините се възправяше истинска гора.

Няколко певчета скърцаха наблизо, той извади гайдата си и опита да им подражава. Не можеше, не и с точност. Звуците им бяха твърде много като на ударни инструменти, свистящо дрънчене — музикални, но не като от флейта.

И все пак животинките сякаш общуваха с него, отвръщаха на музиката му. Кой знае? Може би имаха зачатъчен ум. Онези коне, ришадийците… те го изненадаха. Радваше се, че все още има неща, които могат да го сторят.

Най-накрая остави гайдата и се отдаде на съзерцание. Слушатели като грозното влечугоракообразно създание и певчетата поне бяха някакви слушатели.

— Изкуството — заяви той — е несправедливо в основата си.

Певчетата продължиха да скрибуцат.

— Нека ви обясня, ние се преструваме, че изкуството е вечно, че в него има някакво устояване. Истина, бихте казали вие. Изкуството е изкуство, понеже е изкуство, а не защото ние твърдим, че е изкуство. Не карам твърде бързо като за вас, нали?

Скръц.

— Добре. Но ако изкуството е вечно, притежава смисъл и е самостоятелно, защо тогава зависи тъй много от възприемащите го? Чували сте историята за селянина, който посетил двора по време на Празника на Изобразяването, нали?

Скръц?

— О, историята не е кой знае какво. Съвършено заменима. Обичайно начало, селянинът отива в големия град, извършва нещо излагащо, натъква се на принцесата и — напълно случайно — я спасява от това да я прегазят. В тези истории принцесите винаги изглеждат неспособни да гледат къде стъпват. Смятам, че може би повечето от тях би трябвало да се обърнат към някой утвърден майстор на оптични лещи и да си набавят удобни очила, преди да опитват отново да пресичат някоя натоварена улица. Както и да е, понеже разказът е комичен, за награда канят човека в двореца. Следват всякакви глупости и завършват с това, че горкият селски стопанин се избърсва в нужника с една от най-хубавите картини, после излиза и вижда как всички светлооки зяпат празната рамка и разсъждават колко хубава е творбата. Веселие и кикот. Замах и поклон. Край, преди някой да се е размислил твърде много за историята.

Той зачака.

Скръц?

— Е, нима не виждате? — попита Шутът. — Селянинът намерил картината до нужника, та предположил, че трябва да се използва за съответната цел. Светлооките видели празната рамка в залата с картините и я взели за майсторска работа. Човек може да нарече това нещо глупава история. То е. Това обаче не намалява истинността ѝ. Все пак аз съм често доста глупав — но и почти винаги съм правдив. Силата на навика. Очакване. Това е истинската душа на изкуството. Ако можеш да дадеш на човека повече, отколкото очаква, то тогава той ще те възхвалява през целия си живот. Ако можеш да създадеш настроение на очакване и да го подхранваш по съответния начин, ще успееш. И обратното, ако си спечелиш име, че си твърде добър, твърде умел… внимавай. По-доброто изкуство ще стои в главите им и ако им дадеш и зрънце по-малко от това, което са си въобразявали, то изведнъж ти се проваляш. Изведнъж си безполезен. Човек намира една-едничка монета в калта и говори за това дни наред, но когато дойде наследството му и го изчислят с едно на сто по-малко от очакваното, той ще се провъзгласи за измамен.

Шутът поклати глава, стана и отупа дрехата си от праха.

— Дайте ми слушатели, дошли, за да бъдат забавлявани, но без да очакват нещо особено. За тях аз ще бъда божество. Това е най-хубавата известна ми истина.

Мълчание.

— Мога да си послужа с малко музика — продължи той. — За драматизъм, разбирате ли? Някой идва и аз искам да го посрещна.

Певчето покорно отново поде песента си. Шутът вдиша дълбоко и после зае подходящата стойка — лениво очакване, изчислена осведоменост, непоносима превзетост. Все пак славата му се носеше, та можеше и да опита да се държи подобаващо.

Въздухът пред него затрептя, сякаш нагорещен от нещо кръгло над земята. По кръга се завъртя светкавица и образува стена, висока пет-шест стъпки. Тя веднага помръкна — наистина беше просто остатъчен образ, сякаш нещо светещо много бързо се е въртяло в кръга.

В средата му се появи Ясна Колин, застанала в цял ръст.

Дрехите ѝ бяха парцаливи, косата — вързана в една проста плитка, лицето нашарено от изгаряния. Някога красивата ѝ рокля беше станала на дрипа. Беше я вдигнала до коленете и си бе ушила ръкавица от нещо подръчно. Странно — носеше нещо като кожен портупей и мешка. Той се съмняваше, че е притежавала кое да е от двете в началото на пътуването си.

Тя простена продължително, а после погледна настрана, където стоеше Шутът.

Той ѝ се усмихна.

Тя мигновено протегна ръка, мъглата се заизвива около ръката ѝ и се превърна в дълъг, тънък меч, насочен към врата на Шута.

Той вдигна вежда.

— Как ме намери? — попита го тя.

— Ти създаде доста неразбория от отвъдната страна — започна Шутът. — Много време е минало, откак на духчетата им се е налагало да си имат работа с някой жив човек, и то тъй взискателен като теб.

Тя просъска и приближи Меча още повече.

— Кажи ми какво знаеш, Шуте.

— Веднъж прекарах почти година смилан във вътрешността на някакъв стомах.

Тя го изгледа въпросително.

— Това е нещо, което знам. Наистина трябва да бъдеш по-точна в заплахите си.

Сведе поглед, докато тя въртеше Меча си, все още насочен към него.

— Бих бил изненадан, ако ножчето ти представлява истинска заплаха за мен, Колин. Въпреки това можеш да продължиш да го размахваш насам-натам. Може би така се чувстваш по-важна.

Тя го огледа внимателно. После Мечът стана на мъгла и се изпари. Тя свали ръка.

— Нямам време за теб. Иде буря, ужасна буря… Тя ще доведе и Пустоносните…

— Вече са тук.

— Преизподня. Трябва да намерим Уритиру и…

— Вече е намерен.

Тя се спря.

— Рицарите…

— Се завърнаха — довърши Шутът. — Отчасти заради твоята повереница, която — бих добавил — е около седемдесет и седем на сто по-приятна от теб. Проведох допитване.

— Лъжеш.

— Добре де, значи е било доста неофициално допитване. Само дето грозното влечугоракообразно създание ти дава наистина слаба оценка за…

— За другите неща.

— Аз не произнасям такива лъжи, Ясна. Знаеш го. Ето това толкова те дразни в мен.

Тя го погледна, после въздъхна.

— То е част от онова, което толкова ме дразни в теб, Шуте. Само мъничка частица от огромна река.

— Казваш го само понеже не ме познаваш много добре.

— Съмнявам се.

— Не, така е. Ако ме познаваше, явно реката от раздразнение щеше да бъде океан. Все едно. Знам неизвестни на теб неща и смятам, че ти може наистина да знаеш нещо, което аз да не знам. Това дава на двама ни нещото, наричано синергия. Ако можеш да сдържаш раздразнението си, и двамата може и да научим нещо.

Тя го изгледа отгоре до долу, изопна устни на черта и кимна. Запъти се право към най-близкия град. Жената имаше добро чувство за посока.

Шутът закрачи покрай нея.

— Наясно си, че сме поне на седмица разстояние от цивилизацията. Трябваше ли да го Другозоваваш толкова надалеч посред нищото?

— Бях малко притеснена по време на измъкването си. Имам късмет, че въобще съм тук.

— Късмет? Не знам дали бих казал това.

— Защо?

— Вероятно щеше да ти е по-добре от отвъдната страна, Ясна Колин. Опустошението дойде, а с него и краят на тази земя.

Той я погледна.

— Съжалявам.

— Не съжалявай — рече тя — докато не сме видели колко мога да опазя. Бурята вече е дошла? Паршите са се преобразували?

— Да и не — отвърна Шутът. — Бурята ще удари Шиновар нощес, а после ще си проправи път през страната. Уверен съм, че бурята ще доведе преобразяването.

Ясна се спря на място.

— Не така е ставало в миналото. Научих нещо от отвъдната страна.

— Права си. Този път е различно.

Тя облиза устни, но иначе добре сдържаше притеснението си.

— Ако не става като преди, то тогава всичко, което знам, може би е невярно. Думите на висшите духчета може да са неточни. Сведенията, които търся, може да са безсмислени.

Той кимна.

— Не можем да зависим от древните писания — продължи тя. — А и тъй нареченият бог на хората е измислица. Значи не можем да търсим спасение от небето, но явно не можем и да гледаме в миналото. Къде можем да търсим тогава?

— Толкова си убедена, че няма Бог.

— Всемогъщият е…

— О — прекъсна я Шутът. — Нямам предвид Всемогъщия. Танаваст бе достатъчно мил — веднъж ме почерпи питие — но не беше Бог. Ясна, признавам, че разбирам скептицизма ти, но не съм съгласен с него. Просто смятам, че сме търсили Бог на неправилните места.

— Предполагам, че ще ми кажеш къде според теб трябва да търся.

— Ще намериш Бог там, където ще намериш избавление от тази бъркотия — продължи Шутът. — В сърцата на хората.

— Любопитно — отвърна Ясна. — Смятам, че всъщност мога да се съглася с това, макар вероятно по причини, различни от предполаганото от теб. Може би тази разходка няма да бъде тъй лоша, както се притеснявах.

— Може би — изрече той и погледна към звездите. — Каквото и друго да се каже, светът избра хубава нощ, в която да свърши…

Заключителна бележка

Ars Arcanum

Горният списък е непълна подборка на традиционните ворински символи, свързани с Десетте субстанции. Взети заедно, те дават Двойното око на Всемогъщия, око с две зеници, което представлява сътворяването на растенията и живите същества. То е и основата на формата на пясъчния часовник, която често се асоциира със Сияйните рицари.

Древните учени са включвали и десетте ордена на Сияйните рицари в този списък, наред със самите Вестители, всеки от които в класическата литература се свързва с едно число и една субстанция.

Още не съм сигурна как десетте равнища на Повеляването на пустошта или сродната му Стара магия прилягат на тази схема, ако въобще могат. Изследванията ми показват, че е възможно да съществуват други способности, които са още по-тайни от Повеляването на пустошта. Може би те се отнасят до Старата магия, обаче напоследък подозирам, че са нещо съвсем различно.

За отбелязване е, че сега вярвам, че разбирането за „Телесното съсредоточаване“ е повече въпрос на философско тълкувание, отколкото същинска черта на това Въвеждане и неговото проявление.

ДЕСЕТТЕ СТИХИИ

Наред със Субстанциите, класическите елементи, които се почитат на Рошар, съществуват и Десетте Стихии. Те се смятат за основните сили, чрез които светът функционира, но е по-точно да се каже, че представляват десетте основни способности, дадени на Вестителите и сетне — на Сияйните рицари чрез техните връзки.

Сцепление: Стихията на Натиска и Вакуума

Привличане: Стихията на Притеглянето

Разделение: Стихията на Разрухата и Упадъка

Износване: Стихията на Триенето

Напредване: Стихията на Растежа и Изцелението или Повторното израстване

Илюминация: Стихията на Светлината, Звука и различните форми на Вълните

Преобразяване: Стихията на Превръщането

Пренасяне: Стихията на Движението и Реалматичното Преместване

Сцепление: Стихията на Силната Аксиална Взаимовръзка

Опъване: Стихията на Слабата Аксиална Взаимовръзка

ЗА СЪЗДАВАНЕТО НА ФАБРИАЛИТЕ

До днес са открити пет групи фабриали. Методите на тяхното създаване се пазят строго от общността на артифабрианите, но изглежда те са дело на самоотвержени учени, за разлика от формите на Повеляването на стихиите, ползвани някога от Сияйните рицари. Все повече се убеждавам, че създаването на тези устройства изисква принудителното заробване на превръщателните творения на познанието, наричани от местните хора „духчета“.

ИЗМЕНЯЩИ ФАБРИАЛИ

Увеличаващи: тези фабриали са създадени да увеличат нещо. Могат да причиняват — например — топлина, болка или дори хладен вятър. Захранват се, като всички фабриали, от Светлина на Бурята. Изглежда работят най-добре със сили, чувства или усещания.

Така наречените полуброни от Я Кевед са изработени с такъв тип фабриали, прикрепени към метална пластина, за да я направят по-издръжлива. Виждала съм такива фабриали от различни скъпоценни камъни; предполагам, че за целта са годни всички десет Притеглящи камъни.

Намаляващи: Действието им е обратно на това на увеличаващите фабриали и по принцип за тях важат същите ограничения. Някои артифабриани, с които съм в доверителни отношения, изглежда вярват, че е възможно да се изработят по-големи фабриали от сега съществуващите, особено от увеличаващия и намаляващия вид.

СДВОЯВАЩИ ФАБРИАЛИ

Свързващи: Чрез зареждане на рубин и използване на методология, която не ми бе разкрита (макар да имам своите подозрения), е възможно създаването на двойки свързани камъни. Процесът изисква разцепването на рубина. Двете половини, поставени на разстояние една от друга, реагират успоредно. Далекосъобщителите са сред най-често срещаните свързващи фабриали.

Налице е консервиране на силата; например, ако едната половина на фабриала се прикрепи към тежък камък, за преместването на другата половина е потребна същата сила. Струва ми се, че при изработването на фабриала тече процес, който влияе върху разстоянието, на което трябва да се намират една от друга двете половини, за да действат.

Обратни: Ако вместо рубин се използва аметист, също могат да се създадат чифт фабриали, но при тях реакциите са противоположни. Например при повдигане на едната половина, другата слиза надолу.

Тези фабриали са изнамерени наскоро и сега се разсъждава върху възможните им приложения. Оказва се, че съществуват неочаквани ограничения за тях, но не можах да открия какви са.

ПРЕДУПРЕЖДАВАЩИ ФАБРИАЛИ

В тази група влиза само един фабриал, разговорно наричан Сигнализатор. Може да предупреди за намиращ се наблизо обект, чувство, усещане или явление. Сърцевината на този фабриал е хелиодор. Не знам дали само този камък върши работа, или има някаква друга причина да се ползва само хелиодор.

Количеството Светлина, с което може да се зареди камъкът, оказва влияние върху обхвата на фабриала. Следователно е много важен размерът на скъпоценния камък.

БЯГАНЕ ПО ВЯТЪРА И ОТТЛАСВАНИЯ

Сведенията за странните способности на Убиеца в бяло ме доведоха до няколко източника на информация, които, по мое мнение, не са широко известни. Бягащите по вятъра са били орден на Сияйните рицари и са ползвали два основни типа Повеляване на стихиите. Помежду си членовете на ордена са наричали ефектите им Трите оттласвания.

ОСНОВНО ОТТЛАСВАНЕ: ПРОМЯНА НА ПРИТЕГЛЯНЕТО

Този тип Оттласване е сред най-често използваните, макар да не е най-лесният (с това се отличава Пълното оттласване). Основното оттласване представлява премахване на духовната гравитационна връзка между дадено създание или предмет и планетата и замяната му с връзка с друг предмет или посока.

На практика това води до промяна в притеглянето и изкривяване на енергиите на самата планета. Основното оттласване позволява на един Бягащ по вятъра да тича по стени, да запраща обекти или хора във въздуха и други подобни. По-сложното приложение на този тип Оттласване позволява на Бягащия по вятъра мъж или жена да стане по-лек, като обвърже част от телесната си маса в посока нагоре. (Математически обвързването на една четвърт от дадена маса в посока нагоре би намалило наполовина фактическото тегло на индивида. Обвързването на половината от телесната маса би довело до безтегловност.)

Многократните Основни оттласвания могат освен това да теглят в посока надолу предмет или тяло с двойно, тройно или многократно по-голямо от реалната тежест.

ПЪЛНО ОТТЛАСВАНЕ: СВЪРЗВАНЕ НА ПРЕДМЕТИ

Пълното оттласване може и да изглежда твърде подобно на Основното, обаче действа на твърде различен принцип. Първото се занимава с притеглянето, а второто — със силата (или Стихията, както се изразявали Сияйните) на сцеплението — свързването на предмети в едно. Вярвам, че тази Стихия може да има нещо общо с атмосферното налягане.

За създаването на Пълно оттласване Бягащият по вятъра зарежда даден предмет със Светлина и притиска към него друг предмет. Двата предмета биват обвързани с изключително здрава връзка; почти е невъзможно да бъдат разделени. Всъщност повечето материали биха се счупили преди разпадането на връзката между двата предмета.

ОБРАТНО ОТТААСВАНЕ: ПРИДАВАНЕ НА ПРИТЕГАТЕЛНА СИЛА НА ПРЕДМЕТИ

Вярвам, че това може да е специален вариант на Основното оттласване. Изисква най-малко количество Светлина от трите вида Оттласване. Бягащият по вятъра зарежда предмета, в ума си дава команда и създава притегателна сила, която привлича други предмети към заредения.

По същество това Оттласване създава мехур около заредения предмет и така имитира гравитационната му връзка със земята под него. Следователно то е много по-трудно приложимо към предмети, които докосват земята, защото тогава връзката им с планетата е най-силна. Най-лесно се повлияват падащи или летящи предмети. Други предмети също могат да се подложат на Обратно оттласване, но се изисква много повече Светлина и много повече умение.

ТЪКАНЕ НА СВЕТЛИНА

Друга форма на Повеляването на Стихиите е манипулирането на светлината и звука за създаване на илюзия, често срещана във вселената тактика. За разлика от вариациите, които се срещат на Сел, обаче този метод има силен Духовен елемент и изисква не само пълна умствена картина на замисляното творение, но и някаква степен на връзка с него. Илюзията се основава не просто на онова, което Тъкачът на Светлина си представя, но и на онова, което желае да създаде.

В много отношения тази способност е най-близка до изначалния Йелишки вариант, а това ме вълнува. Искам да се задълбоча още в тази способност с надеждата напълно да разбера как се отнася към Познавателните и Духовните атрибути.

Content

Брандън Сандърсън
Сияйни слова
(книга 2 от "Летописите на Светлината на Бурята")

Благодарности

Пролог Да питаш

ЧАСТ ПЪРВА В СВЕТЛИНА ШАЛАН * КАЛАДИН * ДАЛИНАР

1. Сантид

2 . Мост Четири

3.Шарка

4. Онзи, който отнема тайните

5. Идеали

6 .Ужасно разрушение

7. Открит пламък

8 . Нож в гърба * Войници на бойното поле

9 . Вървим през гроб

10.Червен килим, по-рано бял

11 . Илюзия на възприятието

12. Герой

Интерлюдии Ешонаи * Им * Рисн

I-1   Нарак

I-2 Им

I-3 Рисн

I-4   Последният легион

ЧАСТ ВТОРА ВЕТРОВЕТЕ ИДАТ ШАЛАН * КАЛАДИН * АДОЛИН * САДЕАС

13 . Шедьовърът на деня

14 . Желязна позиция

15 . Ръка с тур

16 . Учител по фехтовка

17 . Повторение

18. Рани

19 . Безопасни

20 . Студена яснота

21. Въглени

22 . Светлини в бурята

23. Убиец

24 . Тин

25 . Чудовища

26. Перото

27. Измислици за разсейване

28 . Ботуши

29 . Кърваво управление

30 . Самата природа поруменява

31. Затишието преди

32 . Който мрази

33. Тегоби

34. Цветя и сладки

Интерлюдии Ешонаи * Захел * Талн

I-5   Ездачът на Бурите

I-6 Захел

I-7   Талн

I-8   Форма на силата

ЧАСТ ТРЕТА СМЪРТОНОСНИ ШАЛАН * КАЛАДИН * АДОЛИН * НАВАНИ

35 .  Умноженото натоварване от едновременния дренаж на енергията

36. Нова жена

37. Въпрос на гледна точка

38. Тиха буря

39. Хетерохроматичен

40. Палона

41. Белези

42. Просто пара

43 .Призрачната кръв

44. Някакъв вид справедливост

45. Средопразник

46. Родолюбци

47. Женски хитрости

48 .Без повече слабост

49. Как светът се преобразява

50. Необработени скъпоценни камъни

51. Наследници

52. В небето

53 . Съвършенство

54. Урокът на Воал

55. Правилата на играта

56. Белогръб на свобода

57. Да убиеш вятъра

58. Никога вече

Интерлюдии Крадла * Сет * Ешонаи

I-9  Крадла

I-10  Сет

I-11  Нови ритми

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА ИДАТ КАЛАДИН * ШАЛАН * ДАЛИНАР

59. Бързия

60. Воал ходи

61. Покорство

62. Онзи, който погубва обещанията

63. Горящ свят

64. Съкровища

65. Който заслужава

66. Благословиите на Бурята

67. Злост и жлъч

68. Мостове

69. Нищо

70. От кошмар

71. Страж

72. Себични причини

73. Хиляди бягащи твари

74. Да яхнеш бурята

75. Истинска слава

Интерлюдии Лан * Ешонаи * Таравангян

I-12 Лан

I-13   Да допринесеш със своето

I-14   Таравангян

ЧАСТ ПЕТА ВЕТРОВЕТЕ В СВЕТЛИНА КАЛАДИН * ШАЛАН * ДАЛИНАР * АДОЛИН

76. Скритото острие

77. Доверие

78. Противоречия

79. Към центъра

80. Да се сражаваш с дъжда

81. Последният ден

82. За слава осветени

83. Илюзия на времето

84. Който спасява

85. Погълнат от небето

86. Шарки от Светлина

87. Порой

88. Човекът, който притежаваше ветровете

89. Четиримата

Епилог Изкуство и очакване

Заключителна бележка

Ars Arcanum