Олексій Волков

Мертві квіти

I

Операцiї бувають рiзні.

Геть-чисто «нiякi» — так, на годинку, коли працюють лише руки, а в цей час можеш розповiдати анекдоти, вiд яких погигикують асистент, анестезiолог i медсестри — усi, хто перебуває поруч. I все настiльки доведено до автоматизму, що пацiєнт, якби не був пiд наркозом, мiг би пройнятися спокоєм i впевненiстю. Якщо у цей час хтось iз вiддiлення зазирає в операційну i повiдомляє, що вам принесли листа, який надiйшов поштою на лiкарню, одразу вся увага переноситься туди. «Вiд коханки, не iнакше!» (чого ж тодi не додому?!) «Могорич виставляй негайно!» (iнакше загубиться, помнеться, виявиться не тим i т. д.) «Вiддай на перевiрку!» (а якщо там «бiлий порошок» вiд Бен Ладена?) Словом, уся увага в таких випадках лише на лист, адже руки працюють самi.

Бувають iнакшi. Тi, якi примушують мобiлiзувати усi знання i вмiння. Тодi вже не до побрехеньок. Тиша аж напружує, лише брязкають iнструменти i проскакують скупi та короткi реплiки колег про ситуацiю на операцiйному столi. Тодi стає по-справжньому цiкаво. Тодi вiдчуваєш, що дiйсно чогось вартий i вiд тебе багато залежить. I повiдомлення про лист у таких випадках викликає у вiдповiдь лише лаконiчне: «Дякую, покладiть на мiй стiл», хоч мається на увазi зовсiм iнше: «Чого лiзете у такий момент?»

А бувають ще iнакшi. Це коли навколо усе лiтає й валиться, а ситуацiя настiльки складна й нестандартна, що ти цього не бачиш i не чуєш, тому що з головою там, у прямому розумiннi «у комусь». Коли нi руки, нi розум не встигають, i у свiдомiсть повним ходом лiзуть думки, що може статися непоправне: смерть пацiєнта «на столі», а вам доведеться спiлкуватися з його родичами, а потiм довго i нудно доводити чиновникам вiд медицини, що вже нiчого не можна було вдiяти. Тут уже просто не можеш сприйняти iнформацiю про якийсь лист, i вона у кращому разi вiдкладається десь глибоко на рiвнi пiдсвiдомого.

Досьогоднi Стас подiляв усi хiрургiчнi операцiї саме так, хоч, звiсно, в офiцiйнiй медицинi подiбного подiлу не iснувало. I лише тепер щойно вiдкрив для себе ще один — четвертий тип. Це був по сутi той самий третiй, але за умови, коли ще й тебе самого так дiстало життя, що немає жодних моральних сил, i перебуваєш у станi, який не дозволяє братися до операцiї навiть першого типу.

Був момент, коли навiть подумалося, що було б непогано i самому зараз загнутися тут, просто за столом. Зникли б нараз усi проблеми, що лежать важким каменем. Та й тим медчинушам, що «гризуть» папери, не було б iз кого потiм жили тягти. Ото би «факнув» їм, не те що по лiкоть, по саме плече! Мовляв, тепер шукайте, хлопцi, «винного», аж засрiться. Ось вiн я, трудiться на здоров'я. Але це… так, можна дозволити собi лише тодi, коли той, хто лежить зараз на столi, на ньому й залишиться. А доти навiть не варто допускати подiбних думок.

Пацiєнт не помер.

Якимось дивом.

Операцiя четвертого типу закiнчилася…

Каталка торохкотiла коридором, вiдвозячи щойно прооперованого пацiєнта до вiддiлення реанiмацiї, коли Стас увiйшов до ординаторської, зачиняючи за собою дверi. У головi — повний безлад.

Обiйшлося.

Поки обiйшлося. Хтозна, як ще повернеться…

Нi, все-таки «з грубшого» обiйшлося. Хворого, який майже не мав жодного шансу, живим вивезли з операцiйної. Це вже немало.

О-о-о…

Вiн упав у своє крiсло i закурив. Зараз. Прийти до тями. Потiм випити кави — однаково спати вже не свiтить. Потiм спокiйно сiсти, впорядкувати думки i написати протокол операцiї. Так, щоб нiяка сволота не доколупалася навiть до коми, адже хто знає, як усе ще повернеться.

Нiчого-нiчого. Нiч попереду. А як зморить зовсiм, диван у кутку. Чого йти додому? Що вiн там забув? А зараз двадцять хвилин, увiйти в колiю.

Лист лежав на столi поверх кинутих ще вдень паперiв. Лише тепер пригадався момент, коли хтось зазирнув до операцiйної, повiдомивши про нього. Треба ж… Вiн витяг iз шухляди старий, майже антикварний скальпель i розтяв конверт з дещо розмацьканим штемпелем, розбирати дрiбнi букви на якому не хотiлося при тьмяному свiтлi. Подумалось, що це найiмовiрнiше якийсь рахунок.

У лiвому верхньому кутку листа красувався ще один штамп — бiльший, рiзнокольоровий, з блискучими елементами — нотарiальний, а вiд перших прочитаних рядкiв очi почали розплющуватися, а думки вiдволiкатися вiд щойно пережитого.

…Вам необхiдно звернутися до приватного нотарiуса Шевчика П. Д. для вирiшення справ, пов'язаних зi спадком…

Думки почали оживати. Вiн не мав родичiв у мiстi Галич Iвано-Франкiвської областi, звiдки надiйшов лист. Який ще спадок? А може, це взагалi не йому? Помилка? Швидше за все. Та слово «спадок» приворожує мимоволi… Рука сама потяглася до телефона у кишенi халата.

«Зараз виявиться „булькою“», — подумав Стас. А у головi хоч-не-хоч проносилися невiдомо коли i вiд кого почутi приклади надходжень зi Штатiв величезних спадкiв до людей, що навiть не пiдозрювали про iснування якихось там родичiв…

«Ну, так уже зразу i зi Штатiв»…

Вiдклавши телефон, вiн прогулявся до реанiмацiї, де щойно вклали пацiєнта, заварив-таки кави, i лише пiсля цього набрав комбiнацiю цифр. Номер приватного нотарiуса Шевчика Петра Даниловича належав мобiльному оператору, тож, iмовiрно можна додзвонитися навiть такої години.

— Я — Ковач Станiслав Iванович. Вiд вас менi надiйшов лист, — привiтавшись, промовив Стас.

Серце зрадницьки тьохкало.

— Дуже приємно, — вiдповiли на тому кiнцi. — Тодi давайте домовимося про зустрiч. Гадаю, вам необхiдно приїхати сюди, до нас.

— Почекайте, а може це якась помилка? Я наче не пам'ятаю родичiв у вашому мiстi…

— У нашiй службi помилок не буває, — безапеляцiйно вiдповiв нотарiус.

— У нашiй також… — муркнув сам до себе Стас. — Лише халатнiсть i злочиннi дiї…

— Хе… ну так… Я розумiю, ви з почуттям гумору! — дотеп явно сподобався нотарiусу. — Ну, на щастя, вiн вас пам'ятав. Зараз… Мироненко Тарас Андрiйович. Помер три тижнi тому. У заповiтi вказав вас.

— А… хм… — бiльше нiчого Стас не спромiгся сказати, перетрушуючи в екстреному порядку аннали власної пам'ятi.

— Ну ви ж — Ковач Станiслав Iванович, — вiв далi нотарiус, — лiкар, а ваш батько — Ковач Iван Данилович, педагог за освiтою, iсторик за фахом, за життя працював учителем у вiнницькiй школi, помер у дев'яносто дев'ятому роцi. Усе правильно?

— Так… начебто…

— А Мироненко Тарас Андрiйович був двоюрiдним братом вашого покiйного батька.

Тiльки тепер нарештi спрацювала пам'ять. Ще та, дитяча, адже пiзнiше того дядька Тараса бачити й не доводилося. Лише батько кiлька разiв отримував вiд нього листи. Усе. Дядько Тарас…

— I… про що ж iдеться? — запитав Стас, ще не вiрячи, що от зараз йому має щось впасти просто з неба.

— Iдеться про будинок, — вiдповiв спокiйно спiврозмовник. — Тож давайте домовимося про час нашої зустрiчi.

Життя дiйсно вкотре виявилося зеброю. Усе так. Чорнi смуги завжди межують iз бiлими. Головне — лише тримати правильний курс, аби не iти здовж.

II

Старе мiстечко захiдняцького типу розкинулося у мiжгiр'ї, залазячи кривими вуличками догори — де вище, де нижче. Центр, що зумiв зберегти рештки iсторiї, не дивлячись на жахливий пластиковий «євродекор», базарна площа з численними павiльйончиками пiдприємцiв, вибитий нерiвний асфальт, брукiвка нова й стара, по якiй, схоже, їздили ще австрiйськi герцоги i яку з огляду на те, скiльки вона пролежала вже, а отже, i пролежить iще, боялися чiпати…

Нотарiальна контора розташовувалася у будинку поруч з мiською радою, її вiкна виходили на невеличкий сквер з фонтаном, що не працював, судячи з вигляду, як мiнiмум вiд брежнєвських часiв.

Шевчик був невисоким моторним чоловiчком. Вимушено посмiхаючись, нотарiус провiв його до окремого кабiнету i без зайвих коментарiв розкрив теку.

— Ось заповiт, про який iдеться. Прошу ознайомитися. Ось… доволi неординарно, як для наших умов… Але будинок практично у центрi, старий, та цiлком нiчогенький. Купця потiм знайдете без проблем… Ну, ви читайте.

Стас залишився на самотi.

Це була ксерокопiя заповiту. Будинок дiйсно падав йому просто з неба. Думки роїлися. Хоч який, навiть аварiйний, це мiнiмум п'ятнадцять-двадцять «штук» зелених. О, Господи… Ну невже… Та, чим далi вiн ознайомлювався з документом, подив усе бiльше вiдтискав убiк вiдчуття отої радiсної недовiри.

Я, Мироненко Тарас Андрiйович, у разi моєї смертi, заповiдаю мiй будинок iз присадибною дiлянкою, що на вулицi Коновальця, 18, як i все, що є у ньому, Ковачу Станiславу Iвановичу, який доводиться менi двоюрiдним племiнником по батьковiй лiнiї.

За моїм бажанням, усе згадане рухоме i нерухоме майно переходить у власнiсть Ковача Станiслава Iвановича лише у тому разi, якщо вiн упродовж одного року пiсля моєї смертi юридично i фактично проживатиме у вказаному будинку, не здiйснюючи капiтального ремонту i не змiнюючи iнтер'єру кiмнат.

У разi, якщо цих умов не буде дотримано, усе згадане майно має перейти у власнiсть Мурашевич Неонiли Йосипiвни, яка проживає…

Подив наростав, коли Стас читав рядки про те, що згадана жiнка є виконавцем заповiту i має право оглядати будинок, аби пересвiдчитися у дотриманнi спадкоємцем поставлених умов. I у випадку, якщо чинитиме опiр цьому, вiн автоматично позбувається права спадкування. Загалом заповiт був доволi складним документом iз багатьма умовами та пiдпунктами, зрозумiти якi не так i просто.

Шевчик увiйшов тiєї хвилини, коли Стас встиг прочитати його вдруге, i рука сама потяглася до волосся. Чухати голову тут було вiд чого. Тому, випивши нашвидко чашку кави у барi за рогом, Стас попрямував на вулицю Коновальця.

Будинок виявився доволi похмурою сiрою спорудою, як пояснював нотарiус, ще «польської» побудови. Прямi, дещо неотесанi форми з простими карнизами i високими вiкнами виростали над кованою старою огорожею, якiй, щоправда, було ще iржавiти й iржавiти. Кам'яна частина огорожi, змурована з бутового каменю, мала разом iз залiзом пережити ще не одного спадкоємця. Примiтивна, проста гладка й сiра штукатурка трималася мiцно, не збираючись нiде лущитися чи вiдлiтати. Дах узагалi виглядав як новий. Вочевидь, «рiдний» зовсiм зогнив, i господар знайшов можливiсть перекрити будинок. Оцинкована бляха виблискувала навiть у такий похмурий день.

Торкнувши хвiртку, Стас переконався, що вона на замку. Тому, озирнувшись ще раз на прямокутнi колони, якi пiдпирали ґанок, рушив до машини. У головi все плуталося i заважало зосередитися. Тому й неодразу «дев'яносто дев'ята» рушила з мiсця.

III

Олег виглядав незворушно. Вмостившись за столом, де два днi тому сидiв Стас, вiн читав заповiт, роблячи час вiд часу мiмiчнi жести, зрозумiлi лише нотарiусу, адже на обличчi останнього одразу ж з'являлися вiдповiднi. Стас вiдкинувся на диванi i перiодично починав барабанити пальцями по м'яких поруччях — благо, це нiкому не заважало.

Двадцять хвилин тому, вiдрекомендувавшись i показавши пану Шевчику своє адвокатське посвiдчення, Олег заглибився у документ. Цiкаво, що скаже вiн тепер? Два мiсяцi тому i щодо зовсiм iншого приводу Олег заявив недвозначно: «Старий, нам нiяк не виграти цього процесу. Повiр менi. Бери „тачку“, поки татусь не передумав, i вали пiд три чорти з цiєї сiмейки. Як на мене, краще все життя спати на задньому сидiннi „дев'яносто дев'ятої“, анiж бачити їхнi пики».

З одного боку, приятель мав рацiю. А з iншого… Не хотiлося привселюдно визнавати себе цiлковитим бовдуром. Тим паче, внутрiшнiй голос, який — нiде не подiнешся — ще зi студентських рокiв криком кричав проти, зараз наче зловтiшався, нагадуючи: «А я ж казав тобi… Тепер лишишся голий-босий у свої тридцять шiсть!»

Вони присiли у барi за рогом, де Стас два днi тому пив каву, щоправда, цього разу серйознiше — з вiдбивними та горiлкою. Власне, забавлявся Олег. Стас замовив собi лише сто коньяку, якого годинки за три не мав би вловити жоден даїшний апарат.

— То що робити? — почав вiн. — Що, дiйсно мирним шляхом? — цi прикрi проблеми не давали спокою навiть попри перспективи стати багатим спадкоємцем.

— А… ти все про своє… — здивувався Олег. — Ну ми ж дорогою усе вирiшили. Повiр, не виграємо нiчого. Там старий серйознi механiзми задiяв. Ну, отримаєш пiсля дворiчної «вiйни» по судах кiмнату у їхньому «едемi», так на розмiн вони однаково не погодяться i тягтиметься це вiчно. Стасику, у тридцять шiсть ще можна почати спочатку. Повiр менi. Забирай чотири колеса практично нових, поки вони не передумали, i пошли їх усiх назавжди. Дiтей не маєш — нiкому зле не зробиш. Розлучатися потрiбно культурно. — Вiн налив тепер уже сам.

— Гаразд, — махнув рукою Стас. — Просто… Не йде воно з голови. Прикро. Давай по справi. Щось вийде з цього?

— А чому ж не вийде? — не зрозумiв Олег. — Тобi, вважай, багатство з неба впало. Якраз у важкий момент життя. Я думаю, такий будинок… ну, що не кажи — центр мiстечка доволi чистенького, будiвля добротна… Газ, вода, каналiзацiя… Нехай там усерединi навiть голi стiни, однаково «кускiв» сорок зелених. Не менше. Це ж на дорозi не валяється!

— Сорок??. — наче не вiрячи, повторив Стас.

— А ти думав скiльки? Потiм квартиру собi купиш, де захочеш.

— Я про iнше питаю, — перебив Стас. — Що це за такий заповiт чудернацький? Що воно означає? Я вже з досвiду знаю, що як у документi багато рiзних умов, то потiм нiчого не доб'єшся. Будуть iз тебе жили тягти i нiчого не отримаєш.

— Та чому ж?! — вигукнув Олег. — Ти що менi не вiриш? Ну… — вiн тiльки розвiв руками, — пошукай iншого адвоката. — Там, де справа безнадiйна, я тобi зразу сказав. А тут… Стасику, ми ж зараз у всьому до Заходу тягнемося. Ти б бачив, якi тепер заповiти бувають! Нiчого тут аж такого немає. Ну, поїхали шарабани у твого дядька на старостi. То й що? До речi, за чинним законодавством, ти однаково не матимеш права розпоряджатися майном до пiвроку, хай що написав про це покiйний дядечко. Пiвроку не зможеш продати, хоч як би хотiв. Тож усього й дивного лише те, що цей термiн покiйний вирiшив просто подвоїти.

— А на фiга воно йому? — не вгавав Стас. — От скажи, на фiга?

— Подумаєм… — скорчив багатозначну міну Олег. — Варiантiв загалом немало, у тому числi й доволi неприємних.

— Наприклад?

— Наприклад, справдi «погнав» на старiсть i вирiшив розважитися пiсля власної кончини, щоб вам, нащадкам, життя медом не здавалося. А для того в iншого якогось нотарiуса склав iнший заповiт, за яким будинок має вiдiйти комусь iншому. Навiть тiй же Мурашевич, чи як її там. От тодi у вас i почнеться веселе життя…

— Нормально… — похитав головою Стас.

— Старiсть — вона гiрше дитинства, — вiв своєї Олег. — Люди таке чудять! От уяви собi, батько твiй за життя з ним щось не подiлив. А потiм помер. I дядечко твiй покiйний так i не отримав сатисфакцiї. Та й самому час уже лижi «туди» мастити. Дай хоч нащадкам його на прощання гризоти пiдкину…

— Ти так нiби вiдмовляєш мене. А фактично проживати — це як?

— Нiчого не вiдмовляю. Малюю ймовiрнi перспективи. А «фактично» — означає заходиш i живеш. Заборонити не мають права, адже на тебе заповiт. Пропишешся поки що в iншому мiсцi. А мине пiвроку, вже матимеш право прописки у будинку. До речi, якби хто потiм знайшовся, для суду це матиме значення. Жив, був прописаний, доглядав… А ще пiвроку — i продаєш. Покупцiв можеш уже пiдшукувати. Гадаєш, отак воно просто — взяв i продав? Головне — усе нотарiально засвiдчено. Усе з юридичного погляду недвозначно. Тим паче, у старого справдi немає ближчих родичiв. Це взагалi неймовiрна удача. Трапляється ж таке… Чому не зi мною…

— Гаразд, — перервав його роздуми Стас. — А скажи менi — ось я, припустимо, чергую цiлу нiч. Тим часом хтось зацiкавлений вдирається до будинку, пересуває меблi. Зранку прихожу, а мадам Мурашевич зi свiдками тут як тут: «Дозвольте подивитися, що у хатi робиться». I що?

— Ну, ти вже… — розвiв руками Олег. — Це вже злам! Злочин! Якщо так розмірковувати, то i сорок тисяч, якi у тебе в кишенi готiвкою лежатимуть, також можуть поцупити! Та й при порядках наших грошi, що у банку на твоєму рахунку лежать, не знати чи ти їх завтра так просто забереш. Ну, ти скажеш… Побачивши таке, одразу телефонуєш до вiддiлку мiлiцiї, складається протокол, а це вже документ, доказ для будь-якого суду. Та ти цiлковиту дурню городиш! Пса заведи, нiхто до тебе не влiзе. Сигналiзацiю постав…

— Що ж менi робити? — ця перспектива чомусь нiяк не хотiла вкладатися у головi. — Їхати сюди i жити цiлий рiк? А за якi шишi?

— А тут що, лiкарнi немає? — не зрозумiв Олег. — Яка тобi рiзниця, де рiзати?

— Свиней перед Рiздвом рiжуть, — буркнув Стас. — Людей — оперують.

— Ну добре, добре, — махнув рукою приятель, шукаючи очима бармена.

— А якщо у нього, ну, тобто дядька Тараса, все-таки знайдеться хтось iз ближчих родичiв? Ще й не дай Бог iз другим заповiтом. Ти ж казав… Чомусь же вiн призначив оцей рiк! Чому не одразу переписав будинок на мене?

На це Олег лише стомлено звiв очi:

— Ну то вiдмовся! Iди до цього Шевчика i вiдмовся. Вiдмовишся? Ото ж бо. А в разi виникнення якоїсь непевної ситуацiї є я. Упораємось. Ти врахуй ще одне. Дату складання заповiту бачиш? А дата смертi? О! Шариш? Людина вiдчула наближення кiстлявої i бiгом склала заповiт. I зразу бабах — до праотцiв. Саме така ситуацiя вимальовується. Завтра-позавтра йому ще гiрше стало i було вже не до того, щоб передумувати. Гадаю, якщо другий документ є, то датований вiн значно ранiше, а це дає перевагу тобi. Потiм видiлиш менi куточок у своїй похмурiй спорудi, як жiнка з дому вижене.

I Олег, розплившись у посмiшцi, поляскав приятеля по плечах. Йому було вже досить.

IV

Будинок дихнув невiдомiстю, сируватою затхлiстю зачинених кiмнат i якимось особливим запахом. Кожному житлу притаманний свiй запах. Мав його i цей будинок. Дверi рипнули, Стас переступив порiг. Серце чомусь калатало.

У кiмнатах не було безладу, навпаки, хтось поприбирав, зачиняючи дверi востаннє. Простi хiдники лежали розправленими, як i подушки на єдиному лiжку, а точнiше — велетенському диванi без спинки i перил. На столi у кухнi скромна скатертина, у старих шафах чистий посуд. Жодних залишкiв продуктiв. Походивши по кухнi, Стас не знайшов навiть солi.

Усе повнiстю вiдповiдало свiтлинам, якi вiн тримав у руках. Це були другi екземпляри i на них, так само, як i на тих, що залишилися у Шевчика, стояли нотарiальні печатки. Походивши по будинку, Стас переконався у повнiй вiдповiдностi розташування меблiв, як i на фото.

Довелося облазити горище, на якому була ще й мансардна кiмната, i пiдвал — глибокий, викладений бутовим каменем, таким, як огорожа. Усе це було ще «рiдним». Як сказав пан Шевчик — польське. Усе було старе, але надiйне. Працювали комунiкацiї, вiдчинялися й зачинялися замки на вiкнах та дверях.

Будинок виглядав цiлком життєздатним органiзмом, у якому бракувало лише… серця. А сам вiн — чужорiдним органом, який збиралися трансплантувати туди. Рiк — доволi розповсюджений термiн у трансплантологiї. Пересаджений орган має властивiсть вiдторгатися. I коли ведуть мову про це, часто кажуть «до року», «пiсля року». Чи не з цих мiркувань колишнiй господар призначив рiчний термiн?

Стас мимоволi струснув головою. Що за дивна аналогiя… Навколо нього лише кам'янi стiни, не здатнi, як здавалося, хотiти i не хотiти, приймати i не приймати. I зовсiм не час перейматися дивацтвами.

Для початку у планi налагодження стосункiв iз цим «органiзмом» Стас вирiшив уперше пообiдати у власному будинку, який, звiсно, ще не був по-справжньому його. Але з чогось потрiбно починати. Їсти не надто хотiлося i вiн, порiзавши сир, заварив кави у якiйсь фаянсовiй посудинi, що найкраще пiдходила для цього.

Багато що здавалося дивним, але одна обставина одразу кинулася в очi. У будинку не було нiчого, що нагадувало б про померлого господаря. Одяг, фотографiї, листи, якiсь записи… Усе це мало б десь тут лежати! А якщо не усе, то хоча б щось iз того. Стас обдивився увесь будинок, не пропустивши жодного закутка чи шафи.

На однiй з них, старовиннiй, судячи з вигляду, верх мав доволi цiкаву форму. Один суцiльний карниз по усьому периметру створював пiдвищення, а сама площина дерев'яної поверхні була наче поглиблена i ховалася за ним. Отут у ближньому кутку i стояв «шаховий» годинник. Узявши, Стас роздивився його.

Спарений годинник, що використовується для гри у шахи, у дорогому сувенiрному виконаннi. Обидва його циферблати були заведенi, а далi годинник просто зупинили у процесi гри так, наче партiю довелося вiдкласти. Червоний «прапорець» одного з циферблатiв загрозливо завис перед наступним падiнням. Той, хто грав пiд ним, вочевидь, був у жорсткому цейтнотi i ризикував програти через брак часу. Його супернику, згiдно з положенням стрiлок на iншому циферблатi, залишалося на роздуми бiльше двох годин. У подiбнiй ситуацiї належить здаватися. Пальцi натисли одну з кнопок i циферблат iз завислим «прапорцем» одразу продовжив вiдлiк. Ще трохи. Ще якусь хвилину… Ну!

«Прапорець» упав, оголошуючи програш невдахи, й одночасно залунав рiзкий дзвiнок, примушуючи здригнутися вiд несподiванки. Поставивши годинник на мiсце, Стас облишив невчаснi фантазiї.

То де ж воно — оте особисте?

Нотарiус Шевчик недвозначно заявив, що родичiв у померлого не було. Окрiм Стаса. Тодi кому це могло знадобитися? А може воно лежить саме у нього, просто мова про це ще не зайшла? Нiсенiтниця. Ну, фотографiї, документи, листи — хто зна. А одяг?

Стук у вхiднi дверi добряче смикнув за нерви. Вони, виявляється, були у «натягнутому» станi. От i прийшов хтось знайомитися. Стас уявив свою вдягнуту у тюнiнг «дев'яносто дев'яту» на подвiр'ї, яке усi вже звикли бачити порожнім. А мiстечко маленьке.

Вiн був огрядний — цей чоловiк з вусами у легкiй джинсовiй куртцi. Очi зацiкавленi, завбачливий, не надто щирий вираз.

— Пробачте… Ви, напевно, господар новий… Так менi здалося.

— Припустимо, — ухилився вiд деталей Стас. — Чим, як то кажуть, можу…?

Вiн посмiхнувся трохи ширше i простяг вiзитну картку. Василь Iванович Дармороз, власник мережi магазинiв «Ласощi» i бару «Олена», мав звичку плести язиком багато i не надто виразно. Та з потоку слiв усе-таки вдалося зрозумiти його основну думку.

— Знаєте, Василю Iвановичу, — скрушно похитав головою Стас, — поки що говорити про це рано. Але вашу вiзитiвку я сховаю i матиму на увазi. I якщо дiйсно вирiшу продавати будинок, вам першому повiдомлю про це.

Задкуючи i переконуючи, що кращої цiни у мiстi йому не запропонують, бiзнесмен забрався.

— Заходьте до нас будь-коли! — вусата постать махнула на прощання рукою.

«Швидко», — здивувався Стас, усвiдомлюючи, як може поширюватися iнформацiя у маленькому мiстечку. Але випити другу каву йому все-таки не дали. Стук цього разу виявився обережнiшим, тихiшим. Такий, що мав би належати жiнцi.

Так i є. Темний капелюшок над сивими кучерями кидав тiнь на очi. Худорлявi щоки трималися спокiйно, на губах була свiтла помада, якою користуються старушенцiї.

— Пан Станiслав Ковач?

— Так. А ви, пробачте…

— Мене звати Неонiла Йосипiвна.

— Мурашевич… — з розумiнням кивнув Стас.

— Так, це я.

— Ну, що ж, проходьте, — вiн вiдiйшов убiк, даючи дорогу i уявляючи, як ця стара шкапа посуне зараз по кiмнатах, заглядаючи в усi кутки, чи вiн бува не встиг зробити євроремонту за пiвдня. Вiзит цiєї панi виявився несподiваним, i Стас зловив себе на тому, що не встиг визначити лiнiю своєї поведiнки при спiлкуваннi з нею. Вiн навiть не пам'ятав чи бува не посунув необережно куди якесь крiсло чи тумбу.

Вона не полiзла по кутках, а зупинилася у передпокої.

— Куди дозволите?

— Наскiльки я розумiю, вам дозволяється скрiзь… — розвiв руками Стас, беручи iнiцiативу.

Вона лише здивовано хитнула на це головою, вдаючи нерозумiння.

— Гаразд, я п'ю каву. Прошу вас до кухнi. Складiть менi компанiю, якщо бажаєте.

— Хiба для годиться, — вiдповiла вона. — Щоб не створювати незручностi. Пане Станiславе…

— Можете називати мене Стасом. Я молодший, та й у наших краях незвична така форма звертання.

— Гаразд, — вiдповiла вона, присуваючи до себе чашку. — Так от, пане Стасе, я хотiла б одразу прояснити ситуацiю, щоб мiж нами у майбутньому виникало якомога менше непорозумiнь. Ви ж збираєтеся тут затриматися?

— Не виключено, — кивнув Стас, беручись до кави.

— Так от, хочу насамперед попросити вас не ставитися до мене як до ворога. Уже це вiдчуваю. Не варто. Так чи інак, нам доведеться спiлкуватися, але, повiрте, я не збираюся хоч якось ускладнювати вам життя. Не подумайте, що я вдиратимусь у ваше житло, стежитиму за вами. Це ж ваше житло, воно належить вам по праву. Розумiю, кожна людина має право на приватне життя i нетактовно туди лiзти. Але водночас я дбатиму про те, щоб волю Тараса Андрiйовича було виконано, адже вiн також має на це право. Ви ознайомились iз заповiтом i розумiєте, про що я. Тому хочу звернутися до вас — давайте виконаємо її разом, як iнтелiгентнi люди, не псуючи життя одне одному. Повiрте, я зацiкавлена, щоб усе саме так i сталося, як вiн бажав.

— Я не проти, — знизав плечима Стас. — I також сподiваюся, що нашi стосунки не будуть обтяжливими як для вас, так i для мене. Взагалi-то… Я вiдчуваю, що ви знаєте про мене бiльше, анiж я про вас. Хотiлося запитати, ким ви доводилися дядьку Тарасовi. Якщо, звiсно, це не є некоректним запитанням.

— Та нi, — похитала головою вона. — Чого ж… Я взагалi фiлолог за освiтою, все життя пропрацювала, але у моєму словниковому запасi немає такого слова. Як ви вважаєте, ким доводяться одне одному двоє самотнiх старих людей, якi не пов'язанi шлюбом, якi за вiком уже не можуть перебувати у близьких фiзичних стосунках, мiж якими немає грошових вiдносин… Як це назвати? Якщо двоє людей просто поважають i довiряють одне одному настiльки, щоб дозволити звалити на себе тягар самотностi iншого?

— Дякую, зрозумiв, — нiяково промовив Стас. — А ким був Тарас Андрiйович за життя? Пробачте, але ми не пiдтримували стосункiв пiсля смертi моїх батькiв.

— А ви i за життя батькiв стосункiв не пiдтримували, — зауважила жiнка. — Вас цiкавить, де вiн працював? Був директором мiсцевого краєзнавчого музею аж до виходу на пенсiю.

Вона зiбралася йти, i марно намагався Стас прочитати щось у поглядi цiєї жiнки — лише спокiй, на який здатна лiтня людина.

— Неонiло Йосипiвно, — пiдвiвся i вiн. — А… ще… дивно, але житло у такому станi, нiби перед цим… Ну, словом, у будинку не знайшлося нiчого, що нагадувало б про мого дядька. Ну справді… Вiн помер кiлька тижнiв тому, а тут узагалi немає особистих речей, фотографiй, ну, ви розумiєте… Ви тiльки не подумайте, що…

— Пане Стасе, — спокiйно, але рiшуче перебила вона, — ви ж приїхали по будинок. Точнiше, по грошi, якi вiзьмете через рiк вiд його продажу. Я за те, щоб так i сталося, хоч при бажаннi могла б спробувати завадити вам. Але для чого? Та й вам навiщо тепер сорочки i листи людини, яка не цiкавила вас стiльки рокiв? Повторюю ще раз свою пропозицiю: давайте виконаємо умови заповiту i залишимось при своїх iнтересах.

— Давайте, — погодився Стас. — Тiльки от ви мої iнтереси знаєте, а я вашi нi.

— Дотримати виконання умов цього заповiту — ось мої iнтереси. Я, до речi, також самотня людина i не знаю, кому передати своє житло пiсля смертi. То навiщо менi ще один будинок? Навiщо багатство, яке не можна забрати туди? Якi ж у мене ще можуть бути iнтереси?

— Гаразд, — Стас тiльки розвiв руками. — Радий був познайомитися з вами. Сподiваюсь, ви залишите менi якiсь свої координати на випадок… Ну, раптом менi потрiбно буде щось…

— Звiсно.

Вона вийняла з сумочки ручку i написала у блокнотi адресу i домашнiй телефон.

Почерк був рiвний та калiграфiчний, на нього зовсiм не впливало помiтне вiкове тремтiння рук. До кави вона так i не доторкнулася.

V

Вiдчуття, що мусить щось статися, постiйно пригнiчувало Стаса. На здоровий глузд воно не було пiдкрiплене нiчим серйозним, i вiн щиро дивувався, що цi старi самотнi стiни, котрi вже встигли увiбрати в себе сирiсть пiсля смертi господаря, так дiють на нього — людину в принципi не вразливу.

Хоча, усе вiдносно. Не так давно, уже маючи чималий досвiд роботи хiрургом, який мiг незворушно приймати пiд час чергування пошматовану людину, Стас потрапив на автодорожну аварiю. Отак собi їхав i приїхав. Усе сталося хвилини за три-чотири до його появи, i перед очима постала картина, що викликала справжнiй жах. Людей намагалися витягти з машини тим, що було пiд руками, а вони кричали так, що мороз дер по шкiрi. I ще текла кров, яка у лiкарнi не викликала нi найменшого здригання. Стас досi добре пам'ятає: руки тремтять, вiдчуття безпорадностi та розгубленостi, коли смертельно травмованих людей витягали з машини.

I тепер у новому оточеннi дурнi думки, одна наперед одної полiзли до не обтяженої забобонами голови. Ось зараз, наприклад, час лягати спати, а єдиним мiсцем, де можна вкластися, є отой величезний диван без спинки. Думка, що, можливо, саме на ньому помирав господар, не давала спокою. А як iнакше? Стас несподiвано згадав давно прочитаний роман якогось iз зарубiжних класикiв, чи не Стiвенсона бува. Там лицаря розмiстили на нiч у такому примiщеннi замку, де дiйсно не було iншого мiсця для того, щоб прилягти уночi. I це було зроблено навмисне, щоб у котрiйсь там годинi щось упало згори i вiн нiколи не прокинувся. Над диваном нiчого не висiло, але ця дурна думка виявилася особливо недоречною. А може усе пiдлаштовано навмисно — оцi чудернацькi умови заповiту? Може, вимога не змiнювати iнтер'єру кiмнат i переслiдує мету, щоб вiн спав саме тут?

Витягши з багажника надувний матрац, Стас розташував його пiд сумiжною стiною кiмнати. У самому кутку. Виглядало зручно. Але вклавшись на нього, вiн побачив перед собою порожнiй диван, який, здавалося, височiв ледь не до стелi. Здавалося — заплющ очi, розплющ, i наступної митi на ньому лежатиме… Хто? Господар, що прийшов з того свiту, познайомитися з небожем, охочим до легкого багатства?

Спересердя Стас плюнув просто на пiдлогу i пiдвiвся. Не комфортно було роздягатися у цiй сирiй та похмурiй будiвлi, тому на ньому залишився спортивний костюм. Увiмкнувши свiтло, Стас вийшов на ґанок i закурив. Ситуацiя без перебiльшення була iдiотською.

З чорного неба на асфальт упали першi краплi, насувалася негода. Але надворi було значно приємнiше, анiж усерединi. Хоч спи у машинi. Зараз Стас iз легкою душею погодився б на таке. За сорок тисяч баксiв можна переспатися у машинi, тим паче доволi зручнiй для цього. От тiльки, що казатимуть сусiди? Адже гаражу на подвiр'ї «будинку з привидами» не було. Вiн скрушно похитав головою. Навiщо так назвав? I без того нудь бере.

I раптом ще одне неприємне вiдкриття заповзло у його свiдомiсть. От, чорти… Цього ще бракувало! Ноги розiгнулися самi i, викинувши недопалок, вiн укотре пiшов по кiмнатах. Так i є. У будинку не було жодної iкони, навiть у шафi на полицi. Вони що — також належали до особистих речей померлого, якi згрiб невiдомо хто перед його приїздом? Чи, можливо, їх не було тут нiколи? Чи дiм звiльнили вiд образів з метою, щоб мала змогу поселитися нечисть?

Це був повний абзац. Хотiлося просто покрутити пальцем бiля скронi. Вiн так i зробив. Не допомогло. Дурнуватi думки так i лiзли, змушуючи вiдчувати повну безпораднiсть проти них, так само як у згаданiй ситуацiї на дорозi.

За вiкном зашумiло, а потiм блиснуло i вдарив грiм. Дзвенiло скло. Кожний новий спалах блискавки був тривалiшим, а гуркiт грому — ближчим, гучнiшим. Здавалося, небеса виливали свiй гнiв на цей наче проклятий дiм. Несподiвано лампочка спалахнула яскравiше, а потiм згасла. Будинок поглинув морок. Мацаючи по стiнах i шукаючи вихiд, з лайками крiзь зуби Стас просувався до дверей. Долонi перебирали по стiнах, а свiдомiсть напружувалася в очiкуваннi наштовхнутися зараз на щось вiдповiдне ситуацiї. Пальцi мацали темряву, готуючись зустрiти замiсть неї чиєсь волосате тiло… Господи, чого раптом волосате?!

У багажнику лежав лiхтар. Знову зарипiли дверi, i разом з вологим повiтрям до грудей увiйшло якесь заспокоєння, адже у темряву поринули й довколишнi вулицi. Це не були витiвки нечистi старого будинку. Радше негаразди країни, економiка якої i без стихiйних катаклiзмiв розлазиться по швах.

VI

Цей день мав стати найспокiйнiшим iз низки останнiх, починаючи з того, коли на операцiйному столi у Вiнницi дивом не помер хворий, а на нього в ординаторськiй чекав лист вiд нотарiуса Шевчика. Як же iнакше, коли заступаєш на нове мiсце роботи, де тебе ще нiхто не знає. У цей день Стас розраховував потинятися вiддiленням, познайомитися з колективом i виставити каву за прихiд ближче до його завершення. Та сталося iнакше.

Головний лiкар, з яким уже довелося зустрiчатися попередньо i який любив з будь-якого приводу вiдпускати щось iронiчне, цього разу не мав бажання до зайвих балачок.

— Документи з управлiння маєте? — запитав одразу, навiть не давши розтулити рота.

— Маю…

— Давайте сюди. I я вас прошу, iдiть зараз до вiддiлення. Там уже взяли до операцiйної важкохворого. Серйозна травма. Ми викликали бригаду по санавiацiї. Завiдувачка у вiд'їздi, хлопцi самi. Iдiть, допомагайте, що годнi. Люсю, заведи лікаря! — останнє адресувалося секретарцi.

У вiддiленнi чинився неабиякий рейвах: снували медсестри, по пiдлозi гримiли балони з киснем, що було чути аж сюди, дiвчина в операцiйнiй пiжамi промайнула з двома флаконами кровi для переливання.

— Лiлiє Гнатiвно! — кричали очевидно у трубку десь на сестринському посту. — Вас термiново просять до хiрургiї! Так, дуже просили! Уже!

— Шановна, — зловив Стас за руку першу-лiпшу, — я попрошу халат який-будь, i де у вас операцiйна?

На нього накинули також перше-лiпше, Стас увiйшов до передоперацiйної. Там було все: стуки, грюки, лайка, дзеленчання iнструментiв i над усiм вирувала хмара емоцiй — таких, що тип операцiї визначався ще здалека i безпомилково.

— Колеги, мене прислав головний. Вiд сьогоднi працюю у вас. Керуйте, чим можу допомогти.

— Мийтеся, доктор, тут повний завал… — пробурмотiв з-пiд маски хтось iз хiрургiв.

Там справдi був повний завал. Внутрiшньочеревна кровотеча мала загрозливi масштаби.

— Падiння з висоти, — лаконiчно промовив колега навпроти, який був у цiй ситуацiї оперуючим.

Не кажучи анi слова, Стас включився у роботу другим асистентом, що одразу вивiльнило руки колезi лiворуч. Заливало десь зверху, електровiдсмоктувач не справлявся.

— Селезiнку дивилися? — запитав Стас.

— Уже забрали, — коротко кинув оперуючий. — Затискач на нiжцi, обережно. З печiнки лиє. Масивний розрив. Права доля. Тампонада не дає ефекту. Шили — рiжеться, з-зараза…

— А тиск?

— Було по нулях, — вiдповiв анестезiолог. — Зараз сiмдесят на сорок. Не хоче тримати…

— А санавiацiя коли очiкується?

— Щойно викликали. Не ранiше як за годину.

— Треба зупиняти, — промовив Стас. — Звiдти тече, годину не протягнемо.

— Вже пробували, — похитав головою оперуючий, сильнiше затискаючи серветки догори, у джерело кровотечi.

— Так, давайте, робiть щось, зупиняйте кровотечу! — пiдiгнав анестезiолог. — Хворого треба знiмати зi столу!

— Яке знiмати?! Печiнка як кавун трiснула!

— Давайте спробуємо, — запропонував Стас. — Гiрше не буде.

— А звiдки ви? — запитав оперуючий.

— Вiнниця, обласна лiкарня. Повiрте, за годину ми тут, як би не тампонували, втратимо не менше лiтра. А вони приїдуть — робитимуть те саме.

— Плюс гемоторакс, — пiдказав анестезiолог.

– Є кров у плевральнiй порожнинi, напевно, ще й розрив легенi, — пояснив асистент.

— Тодi тим паче.

— Гаразд, — згодився оперуючий. — У мене перша категорiя i не надто великий досвiд таких операцiй. Якщо вiдчуваєте, що зробите краще, оперуйте.

Колеги не почули особливого вагання у його iнтонацiях, коли отримували ствердну вiдповiдь.

Машина санавiацiї вiд'їхала у напрямку обласного центру. Вони стояли утрьох, розглядаючи одне одного вже без масок.

— Ну, давайте хоч по-людськи познайомимося, чи що, — знизав плечима наче сам до себе той, кому випало оперувати першим. — Нагiрний Богдан Петрович, ординатор.

Стас потиснув руку, хитнувши здивовано головою на таку вичерпну iнформацiю, i одразу отримав iншу:

— Гащак Сергiй Сергiйович, ургентний хiрург, ну i уролог одночасно.

— Ковач Станiслав Iванович. Можна просто Стас. У нас було прийнято мiж колегами без особливих церемонiй, — Стас глибоко зiтхнув, вiдчуваючи, що лише тепер вiдходить вiд щойно пережитого. — Вiнницька обласна лiкарня, ординатор до недавнього часу. Тепер живу у вашому мiстi.

— Сiм'я? — запитав Нагiрний, який виглядав старшим.

— У процесi розлучення. Дiтей, на щастя, не маю.

— Дiйсно, — згодився Нагiрний. — У таких справах краще вже без них…

— Узагалi-то, — закурюючи й собi, промовив Стас, — не так уявляв я сьогоднiшнiй день. Перший день на новому мiсцi завжди халява.

— Що поробиш… — Гащак з розумiнням похитав головою. — Ми також не розраховували оперувати сьогоднi травм, не сумiсних iз життям. Нам його надовго вистачить. Добре, хоч зумiли живим зi столу зняти. Добре, що бригада з обласної встигла до кiнця операцiї і пацієнт помер за їхньої присутності. Однаково здоров'я нам ще з'їдять чиновники. А у вас як iз цим було?

— Як скрізь, — знизав плечима Стас. — Коли помирає хворий пiсля операцiї, хоч хтось i хоч у чомусь повинен бути винний. Навiть якби хворого на операцiйний стiл без голови привезли.

Колеги невесело посмiхнулися.

— То що, може хоч скiнчиться цей день так, як я розраховував?

— А як ви розраховували?

— Ну, хоч кави з новими колегами випити, — розвiв руками Стас.

— А це завжди будь ласка, — розплився у посмiшцi Нагiрний. — Це святе. Навiть пальто нове не «замочиш» — порветься.

— Без хiрургеси? — засумнівався Гащак.

— Особливо сьогоднi… — наполягав Нагiрний. — Нервiв скільки витратили. Якийсь релакс потрiбний.

— Може образитися, — стояв на своєму Гащак. — I не на нас, а на нового лікаря.

— А вони потiм iндивiдуально, удвох, — гнув своєї Богдан.

— Про що ви? — не витримав Стас.

— Та нiчого… — нарештi махнув рукою Гащак. — Гаразд, п'ємо. Просто шефиня приїде, хтось ляпне, що ми за твiй приїзд «каву» пили. I виходить, наче, без неї…

— Яка шефиня? — ще зранку вiн пропустив повз вуха сказане головним.

— А тобi що, не казали? У нас не як у людей — завiдую-ча, — Гащак наголосив на останньому складі. — Висловлюючись термiнологiєю Богдана Петровича, — Павловська Дiана Василiвна. Ну, про роки, як для жiнки, говорити не етично, а так — не жоната…

— Не одружена, — поправив Нагiрний. — Точнiше, розлучена.

— Дiйсно, вже розлучена, бездiтна, нещаслива, у зв'язку з чим перiодично буваємо нещасливими й ми.

— Не любить шефиню, — розвiв руками Богдан. — Нормальна баба. Просто крутiша, нiж ми обидва разом, погодься. Ну, i з повагою треба до неї. То що?

Кава вийшла доволi пристойною, аби увiнчати такий невдалий день, i водночас достатньо скромною, щоб не скидатися на могорич за приїзд, випитий за спиною шефинi. Кава у пiдсобцi, пачка цукерок і пляшка коньяку, кiлька бутербродiв вiд операцiйної медсестри Надi.

— Ну, не знаю-ю… — протяг Нагiрний, висловлюючи усiм своїм виглядом сумнiв, — чи це достатня пiдстава для переїзду. Кинути роботу в обласнiй лiкарнi, щоб опинитись у нашiй дiрi? Я, чесно кажучи, на твоєму мiсцi просто продав би цю хату, купив квартиру у Вiнницi, якусь класну… Не розумiю.

— Будинок продати нашвидкуруч — багато втратиш, — пояснив Стас, не збираючись посвячувати колег у дивнi нюанси заповiту. — Щоб знайти вигiдного купця час потрiбен. Ну а у мене там… Ну це ж не життя — у квартирi батькiв дружини, з якою розлучаєшся. Та й взагалi, змiна оточення. А чого, у вас тут нормально. Чому кажете, що дiра?

— Не переконуй його, — порадив Гащак. — Для чого? Нехай працює. Ще й оженимо його. Га? У нас тут такi акули! Не здивуюся, якщо вже завтра на нього почнеться справжнє полювання.

— Ну, якщо ви вже встигли розпатякати, що я розлучаюсь…

— При чому тут! — обурився Нагiрний. — Це ж район! Ти ще не встиг з'явитись, а усi про тебе знають! Специфiка! Кудись пiшов — усi знають, на когось подивився — також усi знають. Тут не сховаєшся.

— А ще удвiчi прибрешуть, — додав Гащак. — Тут жити не так просто. Це тобi не Вiнниця, що iдеш вулицею i усiм по барабану, хто ти. А тут — пiдвезеш по дорозi яку медсестру, доїхав додому, а теща вже в курсi. Село!

— Нiчого, — махнув рукою Стас, наливаючи. — А хто цей старший чоловiк, той, що вiдмовився з нами каву пити?

— А це Ратушняк, колишнiй завiдувач, — пояснив Богдан. — Хiрургеса у нас уже сiм рокiв. А до неї вiн був. Зараз старий, сидить у полiклiнiцi, винце потягує. Подався останнiм часом. Але апендицит ще зробить. Сьогоднi, до речi, вiн уночi чергує.

— Важкий характер, — скривився Гащак. — Зануда, все норовить комусь якусь шпичку вставити. Нiби це ми виннi, що його у полiклiнiку поперли.

— До речi, з твоїм дружбу водив! — згадав Нагiрний. — Усе в шахи рiзалися.

— З моїм — ким? — уточнив Стас.

— Родичем, який хату тобi подарував.

— Ви i його знаєте?!

— А що тут знати… Мироненко — колишнiй директор музею. До речi, музей у нас непоганий, сходи.

— Хiрургесу попроси, нехай тебе зводить, — вставив Гащак. — А потiм на каву. Може якраз?

— I нам легше стане, — пiдтримав Нагiрний. — Задоволена жiнка — добра жiнка.

Вони засидiлися за шосту, i Стасу стало вiдомо, що його померлий родич жив тихо i у районi не запам'ятався нiчим особливим, що дiтей не мав, що на шахових спартакiадах завжди брав першi мiсця. Що вiдома йому Неонiла Йосипiвна Мурашевич до виходу на пенсiю викладала українську у мiсцевiй школi. Про її стосунки з померлим жоден iз колег нiчого певного сказати не мiг.

VII

День був багатий на враження i вiдiбрав купу сил, тому Стас вирiшив якнайранiше дати собi команду «вiдбiй». Болiли ноги, встигнувши вiдвикнути вiд операцiйної. Та й минула нiч, значну частину якої вiн провiв за кермом, зганявши туди-назад до Вiнницi, давала себе знати. А ще позаминула, ота з грозою.

Коньяк i їжа хилили до сну, а тiло потребувало розслаблення. Посунувши зневажливо надувний матрас, який ще не так давно рятував його вiд неприємних вiдчуттiв чужого лiжка, вiн постелив-таки на диванi. Та й настрiй вже був зовсiм не той, хотiлося лише скрушно хитнути головою вiд згадок про нещодавнi думки. Будинок з привидами… А ще варто обговорити з панi Мурашевич тему встановлення телевiзора — чи не трактуватиметься це як змiна iнтер'єру. Не витрiщатися ж цiлий рiк у цей вицвiлий килим на стiнi!

За вiкном помалу сутенiло, а вiн лежав, поринувши у думки, i розумiв, що миттєво заснути не вдасться. Настирнi думки знову лiзли одна наперед одної. Щоправда, вони вже набули хоч якогось здорового глузду i практичностi. Наприклад, варто було б замiнити замки вхiдних дверей. Хоча б для того, щоб хтось не начудив тут за його вiдсутностi. Та й пса не завадило б завести. Але де його взяти? Щеня не зможе сторожувати, а приручити дорослого собаку не так легко. Стоп! Сигналiзацiя! Казав же Олег. Немає нiчого простiшого, анiж обладнати будинок охоронною системою, багато хто зараз так робить. Заява до мiлiцiї i якихось пiвтори сотнi «зелених» — справу зроблено. А взагалi якесь моторошне оточення. Будинок наче дещо осторонь вiд iнших, глибоко у поворотi вулицi. Значно веселiше жилося б, якби пiд руками була хоч якась зброя. Газовий пiстолет, наприклад. Для власного заспокоєння та впевненостi. До речi, також не важко. Знову-таки заява, довiдка про стан здоров'я…

Думки почали плутатися. Пригадалися сьогоднiшнi подiї в операцiйнiй. Його не можливо було врятувати, хай що там думають. Завтра приїде судмедексперт, ще раз розiтне усе, що вони там так старанно понашивали, i констатує несумiснiсть травми iз життям. Не буде тут якогось особливого «смороду». I все-таки неприємно — перший день на новому мiсцi почався iз «кадавера».

Вiзерунки на килимi вже починали зливатися в одне цiле i важко розрiзнялися чудернацькi завитки. Навiщо таке роблять на килимах? Можна ж просто — квiти, пейзажi… На одному з вiзерункiв йому примарилася вусата пика у шапцi з пасмами, щоправда, з одним вусом та оком. Справдi схоже! На iншому, трохи вище — профiль людського обличчя, причому якогось iндiанського типу: орлиний нiс, чорне довге волосся, та й колiр «обличчя» був червоняво-коричневий. Ну, вилитий iндiанець із вiдомих з дитинства фiльмiв, де усi головнi ролi виконував незмiнний Гойко Мiтiч. А в цього «індіанця» з килима форма тiла була спотворена. Воно й не дивно, адже його домалювала Стасова уява, особливiсть сприйняття. «Ручки» — дуже коротенькi, виструнчилися кудись набоки, наче вiн був птахом i ширяв десь у небесах, оглядаючи з висоти неосяжнi прерiї. Стас заплющив очi, а розплющивши, вже насилу вiдшукав його — вiзерунки килима усі переплелися.

Думки вiдступили.

VIII

Вона була не те щоб вродливою, але як жiнка викликала симпатiю. Гарно складена, з правильними рисами обличчя… Проте щось не дозволяло дивитися на неї саме як на жiнку — надто офiцiйна, надто пiдкреслено охайна, надто «нiме» обличчя i струнка сильна постава з розгорнутими плечима. На додаток погляд, надiйно захищений затемненими окулярами.

Кiлька офiцiйних слiв для привiтання i знайомства, дещо вимушена посмiшка. Але нiякого вiдчуття зверхностi, яке буває у жiнок при посадах, котрi крiм того ще й вважають себе досконалими.

Розтин закiнчився, судмедексперт поїхав. Тiло забрали родичi. Iсторiя хвороби Галiмулiна Вiктора Володимировича з оформленими висновками судмедекспертизи, прочитана кiлька разiв, лежала на столi у завiдувачки.

— Ну що ж… Маємо те, що маємо. Укотре намагаюсь дивитися на неї з позицiй тих, хто «риє» папери, i серйозних ляпсусiв не бачу, — вона вiдсунула iсторiю хвороби.

— Це тому, що нашому братовi не дано ставати на їхнi позицiї, — скривився Гащак.

— А он Стас Iванович каже, що навiть якби без голови привезли, однаково хоч хтось i хоч у чомусь має бути винним, — додав Нагiрний.

— Хе… — посмiхнулася Павловська. — Дiйсно. Хоча… таких нам уже привозили, якщо пам'ятаєте. Прорвемось i тут. Берiть, Богдане Петровичу, iсторiю, здавайте куди належить. А анамнез усе-таки треба ширше писати. Особливо у таких потенцiйно смертних випадках. Прокуратура не раз усе це читатиме, вони ж люблять подробицi. А ви — «падiння з висоти» i крапка.

— А що я їм маю легенду про Дедала та Iкара переповiдати? — обурився Богдан.

— Та нi, але хоча б — з якої висоти, при яких обставинах…

— А хтось мiряв? — стояв на своєму Нагiрний.

— А що все-таки вiдбулося? — втрутився Стас, почувши, як розгоряються пристрастi. — Я, чесно кажучи, у тiй метушнi навiть i не спитав…

— Ну ти що, не читав грецькі мiфи? — долучився Гащак. — Хотiв чоловiк до сонечка пiднятися, а мотор перегрiвся, от тепер ми i маємо отримувати «на горiхи», а родичi — ховати.

— Вiн був керiвником дитячої туристичної секцiї, поведений на дельтапланеризмi, — пояснив Нагiрний. — Ну i… Щастя забракло у вiдповiдальний момент.

— У вас тут не засумуєш, — почухав потилицю Стас. — Скiльки працюю, у цiлiй Вiнницькiй областi нiхто жодного разу з небес не падав. З дахiв бувало, а от з небес…

— А у нас так є, — махнула рукою шефиня. — Любить нам планида свиню пiдсунути. Ще вiд сказу не очухалися, маєш новий «подарунок».

Стас лише запитливо подивився на колег.

— Пiвтора мiсяцi тому, — пояснив Гащак, — пес покусав мужика. Привезли до лiкарнi, а вiн категорично вiдмовився щепитися. Ну не хоче, як його змусиш? Вiн як дiзнався, що при цьому пити не можна, навiть i чути не схотiв. Ну i… Пес, на лихо, скаженим виявився. Перший випадок у районi за двадцять п'ять рокiв. Прогримiли ми на цiлу область. Добре, що «дєдушка» Ратушняк такий дотошний i в мужика розписку взяв про відмову.

— Та все ж… — зiтхнула Павловська. — Усiм по доганi, усiх на КЕК[1]… Категорiї знiмати…

— Не слабо, — згодився Стас. — I що, помер чолов'яга?

— А що, у Вiнницi вiд сказу одужують? У нас же ж, висловлюючись твоєю мовою, якщо пацiєнт сам собi голову вiдiтне, то однаково лiкар винен, бо не зумiв переконати, що це шкiдливо, — прокоментував Гащак.

Довелося тiльки з розумiнням зiтхнути.

Кава з шефинею не вийшла.

— Ще встигнемо, Станiславе Iвановичу, — миролюбно сказала вона. — Ви ж не звільнюєтеся завтра! I ще прошу вас, якщо цього мiсяця оперуватимете уночi, на асистенцiю викликати мене. Не ображайтеся i не думайте, що це недовiра. Просто я вiдповiдаю за службу i звикла страхуватися.

А вечiр був насичений вiзитами.

Першим прийшов добродiй виразно алкогольної зовнiшностi. З тих, хто ще не дiйшов до стану худоби, але «живої води» вже потребував не менше нiж звичайної.

— А ви лiкар, так? — швидко i без вступу запитав вiн. — Ну, я знаю… Племiнник… Андрiйович розповiдав про вас. Ну… ми ж з ним друзi були. Нi, я молодший, але… ну, ми з ним шахiсти, так, у будинку культури…

Розповiдь iз використанням спецiальної термiнологiї про те, що покiйний був ледь не гросмейстером, обiцяла затягтися, тому довелося напряму запитати, що йому потрiбно.

— Вам загрожує небезпека, — випалив гiсть. — С-серйозна. Я казав — ми з Андрiйовичем дружили. Прийшов вас попередити.

Вiн промовляв окремими фразами, якi наче спочатку мали скластися у нього в головi, а потiм вилiтали з рота кулеметними чергами.

Мета його візиту намалювалася одразу. І все ж таки неприємний холодок у животі не забарився з'явитися після цих слів.

— I в чому ж вона полягає?

— Хто?

— Ну, небезпека.

— А… — вiн зробив незграбний жест i, взявши Стаса за лiкоть, повiв кудись у кут подвiр'я, хоч поруч i так нiкого не було. — Значить, слухайте… Потрiбно… маленьку допомогу. Двадцять гривень… — голос його стишився ще бiльше, а очi набули надзвичайно серйозного виразу. — Не менi, — вiн щиросердечно поклав руку на серце. — Людинi. За iнформацiю.

— А я гадаю, вам просто немає за що випити, — припустив Стас.

Запевнення чолов'яги, що вiн легко може взагалi не пити, довершили справу. Проте відчуття смоктання попiд грудьми не зникло. Нове оточення продовжувало демонструвати свою таємничу непривітність.

— Коли хтось комусь хоче допомогти, — повчав його Стас, ведучи до ворiт, — то робить це безкорисно. А дам я вам двадцятку — за годину тут черга стоятиме, i всi з застереженнями про небезпеку.

Пообiцявши ще прийти на знак дружби з померлим, алкаш забрався, не покращивши своїм вiзитом враження, яке вiд початку навiював цей будинок, зовсiм навпаки. Щось зайве, неприємне все бiльше намотувалося клубком на оцi його «спадкоємнi» справи. I вкладаючись на фамiльному диванi, Стас вiдчув цiлком зрозумiлi роздратування i злiсть, а також бажання наперекiр усьому прожити тут рiк, показавши пiсля цього руку не те що по лiкоть, по саме плече всiм винним у його зiпсованому настрої.

За роки фiгура господаря так витиснула диван, що пружини вигнулися, сформувавши улоговину, лежати за межами якої просто неможливо. Погляд знову вперся у килим. «Iндiанець» вiдшукався одразу. Довелося ще раз здивуватися схожостi вiзерункiв з профiлем людського обличчя, такого специфiчного.

— Привiт, — сказав йому Стас. — I на добранiч.

Усi квiти поруч сховали те, що бачилося учора, проте очi нашукали новi зображення. Наприклад, двi квiтки так розкинули пелюстки, що у комбiнацiї з їхнiми кольорами створювали враження двох людських фiгур. Стасовi чомусь здалося — студентiв минулого столiття, а може ще й позаминулого. Саме тим часам вiдповiдали їхнi зачiски й одяг. Уявилося, що це новорiчна нiч i вони веселяться, бiжать кудись, взявшись за руки.

Сюжет малюнка був доволi веселим, тому саме на ньому хотiлося й скiнчити цей черговий вечiрнiй «телесеанс», але несподiвано очi вiдшукали вище профiль старечого обличчя, яке, безперечно, належало жiнцi. Постать її виглядала незакiнченою, адже нiг, поза всяке бажання, скласти iз тих кольорових завиткiв не вдавалося. З твердим наміром заснути Стас займався цим довго i безуспiшно. Бабуся закiнчувалася десь на межi грудної клiтки i живота — хоч плач. Зате поруч iз нею одна з пелюсток нагадувала шоколадне морозиво на паличцi. Воно не було у неї в руцi — просто валялося поруч.

Потiм десь нижче проступила знайома «вусата морда» у кошлатiй шапцi. А вiзерунок нижче неї, що мав би бути листочками вiд цiєї квiтки, здався схожим на вухатого собаку якоїсь мисливської породи. Пес наче пiдняв морду i заводив на повну. Лише зараз Стас зловив себе на думцi, що дiйсно чує як виє собака. Десь по сусiдству нiяк не мiг заспокоїтися пес. Довелося пiдвестися i вiдчинити вiкно. Не причулося. Напевно, його побили або забули нагодувати.

«Дурдом», — промовив вiн сам до себе, натягаючи ковдру на голову.

IX

— От тепер уже ви повнiстю можете вважати себе членом нашого колективу, — посмiхаючись, промовила Свiтлана.

— А що, якби вам сьогоднi не «бабахнуло» е-е… вiсiмнадцять, то я б ще не мiг бути повноправним?

Оте «вiсiмнадцять» замiсть належного «тридцять» їй явно сподобалося, i старша медсестра мило щебетала про те, що у їхньому вiддiленнi звикли жити весело i не самою тiльки роботою. Отже чийсь ювiлей однаково б не забарився.

— Ну що, — зупиняючись, промовив Нагiрний, — тут розходимося. Молодi-нежонатi окремо, а такi як ми… — вiн багатозначно знизав бровами.

— Вам що, ще мало? — здивувалася шефиня. — Навiщо ж полишали?

— Та до жiнок, не до пляшки! — обурився Гащак. — Вiчно ви нас не так розумiєте.

— Станiславе Iвановичу, у нас у вiддiленнi найцiннiше — завiдуюча! — плiв далi Нагiрний. — Не дай Боже завтра не з'явиться на роботi, з тебе спитаємо, куди подiв. Довести до самого дому!

— Ну що ж — показуйте дорогу, Дiно Василiвно. Уперед! — весело промовив Стас, коли решта компанiї звернула у своєму напрямку.

— Та, власне, особливої потреби у цьому немає, — похитала головою Павловська. — Мене тут за десять рокiв кожний собака знає. Так що…

— …подорож нiчним мiстом у вашому товариствi може суттєво попсувати репутацiю, — докiнчив за неї Стас. — Нiяк не звикну до мiсцевої специфiки, пробачте.

— Ну що ви, — засмiялася вона. — Малося на увазi, що нiхто не образить. Якби я за таке хвилювалася, то пiшла б сама одразу. Вони вже хвилини зо три миють нам кiстки, можу вас запевнити. Думають, чи будете ви напрошуватися на чай i чи я погоджуся. А завтра зранку продовжать уже на роботi. Тож потурбуйтеся у першу чергу про власну репутацiю.

— Нормально, — вражено хитнув головою Стас. — Але я гадаю, така супутниця як ви, не може зiпсувати чиєїсь репутацiї. Тим паче, я у вас людина тимчасова.

— I на скiльки, якщо не секрет? — запитала вона, залишаючи комплiмент без уваги.

— Гадаю, рiк-пiвтора. Але не переживайте, я не з тих, хто вважає, що пiсля мене — хоч потоп, — заспокоїв її Стас.

— Приємно чути, — вона зупинилася. — Ну, дякую. Тут менi вже дiйсно два кроки.

— А що я скажу завтра колегам? — не згодився Стас. — Ви не переживайте, напрошуватися до начальства не в моїх принципах.

— Скажете, що довели. Не ображайтесь. Дiйсно не треба. Це у ваших iнтересах. Якщо пiдуть чутки, що ви проводите мене додому, медсестри обходитимуть вас десятою дорогою. Залишитеся на голодному пайку.

— Вас злякаються, — припустив Стас.

— Саме так. Вони мене бояться.

— Що ж, дякую. Це порядно з вашого боку — не позбавляти колегу приємних моментiв життя. Постараюся i вам вiдплатити тим же.

— До завтра, — промовила вона. — Веселитися ми любимо, але другого дня працюємо без скидок на учора.

Свiй будинок вiн побачив ще здалеку, та збагнув не одразу. А коли зрозумiв, ноги зупинилися самi. Будинок наче виступав iз темряви, тому що заднiй кут його був освiтлений. I свiтло це лилося… з вiкна на його заднiй сторонi. Це мала бути порожня кiмната.

Обережно, не кляцнувши хвiрткою, вiн зайшов у двiр, i, ступаючи тихо, обiгнув рiг будинку. Освiтлене вiкно шкребонуло по нервах, i без того напружених. Стас вiд розгубленостi притулився спиною до стiни. Хтось побував усерединi i увiмкнув свiтло. А може вiн досi там?

На вiкнi освiтленої кiмнати не було фiранок, адже Стас її не використував. Вiн узагалi кiлька днiв не заходив туди i просто не мiг увiмкнути свiтла. Стати на високий фундамент i, взявшись за пiдвiконня, зазирнути туди?

Нiкого.

Повернувшись, вiн тихо залiз до багажника машини i витяг важку монтировку, а потiм, так i лишивши кришку вiдкритою, пiднявся на ґанок. Серце збиралося вискочити, коли взявся за дверну ручку. Ну!

Дверi зачиненi. Ключ провертався тихо i все-таки… Якщо там хтось є, це мають почути. Дверi вже не рипiли, змащенi кiлька днiв тому, i Стас переступив порiг. Вiн просувався повiльно, вмикаючи свiтло у кiмнатах. Порожньо. На пiдлозi у тiй самiй кiмнатi лежав маленький зiжмаканий папiрець, якого ранiше не було.

Стискаючи у руцi металеву зброю, Стас обiйшов усе, заглядаючи скрiзь, де могла б сховатися людина. Вiн був сам. Дзвiнок до Олега зайняв кiлька хвилин, пiсля чого на мобiльному висвiтився номер «102». А поки до будинку пiд'їхав мiлiцейський «газик», Стас устиг обiйти ще раз кiмнати i переконатися, що нiхто за його вiдсутностi не допомiг йому порушити умови заповiту. Меблi були чiтко на своїх мiсцях, як i килими на стiнах, як i люстри на стелях.

Слiдчий мiсцевого вiддiлку внутрiшнiх справ капiтан Чепурний уважно вислухав усе, пошкрiб потилицю пiд кашкетом i сказав:

— Я вас розумiю, пане лікарю. Менi б також не сподобалося, якщо б хтось увiйшов до хати за моєї вiдсутностi. Але послухайте мене. Ви кажете, у вас нiчого не пропало. Так?

— Начебто, — погодився Стас.

— I це не дозволить вiдкрити кримiнальну справу, навiть якщо ви напишете заяву.

— Що ж, будь-кому дозволено уночi вдиратися до мого житла? — запитав Стас.

— Звiсно, нi. Але у вас, наскiльки я зрозумiв, немає конкретної пiдозри, хто б це мiг зробити, — капiтан був на диво логiчним.

Стас лише розвiв руками. У нього справдi не було припущень щодо цього, крiм хiба що думки про те, що старушенцiя могла мати ключ i зайти понишпорити, поки майбутній господар працював. Та за вiдсутностi незаперечних доказiв конфлiктувати з нею не хотiлося.

— Навiщо додавати нам зайву роботу, якщо успiху однаково не досягнути? Повiрте, з цього папiрчика неможливо дiзнатися, хто заходив до хати, якщо взагалi заходив, — Чепурний запитливо подивився на господаря.

— Якщо ви натякаєте, що я сам забув вимкнути свiтло, — промовив Стас, — то це вiдпадає на усi сто.

— Нiчого я не натякаю, — виправився старший наряду, — просто малюю вам конкретнi перспективи.

— Менi також не хочеться марної роботи, — згодився з ним Стас. — Але той, хто приходив, мав якийсь певний iнтерес. I хтозна що може статися далi. Тому я все-таки залишу заяву. Це по-перше. А по-друге, пробачте, я дилетант у вашiй справi, але вiдбитки пальцiв з вимикача можете зняти? Що як у мене потiм з'являться конкретнi пiдозри? Що як завтра я побачу, що все-таки щось пропало?

— Гаразд, — невпевнено знизав плечима капiтан. — Тiльки отримати щось толкове iз замацьканого вимикача навряд чи вдасться. Його не раз торкалися руками, в тому числi й ви. Як бажаєте, лiкарю. А чисто по-людськи я б вам порадив принаймнi замiнити замки у дверях. Коли вже тут таке коїться…

У будинку запанувала тиша. Час думати про сон. Знайшовши у кладовцi металевий лом, Стас похилив його на вхiднi дверi. Якщо б їх раптом вiдчиняли, залiзяка мала загуркотiти так, що прокинувся б i мертвий. Узагалi ситуацiя була iдiотська. Роздратування запанувало над ним. «Рiк я тут проживу, що б ви не робили», — подумав Стас, кладучи пiд подушку туристичну сокиру, яка також завжди їздила у багажнику.

Та вкластися так швидко не судилося. Задзижчав мобiльний. Номер невiдомий. Хто б це в таку пору…

— Алло?

— Станiславе Iвановичу? Доброго вечора. Пробачте за пiзнiй дзвiнок, сподiваюся, ще не вклалися.

— Збирався, — не конче привiтно буркнув Стас. — Хто це?

— Ми з вами ще не знайомi, — прозвучало у вiдповiдь. — Але познайомимось обов'язково. I не тiльки…

— Ми познайомимось зараз, iнакше я не говоритиму. Хто ви?

— Пане Станiславе, не гарячкуйте, — швидко заскоромовив невiдомий. — З певних причин я ще не можу назватися, але хотiв би вас застерегти…

— До побачення, — Стас роздратовано перервав розмову.

Телефон дзвонив раз за разом. Божевiлля та й годi. Стас ще раз вiдповiв.

— Не гнiвайтеся, Станiславе, i не кидайте слухавки! Лише кiлька слiв! Я ваш потенцiйний покупець. Моя цiна буде найкращою, тому…

— Будинок не продається, — чiтко по складах вимовив Стас. — Нiколи. Нiкому. Взагалi.

Бажання жбурнути трубкою у дверi не належало до розумних. Зовсiм вимкнутий телефон тихо ліг пiд подушку. Галич виявився важким мiстом, i живуть тут важкi люди.

Сон як рукою зняло, тому думки у головi почувалися надiйно i безпечно. Їх не чекала миттєва смерть вiд того, що господар раптово порине у сон. Отже, перше — зробити дозвiл на зброю, хоча б газову. Друге — замiнити замки у вхiдних дверях. А далi — хай ця «нечисть» казиться скiльки хоче. Подумавши ще трохи, Стас вирiшив-таки повiсити у хатi образи. У такiм дiлi будь-який додатковий козир стане при нагодi. Завтра…

«Iндiанець» вiдшукався першим. Розправивши рученята-крила, вiн оглядав з висоти землю, гордовито пiднявши голову. Другою знайшлася стара. I о — диво! Як можна було не побачити їх одразу? Ноги були при нiй! Щоправда, «росли» вони доволi дивно, пiд кутом майже дев'яносто градусiв, тому i важко визначалися. Ноги виглядали доволi пристойно, хоча фiгура жiнки через таке їхнє розташування здавалася переламаною пiд прямим кутом, i якщо б нахилялася уперед, то сприймалася б цiлком природно, адже є у наших селах такi згорбленi бабусi, яким уже нiколи не розiгнутися. Її ж фiгура нахилялася назад. Такого Стасовi у життi бачити ще не доводилося.

Потiм знайшовся дядько у кошлатiй шапцi з псом, що заводив до мiсяця. Студентiв довелося шукати довго. Очi вже злипалися, коли вони вiднайшлися — у самому низу. Тiльки тепер здавалося, що вони б'ються. Один — кучерявий i гладший був у тiй самiй позi. Зате другий, у старомодному капелюсi хтозна-яких часiв наче наскакував на нього, б'ючи кулаком. Як не намагався Стас глянути на цей фрагмент iнакше, картини новорiчної розваги не вийшло. Очi заплющувалися, i хоч вуха пiдсвiдомо чекали гуркотiння залiза по пiдлозi, сон поступово огорнув свiдомiсть.

«Пiшли ви усi…» — подумалося наостанок.

Х

Дзвiнок з прокуратури не став несподiванкою. Завiдувачка увiйшла до ординаторської i запросила до кабiнету — телефонував сам районний прокурор. А за хвилину з'ясувалося, що телефонною розмовою не обiйдеться.

«Закон» в особi Володимира Мамчура прибув швидко, за якихось десять хвилин. I поки його вагiтна донька була на УЗД та її оглядав гiнеколог, вiдбулася розмова наодинці в ординаторськiй, благо усi iншi встигли розiйтися.

— Я взагалi-то у дружнiх стосунках iз панi Дiаною, — по-дiловому посмiхнувся прокурор. — Тому й до її колег особлива увага. У нас вже кiлька днiв лежить ваша заява. Поясню вам, якщо ви не зовсiм у курсi — те, що з вами вiдбулося, квалiфiкується як злочин проти особи i називається незаконним проникненням у ваше житло. I займається цим не мiлiцiя, а прокуратура. Справа потрапила до нашого молодого працiвника, i коли я дiзнався, що ви працюєте разом з Дiаною Василiвною, вирiшив зустрiтися, до того ж, менi однаково потрiбно було сюди.

Стасу довелося лише подякувати.

— Так ось… — рухаючи широкими вилицями, вiв своєї Мамчур. — Сказати по правдi — шансiв жодних. Навiть якщо я вiзьму справу пiд свiй контроль. Перевiрити усе мiсто на iдентичнiсть вiдбиткiв пальцiв тим, що у вас на вимикачi, не реально. Конкретно ж ви нiкого не пiдозрюєте. Справу однаково буде закрито за недоведенiстю. Вам з цього якась користь?

— Хто знає, — невизначено протяг Стас. — Як карта ляже у майбутньому. А раптом складеться так, що ви ж самi й запитаєте мене: «Були передвiсники проблем, то чого ж ви не зверталися?».

— Я розумiю… — примружив очi прокурор. — Повiрте, я усе розумiю. У нас тут маленьке мiсто, навiть мiстечко, у якому важко щось приховати, як би не хотiв. Але… Можливо, менi вдасться допомогти вам. Ви згоднi, щоб наша сьогоднiшня розмова мала, скажiмо так, приватний характер?

Свiтлана увiйшла до ординаторської, несучи двi чашки кави.

— Я гадаю, це вiд вашої чарiвної шефинi, — зрозумiв Мамчур. — Оскiльки сама старша медсестра несе.

— Вгадали, — посмiхнулася вона. — Смачного.

— Нехай, — згодився Стас. — Давайте неофiцiйно. Я вас слухаю.

— Пане Ковач, — налiг на стiл прокурор, — скажiть менi, у ваших планах продати цей будинок? Я правий?

— Ну, хай там що, зробити цього зараз я не можу, — посмiхнувся Стас.

— Але хотiли б, — у свою чергу хитро скривився Мамчур. — Якби могли… Ну i звiсно, якби вам запропонували кругленьку суму.

— Ну, не виключено…

Цей чиновник з широким обличчям вiв розмову впевнено i точно. Ухилятися було важко. А говорити про такi речi, ще й з такими людьми…

— Отже, двi умови, — продовжував гiсть, — щоб чимало дали i щоб це стало юридично можливо. Почнемо з першої. Скiльки б ви хотiли отримати за будинок?

— Поняття не маю, — розвiв руками Стас. — Я у цьому дилетант. Потрiбно консультуватися, зважувати, порiвнювати рiзнi пропозицiї… Ви ж розумiєте — справа серйозна, йдеться про чималi грошi.

— Розумiю, — погодився Мамчур. — А у скiльки, пробачте за таку обiзнанiсть, оцiнив будинок ваш друг i мiй незнайомий колега, який приїжджав з вами iз Вiнницi?

— О, яка обiзнанiсть, — здивовано хитнув головою Стас, накидаючи зайвих десять «кускiв». — Тисяч п'ятдесят, казав.

Та реакцiя прокурора виявилася зворотною.

— Не буду вас вводити в оману. Можливо, будинок вдалося б продати i дорожче. Може ще зо п'ять тисяч виграли б. Але! Рiк чекання i дуже непевнi умови заповiту. Хто зна, як ще повернеться i яку паперову тяганину доведеться витримати. А вже є люди, готовi виплатити вам отих п'ятдесят п'ять. Ви чули — вже, негайно.

— Але ж я не маю права продати будинок, я…

— Знаю, — Мамчур застережливо пiдняв палець, допиваючи каву, у той час як друга чашка залишалася ледь надпитою. — Знаю! А цього i не вимагається. Достатньо, щоб ви тiльки припинили бути претендентом. Оце все, що вас обходить.

— А як це? — не зрозумiв Стас.

— Дуже просто. Ви оформляєте нотарiально розписку, що отримали вказану суму за майбутнє вiдчуження будинку на користь конкретної людини, i у день повного вступлення у право власностi зобов'язуєтеся передати його безкоштовно цiй людинi, оформивши вiдповiдний пакет документiв. Отримуєте п'ятдесят п'ять тисяч, як тепер модно казати, зеленню i їдете додому. Ну, механiзм, який унеможливлює, щоб вас при цьому, як кажуть, «кинули» — це вже деталi. Не довiряєте нам — кличте свого друга пана е-е… Олега, якщо не помиляюся… Словом, для юристiв це справа технiки. Ось i все.

— А людина ця, треба думати, ви? — дивлячись йому в очi, запитав Стас.

— А для вас це має значення? — здивувався прокурор. — Вам потрiбнi грошi, або?… Хоча, якщо питання принципове, то скажу — нi, не я. I навiть не сват i не брат. Сподiваюсь, ви не ставитимете питання про мiй iнтерес у цiй справi. Це вже зовсiм безглуздо. До речi, пiдкреслю ще раз головний ваш зиск: грошi ви отримуєте одразу. I далi для вас не має значення — вдереться хтось у дiм i переставить меблi чи нi. А так — попереду ще рiк хвилювання.

Рука сама потяглася до потилицi. Грошi давали йому вже. Практично. Але…

— Дякую за пропозицiю, — намагаючись здаватися незворушним, промовив Стас. — Але у таких справах не прийнято давати вiдповiдь отак одразу. Скажiмо так, на дев'яносто дев'ять вiдсоткiв я згоден. Проте… напевно, кiлька днiв доведеться почекати, щоб остаточно вмер отой мiй хробак сумнiвiв. Не щодня ж такi угоди укладаються.

— Звiсно! — пiдняв обидвi руки прокурор. — Ось моя вiзитiвка. Чекаю вашого дзвiнка. А справа… Нехай веде, я думаю, мiй молодий спiвробiтник. Однаково з неї нiчого не вийде. Але моє сприяння завжди i в усьому!

Лише у курилцi згадалося. У кишенi, де мали лежати цигарки, пальцi намацали тверде. Мобiльний! Диктофон ще працював. «А чи потрiбно?» — так думав Стас десять хвилин тому, вiдчиняючи дверi ординаторської, де чекав Мамчур. «А хiба важко?» — вiдповiв тодi сам собi. Тепер привiд порадiти власнiй завбачливостi. Усе навколо наче вкрите мороком. Хтозна, куди ще поверне, тому запис неофiцiйної розмови з прокурором не буде зайвим. Голос Мамчура чувся на диво чiтко, час запису зазначений, свiдки зустрiчi також є. Нехай лежить. I нехай знають, що вiн не такий простак.

ХI

Останнiй шов накладався у повнiй тишi, утворивши рiвненький рядочок разом iз попереднiми.

— Усе, — задоволено промовив Стас. — А ви боялися. Ну що, болiло?

Вона лише заперечливо похитала головою.

— Стасику Iвановичу! — поруч молитовно склала руки Анжела. — Ну я побiгла, будь ласка! Я ж потiм, як автобус пропущу, пiшки до села йтиму шiсть кеме, а скоро темно!

— Iди вже, — скривився Стас. — Бо дiйсно, ще хтось причепиться дорогою, матиму потiм на совiстi…

— О! — картинно вигукнула медсестра. — Та якби я знала, що хтось причепиться, де б я просилася! Дiждеш тут — причепляться…

— Iди-iди. Справимося удвох? — останнє призначалося пацiєнтцi.

— Та наче вже справилися, — полегшено зiтхнула та. — Дякую.

— Нi, ще пов'язка, не поспiшайте. Я зараз вам по блату — маленьку, елегантну, таку, як вашi пальчики.

— А який у нас iз вами блат? — не зрозумiла вона.

— Ви ж менi довiдку виписували у районнiй радi, — здивувався Стас. — Що, забули?

— Нi. Я гадала, ви такого не пам'ятаєте.

— Ну що ви… — цiлком законний сарказм так i пер з лiкаря. — Ви ж мене двi доби маринували. I по третьому колу запускали. За папiрець розмiром десять на п'ятнадцять — ще менший, анiж листок медичної картки. Гадав, не вийду iз ваших стiн. Як тут забудеш? До того ж, у нас, лiкарiв, знаєте, особлива любов до бюрократiї.

Стас промовляв окремими фразами, поправляючи на її тендiтнiй ручцi пов'язку, а потiм хитро глянув на пацiєнтку. Вона зашарiлася, а погляд вперся у забинтовану руку.

— У нас такi закони, — кисло промовила вона. — Ми мусимо…

— А у нас ще дурнiшi закони в медицинi! — повчально заперечив Стас, — взагалi дебiльнi. Але ми намагаємось робити так, щоб у першу чергу пацієнту було добре. До того ж… Гаразд, не морочтеся. Просто у мене абсолютна пам'ять на вродливих жiнок. То посмiхнiться, панi Олено! Приймайте роботу!

Вона сiла, пiдтримувана ним за спину, але одразу подалася назад.

— Олено Петрiвно! О-о… Ми ж так не домовлялися. Ну…

Перекидаючи скляночки у шафi, Стас розкрутив нашатир i пiднiс їй до носа. Ляскати по таких щiчках не пiднiмалася рука, тому, намочивши серветку, вiн тер їй за вухами i обличчя.

— Ну… чого це ви? У власному кабiнетi така рiшуча, а у чужому…

За п'ять хвилин вона вже сидiла на стiльчику, заплющивши очi i опустивши низько голову, як велiв Стас.

— Ну, що?

— Здається, минає.

— Я ж просив не дивитися туди, на руку, а ви…

— Та нi, це не вiд того, — вона розплющила очi i легенько струсила головою, а зустрiвши запитливий погляд лiкаря, пояснила тремтячим голосом. — Менi стало погано вiд ваших невчасних дорiкань, мiж iншим.

Великий палець був надiйно забинтований, тому її спроби вдягнути чобiтки однiєю рукою виявилися безуспiшними. А часте дихання свiдчило, що цiєї неприємностi на сьогоднi може бути через край.

Стас присiв перед нею i взяв чобiток у руки.

— Хочете влаштувати менi урок доброго ставлення до кiнця? — запитала вона.

— Нi, — у тон їй вiдповiв Стас. — Хочу використати службове становище з корисливою метою. Вдягнути чобiтки на такi нiжки в iншiй ситуацiї менi навряд чи свiтить.

— Отже, збираєтеся комплiментами загладити провину.

Стас мiг заприсягнутися, що одна її брова при цьому картинно вигнулася.

— Хочу, — радiсно промовив вiн, посмiхаючись. — Але вам, паперовим бюрократам, цього не зрозумiти. Ну як, не тисне пов'язка? А чобiтки?

Вона не стрималась-таки i посмiхнулась у вiдповiдь.

Олена стояла внизу бiля його машини, але при наближеннi Стаса ще раз запитала:

— А може я все-таки сама?

— Сiдайте, хвора, ви блiдi, наче крейда.

У Галичi немає де розiгнатися. Машина, так i не набравши швидкостi, зупинилася бiля двоповерхового будинку на кiлька квартир. Власне, водiй i не намагався тиснути «по газах» — крутив вуличками пiд керiвництвом гарненької пацiєнтки, хоч i без того розумiв, куди їхати.

— У вас хоч є хто вдома? — запитав Стас, облишаючи жартiвливий тон.

— Так. Я кiмнату винаймаю. А господиня моя завжди вдома.

— Стервоза? — з розумiнням запитав Стас.

— Ну чому! — не згодилася Олена. — Нi. Навпаки. Дуже порядна i приємна жiнка. I до мене добре ставиться. Ми разом уже багато рокiв.

— А можна щось вас запитати? Маєте з десять хвилин? Хочу ще раз скористатися службовим становищем.

— Звiсно!

— Ви там близько до оформлення всiляких паперiв, — почав Стас. — Скажiть, часто у вашому мiстi продають i купляють нерухомiсть?

— Пояснiть запитання, — не зрозумiла дiвчина. — Що конкретно вас цiкавить?

— Що легше у Галичi — продати чи купити будинок?

— Звiсно, купити! — здивувалася вона. — Люди особливо грошей не мають. Хiба одиницi. А продати… Купа пропозицiй. Народ за кордон виїжджає. Помирають. Ви ж знаєте, що народжуванiсть у нас менша вiд смертностi. Населення зменшується щороку. От вам i ринок нерухомостi. Продають багато, купляють — одиницi. Я особисто знаю кiлькох, що вже роками продають. За безцiнь не хочуть, а пристойну цiну хто запропонує! Он мої знайомi вже два роки оголошення скрiзь виставляють.

— Хмм…

Iнформацiя викликала рiй думок. За iснуючої у мiстi ситуацiї, з якоїсь такої особливої причини «будинок з привидами» бажали придбати багато людей. I усi претенденти обiцяли не образити. Натомiсть, сам дядько, складаючи заповiт, не бажав, щоб дiм продався отак зразу. Чого раптом?

Не iнакше, обставини, яких вiн ще не знає.

— Отже, чобiтки вам знiмуть, — вирiшив Стас. — Що ж, я радий, що є кому про вас подбати. А ви можете менi зателефонувати? Сьогоднi. Щоб я не хвилювався.

Вона вагалася якусь секунду, а потiм запитала:

— Ви що, за всiх пацiєнтiв так переживаєте?

— А ви впевненi, що хочете бути «як всі»?

Вона не знайшла, що вiдповiсти, i лише коротко глянула на нього. Стас вiдкрив бардачок i потягся за блокнотом. Було пiзно, вона вже побачила. Масивний, чорного кольору пiстолет одразу кинувся в очi Оленi, вiдбиваючись у них подивом i навiть переляком.

— Вiн не справжнiй, — заспокоїв її Стас, беручи до рук свою нову «iграшку». — Газовий. Засiб самозахисту, про всяк випадок. Подзвоните?

— Добре, — вiдповiла вона, ховаючи листок. — Дякую вам за все. Я дуже боялася. Ви… добра людина.

— I на тiм спасибi.

Олена вже трималася за ручку дверцят, але пiсля останнiх його слiв вiдпустила її i здоровою рукою вийняла iз сумочки гаманець.

— Ви що робите? — взявся за голову Стас. — Я ж зовсiм не те мав на увазi. З вами не скучиш. — I, зустрiвши її нерозумiючий погляд, пояснив: — Просто ваш комплiмент у вiдповiдь м-м… не зовсiм рiвноцiнний. Мої були м-м… значно вагомiшi.

— А я гадаю, навпаки, — серйозно сказала вона. — Вродливих жiнок багато, добрих людей — не дуже. До того ж, це не комплiмент.

Заходити до будинку, маючи у кишенi зброю, було набагато спокійніше. Нехай на дверях тепер стояли новi замки, нехай пiстолет був лише газовий — однаково. Психологiчна пiдтримка — велика рiч. Щоразу заходячи, Стас незмiнно проробляв одну й ту саму процедуру — огляд усiх примiщень на наявнiсть стороннiх людей, а потiм, вже у зворотнiй послiдовностi, — на наявнiсть змiн iнтер'єру. Лише пiсля отримання негативного результату дозволялося вiдпочивати.

Вечiр був приємний. Спогади — хвилюючими, а внутрiшнiй стан якимось… студентським. Здавалося, що повернулася юнiсть. Його навiть не надто хвилювало питання обходу будинку. Зателефонує чи нi. Дiйсно студентство — iнакше не назвеш. Дитячий садок. Але приємно. Газети не читалися. Приготував вечерю, вимив машину, тодi повечеряв. Телефон мовчав.

Емоцiї вляглися. Не буде нiякого дзвiнка. Вона не з тих. Завтра прийде i вдаватиме, що не було нiякої домовленостi. А якщо запитати, скаже, що заснула або не було грошей на рахунку. Бiльшiсть жiнок такi, особливо на периферiї. Не дай Боже дати привiд для сподівань.

Але студентська юнiсть давно минула. Звiсно, тодi вiн ще довго чекав би, можливо, навiть до ранку i тiшив би себе надiєю, що ось-ось… Постеливши, Стас поставив телефонний дзвiнок на максимум i влiгся. Заради цiєї пацiєнтки вiн не вiдмовився б прокинутись будь-якої години вночi.

Обличчя Олени нiяк не згадувалося. Зате чобiтки… Та й нiжки стояли перед очима. А руки добре пам'ятали тонку замшу. Стас повернувся до стiни, намагаючись вiдiгнати картину. Так не заснеш. Аби вiдволiктися, очi почали вишукувати знайомих персонажiв його «вечiрньої казки». Ось вiн, iндiанець, як завжди знайшовся першим. Гордовитий профiль його обличчя не змiнився. Другим вiдшукався одновусий мужик у шапцi зi своїм псом. Знайшлася i стара з морозивом, зiгнута назад. А от студенти кудись подiлися. Стас пам'ятав приблизне мiсце, де вони бiгли, але там зараз були тiльки пелюстки й листочки. Напевно, сьогоднi не судилося йому остаточно встановити — б'ються вони чи все-таки святкують. Але вiн вперто шукав, оскiльки сам сьогоднi був наче студентом. Замiсть цього ще нижче, в одному з вiзерункiв вiн побачив фрагмент фiгури людини у гуцульському вбраннi. Кептарик з облямівкою i свiтлi такi штани, на якi примотані ремiнчики вiд взуття. Ну, вилитий гуцул!

Стас поступово знаходив бiля нього фрагменти iнших «гуцулiв», адже усi пелюстки цiєї квiтки мали однаковий свiтлий вiдтiнок, майже бiлий. От тiльки в iнших пелюстках ледь вгадувалися лише окремi фрагменти людських фiгур — щось було схоже на руку, щось на ногу i усе перемiшано, наче у добротнiй мазнi авангардистiв. Але той, перший, був майже цiлий. Не вистачало тiльки… голови. I раптом Стас побачив, що якраз головою i є той незрозумiлий предмет, який «гуцул» тримає у зiгнутiй руцi — так, наче вiйськовий кашкет на траурнiй церемонiї. Нi, краще вже нехай стоять перед очима нiжки Олени. Сон почав огортати свiдомiсть.

Мить, коли вiн почув цей звук, вiдбилася десь глибоко i назавжди. Усе нутро раптово здригнулося, наче груди i живіт різанула ударна хвиля, пiсля якої утворюється вакуум. Цей вакуум продовжував гидко смоктати, навiть тодi, коли Стас переконував себе, що йому причулося. Дiйсно, сьогоднi день повернення у дитинство. Лише пiдлiтки бояться, що хтось є на даху, коли по ньому стукають дзьобами ворони.

Але це не були ворони. Хтось перейшовся впевненими кроками по горищi. Шлак рипiв пiд його ногами i кроки рухалися з одного кута над головою в iнший. Руки одразу стерпли, але зумiли вiдшукати зброю пiд подушкою i пересмикнути затвор. Клацнуло доволi гучно i Стас затримав подих. А вiн ходив. Потiм щось посунулося. Слабенько грюкнуло у кутку над стiною. Поклавши пiстолет поруч, Стас швидко одягнув штани.

На горищi хтось був. Дарма, що у це досi не вiрилося. Кроки застигли десь посерединi, над свiтильником, а потiм рушили убiк i стихли. Напевно, вiн пiшов по стелi за межi кiмнати. Рука сама потяглася до телефона. Пальцi набрали «102».

— До мене вдерлися стороннi люди, — тихо промовив Стас, називаючи адресу. — Прошу приїхати, негайно.

— Це ви, лікарю? — пролунало у вiдповiдь. — Ми вже їздили до вас. Що, знову? Може вам здалося?

— Вони зараз тут, — ще тихiше сказав Стас. — Я прошу.

— Гаразд, їдемо, — пiсля секундного роздуму вiдповiв черговий.

У кiмнатi стояла мертва тиша. Стас нерухомо сидiв на диванi i лiчив хвилини. Зараз. Той, хто був на горищi, пiдiйшов до стiнки з килимом i застиг над нею. Кроки стали такими, наче вiн крався. А потiм твердо пройшовся до iншої стiни. Навiть було чути, як черевики шаркають по бетону i звук вiддаляється. Зараз вiн побачить у вiконце, як пiд'їжджає мiлiцейська машина. I тодi… Що? Не полiзе ж через нього! Маленьке вiкно серед голої вертикальної стiни на шестиметровiй висотi! Вiн кинеться донизу, i навряд чи його стримають дверi, що ведуть на горище. З ним доведеться зустрiтися.

Звук мотора з'явився зненацька, Стас одразу кинувся до вхiдних дверей, вiдчиняючи їх та обертаючись до входу на горище. Вони йшли не кваплячись — троє з чергового наряду. Одного Стас упiзнав ще з тiєї ночi, коли хтось вдирався до хати.

— Що там, доктор? — запитав старший лейтенант, скосивши очi на пiстолет у руцi господаря.

— На горищi, — промовив Стас, вказуючи на дверi.

Один за одним вони полiзли туди. У животi ще вiдчувався вакуум, а у грудях далi товклося. Ну! Очi прикипiли до отвору дверей та сходiв, коли почувся стукiт нiг мiлiцiянтiв, якi поверталися.

— Ну i хто там є? — запитав старший наряду.

— Що — нiкого?! — тiльки й вимовив Стас.

У вiдповiдь усi троє розвели руками. Стас прожогом майнув догори. Сховатися тут поза всяке бажання не було де. Просто не було! Старший пiднявся удруге. Засуви на вiконцi були надiйно замкнутими. Залишалося шкребти голову i ходити у розпачi самому тим же маршрутом, де п'ять хвилин тому гуляв iнший. А у цьому Стас не сумнiвався й зараз. Вiн навiть прочинив дверцята димоходу, якi також виявилися зачиненими з боку горища, отже, у димоходi також нiхто не мiг сховатися. Але Стас усе-таки запхав голову i посвiтив лiхтарем униз i догори. Менти стояли поруч i дивилися на нього з явною цiкавiстю.

— Лікарю, ну ви задоволенi? — запитав нарештi старлей, не приховуючи посмiшки.

— Вiн був тут! — вигукнув Стас. — Ходив, розумiєте?! З кiнця в кiнець! I оцей шлак, яким засипанi панелi, рипiв пiд його ногами! То в тому кутi, то в тому! Я тверезий! I галюнiв у мене не буває!

— Ну i де ж вiн подiвся? — спокiйно запитав сержант.

— Не знаю! Може, вiн по даху ходив?

— Докторе, подивiться, який нахил даху. Дах оцинкований. Неможливо. А якби i був хтось на даху, бляха б гримiла! Ви нiколи не чули як гримить покрiвельна бляха?

— Я тiльки можу сказати, що вiн ходив тут, — безпорадно розвiв руками Стас. — Може встиг вискочити, поки я вам дверi вiдчиняв? Але куди ж тодi…

— Ну, гаразд, — згодився черговий. — У вас також бувають безпiдставнi виклики, я знаю. Така вже наша з вами робота. Я гадаю, ми не будемо його фiксувати, потiм стiльки вiдписок…

— Будемо! — вигукнув Стас. — Повторюю: у мене немає галюнiв. Я чув, що там хтось є. А куди вiн подiвся… я не знаю. Але там хтось був, тому виклик прошу зафiксувати.

Вони ще кiлька хвилин безуспiшно вмовляли його i пiшли.

— Документи хоч у вас у порядку на цю «iграшку»? — запитав на прощання старлей, ще раз кинувши очима на пiстолет.

— Можу показати.

— Та нi, ми вам вiримо.

— Сподiваюся, що не тiльки у цьому, — промовив Стас, зачиняючи дверi.

Телефон рiзонув по вухах дзвiнком, поставленим на максимум. Тiло вiдреагувало миттєво. Нерви нiкудишнi.

— Станiславе Iвановичу, це Олена. Пробачте, ради Бога, я, напевно, розбудила вас.

— Нi, — вiдповiв Стас. — Щось сталося? У вас проблеми?

— Нi, все гаразд. Просто я була вимучена, випила таблетку вiд болю i заснула. А прокинулася щойно i… розумiю, що пiзно, але ж обiцяла.

— Дякую, — сказав Стас. — Я дiйсно чекав. Як ваша рука?

— Зараз нормально. А… у вас нiчого не трапилося?

— У мене? А чому ви питаєте?

— По голосу здалося, — тихо сказала вона. — Напевно, все-таки ви спали, а я розбудила.

— Хм… Ви до всiх така уважна? — ухилився вiд вiдповiдi Стас.

— А ви… — вона не наважилася повторити його вiдповiдь.

— Нi, не хочу я бути «як усі». Дякую, що подзвонили. Приходьте завтра, коли вам зручно.

Стас поклав слухавку. Вiн мрiяв про цю розмову вiдтодi, як мила пацiєнтка вийшла з машини. Але зараз дзвiнок був недоречним i спiлкування не вийшло. У нього iншi проблеми. Бажана розмова не принесла полегшення. Роздратованiсть не дасть заснути — сто вiдсоткiв.

Що це було?

Будинок наче не хотiв виконувати останню волю господаря i приймати його. Маячня… З яким задоволенням вiн здер би зараз цей килим, щоб ота безголова чортiвня не крутилася в уявi! Правий бiк тиснули пружини i про сон навiть не думалося. Що, що робити? Купити ноутбук. Термiново. Набрати комп'ютерних iграшок i товкти по клавiшах. Воно вiдволiче. Захоплює — не те слово. Але ранiше на це завжди бракувало часу. Комп'ютер громiздкий, не менший вiд телевiзора. Потiм прийде яка зараза i доколупається, що це змiнило iнтер'єр кiмнати. А ноутбук лежатиме у сумцi будь-де.

Щось заскрипiло i кроки перейшлися по стелi чiтко й неквапно. По-хазяйськи. Вiн став у протилежному кутку, потовкся, гримнув чимось i пiшов убiк Стаса. Над диваном зупинився. I тепер стояв просто над головою. Усе. Запала тиша, тiльки гупало, загрожуючи вискочити, власне серце. Чому вiн стоїть саме тут? Чому?

Вони застигли обидва. Один зверху, другий унизу. Це скидалося на змагання — хто витримає. Не витримав Стас. Вiн пiдвiвся, вдягнув штани, перейшов i сiв у крiсло у протилежному кутку. Було тихо. А потiм той, на горищi, знову почав ходити. Знову завмер i… Звук, який пролунав потiм, не можна було сплутати нi з чим — байдуже, що їх роздiляло бетонне перекриття!

Вiн кашляв. Це був кашель.

Рука стискала пiстолет, а думки хаотично скакали у головi. Хай там що сталося годину тому, коли прибув наряд мiлiцiї, а зараз Стас не сумнiвався нi на йоту — на горищi людина. Кроки рушили убiк сусiдньої кiмнати i стихли надовго. Вiн давав змогу прийняти рiшення. Вiн був там.

Стас не уявляв, що йому скажуть, якщо ще раз зателефонувати у вiддiлок мiлiцiї. Але ще важче уявлялося, що станеться, якщо прийняти iнше рiшення — друге i останнє з усiх можливих. Вiдчинити дверi i пiднятися. Вiд цих міркувань ставало дибки волосся. Стас розумiв, що не зробить цього, хай би навiть мав справжнiй пiстолет. Раптом спала думка, від якої розлилося по руках та ногах жахливою слабкiстю. Це навiть була не думка — якесь iдiотське марення: що, як вiн iз тих, кому не страшнi кулi?

Зiбравшись iз духом, Стас висварив себе, хоч наперед не вiрив у дiєвiсть такого аутотренiнгу, коли кроки почулися знову. Вiн пiшов швидко та рiшуче, як нiколи, пiшов через усю стелю у напрямку коридору, а потiм… Вiд звуку, який почувся далi, усе зомлiло — рипiння дерев'яних сходинок чулося вже не крiзь стелю, а з коридору, дверi до якого не були зачиненi. Черевики човгали по краях сходинок i скрипiння чулося все нижче й нижче. Хвиля слабкостi пiдкотилася до самого горла. Ось вiн зупинився. На нижнiй сходинцi. Далi дверi. Не надто надiйнi.

Стас пiдвiвся. Якщо добре налягти на них, шлях до виходу буде вiдрiзано. У грудях бухало. А наступної митi пролунав стукiт. Вiн стукав у дверi, вимагаючи впустити. Наче розумiючи, що наверх до нього не завiтають. Прийшов сам. Руки Стаса автоматично пересмикнули затвор. Удруге, забувши, що заряд давно вже у стволi. Патрон, викинутий механiзмом, гримнув i покотився по пiдлозi.

I тодi за дверима знову почулися кроки. Вiн пiднiмався на горище, наче зрозумiвши негостиннi намiри, i сходи рипiли все вище, а за якусь секунду-другу ноги протупали по стелi за межi кiмнати. Грюкнуло. Усе стихло.

Стас висидiв годину. Потiм лiг, не роздягаючись i не вимикаючи свiтла. Очi впиралися у стелю. Ловив кожне шурхотiння за вiкном. Iнодi вулицею проїжджали машини, ковзаючи по стiнах свiтлом фар. Серце рахувало сукунди до свiтанку, а їх ще залишалося ой як багато…

ХII

— Може, хочете пiти додому? — зi спiвчуттям запитала шефиня.

— Чого раптом? — скривився Стас.

— Бачу, вам важко. Нi, Станiславе Iвановичу, я без iронiї. По-колежанськи. У нас прийнято виручати одне одного. Роботи немає, iдiть.

— Ви натякаєте, що я перебрав учора? — запитав Стас, дивлячись їй в очi.

— Ну… видно, якщо чесно.

— Розумiю, мiй вигляд не супер, — згодився Стас, — але учора я не вживав. Нi, я можу часом дозволити, буває, але якщо не пив учора, то не пив.

— Може захворiли? — не вступалася Павловська.

— Нi. Не звертайте уваги.

Щось подiбне казали йому i Нагiрний з Гащаком, але Стас погано чув. Голова наче не мала ваги, а думки не фiксувалися.

Оленка з'явилася тiльки по першiй. Не було вже нiякого тривожного очiкування, навiть усвiдомлення, що ось вона, жiнка, яка сподобалася, вiдiйшло кудись на заднiй план.

— Я що… спiзнилася? — запитала вона, побачивши його без халата.

— Нi, просто роботи немає, я вже зiбрався йти, чекав тiльки на вас.

Вiн посадив її на тапчан, сiв поруч i, розмотавши руку, взяв у свої. Усе було гаразд.

— Не болiло?

— Ви знаєте, нi. Таке враження, що рука взагалi здорова, тiльки пов'язка заважає.

— Я старався. Перев'язки щодня, — говорив Стас, замотуючи руку. — Буду радий вас бачити. Дзвонiть, попереджайте коли вам зручно, щоб не чекали. Нi, дiйсно радий.

Вона пiшла до дверей, але якось нерiшуче взялася за ручку i обернулася до нього.

— А у вас справдi нiчого не сталося?

— А що, видно?

— Так. Дуже.

— Нiчого такого. Перетреться.

— Я… могла би бути чимось корисною?

— Нi, дякую, — видушив посмiшку Стас. — Хоча, якщо це можливо, випийте зi мною кави. Може це пiднiме мiй моральний дух. Просто так, нi про що не розпитуючи. У мене смачна кава. Ставити?

— Добре, — згодилася вона.

Каву так i пили, майже мовчки. Олена сидiла на стiльчику, боком до нього, доволi незручно для того, щоб зустрiчатися поглядом. Зате Стас мав нагоду розглядати її. Дивився на неї, а думки поринали у власнi важкi проблеми.

Зараз, удень, коли навколо снували люди, а навпроти сидiла чарiвна жiнка, Стас особливо розумiв, що важкiсть цих проблем аж нiяк не пов'язана з iснуванням нечистi або якогось прокляття, прив'язаного до старого будинку. Усе значно банальнiше. Було б надто просто, якщо б майже шiстдесят «кускiв» отак взяли й впали з неба, як здавалося зразу. Схоже, хтось проти. Але куди ж вiн зумiв заховатися? Та й методи у нього чи у них доволi екзотичнi. Чого чекають — щоб вiн вiдмовився вiд спадку, повiривши у чортiвню? Хоча, навiщо ж вiдмовлятись? Он, прокурор уже дає грошi. I нехай потiм собi ловить барабашку на даху. Це йому ближче за фахом. Хоча щось пiдказувало — i Мамчур, i багато iнших готовi вiдiрвати будинок з руками, навiть знаючи про «нечисть».

Голова була така порожня, здавалося, що думати нiчим.

— Дякую за каву, — промовила Олена, ставлячи чашку.

— Це я вам дякую.

— Легше стало? — її брова знову поповзла догори.

— Чесно — не дуже, — вiдповiв Стас. — Але я сподiвався. А менi можна вам телефонувати?

— Дзвонiть, — лише тепер вона уперше за весь час глянула на нього.

— А якщо просто так, не лише для того, щоб запитати про здоров'я?

— Гаразд. Але спочатку добре подумайте, чи вам це потрiбно. Сподiваюсь, я вас не образила.

ХIII

Будинок зустрiв напруженим мовчанням. Увiйшовши, Стас швидко обiйшов кiмнати, спустився до пiдвалу, потiм пiднявся на горище — пусто i тихо. Вiн стояв посерединi, марно намагаючись збагнути, де мiг ховатися непроханий нiчний гiсть. Виходило — нiде. Довелося перемацати навiть усю бляху. Покрiвля лежала надiйно зчеплена, жоден лист не пiднiмався, не було шпарини, крiзь яку можна залiзти ззовнi. Та й менти були правi — бляха при найменшому дотику видавала такий звук, що почуєш одразу. Вiкно також вiдпадало — нiяк не влiзти, хiба поставити довжелезну драбину. Але ж замки зачиненi зсередини! Залишався широкий димохiд, та й вiн мав засувку!

Голова йшла обертом, а руки-ноги ставали слабкими. Цей недосип вiдчувався зовсiм iнакше, анiж пiсля нічного чергування у лiкарнi. Воно й зрозумiло. Стас зачинив дверi до кiмнати, пiдставивши лом. При найменшому русi дверей вiн упаде на пiдлогу. Пiстолет знову опинився пiд подушкою, телефон — поруч на стiльчику. Очi заплющилися миттєво.

Вiн прокинувся вiд руху на горищi. У кiмнатi стояла темрява, отже — ще не ранок. Звуки долинали зверху, крiзь стелю. Щось грюкнуло i покотилося по бетонi в напрямку сусiдньої кiмнати, i одразу туди ж потупали ноги. Стас миттєво скочив з лiжка i взувся. Штани i так були на ньому, адже будинок перебував у «станi облоги». Кроки перейшлися назад, очевидно, вiн пiдняв те, що покотилося i повернувся. Серце гупало на повну.

Обережно пересмикнувши затвор, Стас узяв прихилений до дверей ломик i тихо вийшов у коридор. Клацнувши вимикачем, ввiмкнув свiтло на горищi. Перехрестившись у думках, Стас вiдiмкнув колодку i вiдчинив дверi. Нагорi грюкнуло. Ну… Ходи сюди!

Нiхто не поспiшав спускатися. I вiн з криком кинувся нагору, готовий побачити там що завгодно. Побачене вражало: на горищi нiкого не було. Стас обiйшов димохiд — єдине мiсце, за яким можна сховатися. Пiзно. Вiкно, як завжди зачинене зсередини. Дверцята димоходу також. Довелося посмикати i те i те.

Вiн що — невидимка?

Думка про це змусила обернутися миттєво. За спиною нiкого не було. Чорти б забрали… Тавтологiя як на диво до мiсця. I раптом очi знайшли на пiдлозi рiч, вигляд якої викликав здригання. Що це? Серед непотрiбного хламу, розставленого по кутках, ближче до стiни валявся порожнiй i вочевидь непридатний для використання газовий балон. А чи не стояв вiн минулого разу бiля протилежної стiни? Схопивши червоний гладкий цилiндр, Стас вiднiс його туди, прихилив до стiни, а потiм «допомiг» упасти. Пiдлога на горищi, безперечно мала нахил, але не настiльки, щоб балон мiг котитися сам. I вiн знову «допомiг» ногою. Тепер уже балон покотився у напрямку кута. Звук, з яким це вiдбулося, буквально рiзонув по нервах.

Витягши з iншого кута поламаний стiл без нiжок, Стас примостив його бiля стiни, притяг балон i влаштував його на верху щойно створеної гiрки, а щоб той не покотився сам, пiдставив пiд його круглий червоний бiк зiжмаканий шмат паперу. Потiм чиркнув запальничкою i збiг донизу, затамувавши подих у своїй кiмнатi. Зараз згорить папiр. Ну… Грюкнуло i покотилося точнiсiнько як пiвгодини тому.

Вiн люто затоптував у шлак догоряючi клаптi i розумiв одне — хтось якимось чином буває нагорi. Або є постiйно, просто ховається. Куди?

Згадка прийшла раптово. Минулого разу, коли ходiння по стелi скiнчилися, почувся якийсь грюк. I зараз, щойно ввiмкнув свiтло на горищi, а руки вiдчиняли колодку дверей, грюкнуло знову, точнiсiнько так само, як тодi. Господи, вiн таки є! Є якась генiальна схованка, куди нiчний гiсть встигає втекти. I цей звук виникає тодi, як вона зачиняється.

Де? Руки та очi панiчно обмацували усе пiдряд, усвiдомлюючи марнiсть зусиль. Наступнi пiвтори години минули у бiганинi сходами то догори, то донизу iз метром у руцi. Мiряючи площину кiмнат, товщину стiн i перестiнкiв, вiн шукав потаємне примiщення. Усе спiвпадало ледь не до сантиметра. Потаємної кiмнати, у якiй мiг би хтось ховатися, у будинку бути не могло.

Унизу на нього чекала нова безсонна нiч — друга поспiль. Щастя, що вдалося перекемарити кiлька годин перед цим. Зачинивши горище, Стас варив каву. Другий недопалок лiг у попiльничку, розчавлений, як його душевний стан.

IVX

Отець Назарiй у сiрому смугастому пiджаку аж нiяк не нагадував священика. Це одразу кинулося в очi пiд час його учорашнього вiзиту до лiкарнi. Ще менше вiн скидався на ченця, а саме ним i був за свiдченням Свiтлани — старшої, яка i склала отцевi протеже. Говорив цей чоловiк швидко, так само швидко думав, а у мовi не проскакувало нiчого такого, що вказувало б на приналежнiсть до церкви. Бiльше того, Стас мiг закластися, що бачив «вогник» в очах отця Назарiя, коли мiцна статура Свiтлани зникала у дверях оглядової.

Звiсно, «скрипляче» колiно учора було лише приводом для знайомства.

— Ну, от i я, — промовив отець, переступаючи порiг. — Раз уже запросили.

— Кава, чай… — запропонував Стас. — Не знаю, що у тутешнiх краях священики п'ють.

— I каву, i чай, i усе, що мiцнiше, — посмiхнувся чернець. — А якщо кажуть, що не п'ють, то ви не вiрте.

— Отже, брешуть, — уточнив Стас. — А як же…

— Усi ми люди… — дипломатично промовив той. — А усi люди грiшнi. Безгрiшних не буває.

— Значиться, коньяк, — розвiв руками Стас.

— Коньяк, то коньяк, — знизав плечима гiсть. — Хоча… Ви ж здогадалися, що я не просто набиваюся у знайомство, а у справi. Ну а справи краще вирiшувати на тверезу голову. Хоча, не буду заперечувати, знайомство з вами для мене приємне.

— Ну, тодi тим паче коньяк, — Стас витяг пляшку i cклянки. — Звiсно, я здогадався, хоч симулянтом вас не назвеш. Колiно дiйсно треба пiдлiкувати. Мусили ви його десь добряче натрудити.

— Фундамент пiд огорожу заливав, — пояснив отець. — Було.

— Самi?

— А чого… — не зрозумiв той. — Лікарю, мозолi на руках не є грiхом. Усе роблю вдома — i лопатою, i молотком. А взагалi це у мене пiсля травми. Сильно я рокiв зо два по нозi отримав. На футболi. Дуже вже хлопцi виграти хотiли.

— Не зрозумiв… — Стас витрiщився. — Ви грали у футбол?

— I зараз граю. Щонедiлi на стадiонi збираємось. Усi, хто бажає. Приходьте.

Цей прикольний чоловiк перехилив келишок, не смакуючи, i закусив лимоном.

— А от прийду, — сказав Стас. — Тут без чогось такого «поїхати» можна. Отже…

— Гаразд, — погодився отець. — До справи, то до справи. Я так розумiю, що будинок ви, швидше за усе, колись продаватимете. Хочу запропонувати себе як купця.

— Так i думав, — пробурмотiв Стас, повторюючи у чарки. — Що я вам на це скажу, Назарiю Мироновичу… По-перше, не ви єдиний у цьому бажаннi, а по-друге, навряд чи вiн вам пiдiйде. Тут, схоже, чорти оселилися. Ну, нечиста сила тобто… — посмiшка Стаса вийшла без перебiльшення незграбною.

Священика така заявочка не приголомшила i вiн, не зморгнувши, запитав:

— Звiдки ви взяли?

Вiдчувши себе у дурнуватому становищi, Стас усе-таки спромiгся сяк-так розповiсти йому про звуки на горищi, увiмкнуте свiтло i свої пригоди з мiлiцiєю, намагаючись перевести це швидше на жарт. Але панотець жартувати не збирався.

— Гадаю, цього не може бути, — сказав вiн.

— Як це, — не зрозумiв Стас. — Ви хочете сказати, що я брешу?

— Нi, чого ж, але… Скажiмо так — неправильно сприймаєте.

— Тобто у мене хвора уява…

— Ну що ви! — посмiхнувся отець Назарiй. — Звiсно, не хвора. Просто деяких речей не розумiєте. А тому невiрно трактуєте. Як би це пояснити… Нечиста сила не може ходити по горищу i вмикати свiтло. Затямте!

— Чому? — дурнувато запитав Стас.

— Хоча б тому, що не має рук.

Священик говорив без найменшого натяку на жарти i вiд того мурашки починали заповзати за комiр i рукави.

— Як немає? Пояснiть.

— Це духовна субстанцiя. Розумiєте? Вона може сидiти у вас або у менi. У кожнiй людинi. Сили зла живуть лише у чиємусь тiлi та розумi. I якщо дiйсно саме вони виннi у тих явищах, про якi ви розповiдаєте, то лише таким чином — стороння людина, яка пустила їх до себе, увiйшла до вашого будинку i зробила це руками або ногами. Тiльки так i не iнакше. А чортiв з рогами, якi з'являються на горищi, а потiм безслiдно щезають, не буває, — священик розплився у щирiй усмiшцi.

— Нормально, — здивувався Стас. — Куди ж тодi подiлася ця стороння людина? Не можу знайти, хоч плач.

— А я не сказав, що обов'язково так усе вiдбувалося, лише припустив, — пiдняв палець отець Назарiй. — А нечиста, як ви кажете, сила може бути i у вас самому. I тодi усе, про що ви розповiдаєте…

— Плiд моєї уяви, — завершив думку Стас. — I як це зробити? Як її вигнати?

— Вiрити в Господа Бога, — безапеляцiйно заявив отець. — У душi того, чия вiра iстинна, немає мiсця для темних сил.

— Усе це дуже не конкретно, — похитав головою Стас. — Менi що, просто зараз iти до церкви i молитися, доки не буде результату?

— Та нi, — розсмiявся священик. — Церква — лише зовнiшнiй атрибут вiри. Якщо ви її вiдвiдуєте, це ще не означає, що ваша вiра iстинна. Усе набагато складнiше. I вiдкрию вам ще одне: чим досконалiша з iнтелектуального погляду людина, тим складнiший i важчий її шлях до Бога! А ви — людина розумна.

— Дякую, — посмiхнувся й Стас. — Обнадiяли. А я гадав, прочитаєте молитву i проблеми скiнчаться.

— Навряд чи, — похитав головою отець Назарiй. — Але будинок ваш куплю з усiма привидами. Хе-хе… Навiть якщо за них ще дорожче схочете.

— А навiщо вiн вам, отче?

Спроба зазирнути в очi гостевi не дала результату. Той зiщулився, не вiдводячи погляду, i хитро посмiхнувся.

— Подобається менi. Старовину полюбляю. Мiсце гарне.

— А нечисть?

— I це плюс. Кому ж iз нею боротися, як не менi. Як вiдвертатися i не робити нiчого — дивись, по цiлому мiстi розповзеться.

Сказано це було надзвичайно серйозно. I навiть наступна широка посмiшка отця не допомогла обернути промовлену фразу на жарт. Думка, що священик збирається придбати будинок саме з цiєї причини, з'явилася несподiвано i не збиралася зникати.

— Та й освятити будь-який дiм з нечистю чи без — не зайве, повiрте, — додав вiн. — А матимете бажання поговорити — завжди будь ласка. У нас в глибинцi народ ще не дiйшов до усвiдомлення, що допомога психоаналiтика не є чимось ганебним.

— Хмм… оригiнально, — пробурмотiв Стас. — Це ви — психоаналiтик?

— Хороший священик завжди повинен бути ще й психоаналiтиком, — просто вiдповiв Назарiй. — Не смiю себе хвалити, бо це також грiх. Але принаймнi вiдповiдна освiта у мене є. Тож i ви не гребуйте моєю допомогою, якщо виникне потреба.

Вiн пiшов, залишивши маленький дешевий образок на простiй карточцi — такий, який дарував усiм.

ХV

Усе, ну геть-чисто все у цей день склалося наче навмисно.

Улюблена пацiєнтка з'явилась, як i обiцяла, близько другої. Перев'язки перетворилися на суто символiчну процедуру, адже рана гоїлася добре. Вода закипала. Анжела, пiдозрiло глянувши на лiкаря, пiшла розповiдати новини по iнших кабiнетах.

— Ну, привiт, — сказав Стас, коли медсестра вийшла.

— I вам привiт, — посмiхнулась Олена.

— Могли б i не «викати» лiкаревi, з яким уже третiй раз каву п'єте.

— Ну що ви! — продовжувала смiятися вона. — Як можна! Що вашi медсестри скажуть! Ревнуватимуть.

Вiн завiв її до перев'язочної, запропонував стiльчик, i, сiвши навпроти демонстративно близько, почав розмотувати бинт.

— Станiславе Iвановичу… хтось увiйде…

— А ми перев'язку робимо. Хiба нi?

Її волосся пахло хною i зовсiм трішки парфумами.

— Станiславе Iвановичу… Що ви робите?

— Вiдволiкаю вас вiд процедури перев'язки. Бо знову зомлiєте.

— Ста… Ну ви мене дiйсно вiдволiкаєте! А я хотiла щось попросити.

— Я весь увага, — Стас випростався i, взявши розмотану руку у свої, глянув на неї.

— Ну я серйозно, — смiялася вона. — У мене деякi проблеми. На сесiю потрiбно їхати. А тут он…

Олена навчалася заочно у Львовi.

— Особливих проблем не бачу, — знизав плечима Стас. — Перев'язки можете робити самi. Розмотати, змастити спиртом i замотати. Уся процедура.

— А шви? Менi там бути бiльше тижня.

— А шви знiмати за чотири днi. Ну, я гадаю, львiвськi хiрурги з цим упораються. Пiдете у будь-яку полiклiнiку.

— А тиждень не перестоять? — запитала Олена. — Не хочеться там ходити i шукати.

— Тиждень забагато, можуть нагноїтися, — пояснив Стас. — Нехай тодi лiкар приїде за викликом i знiме їх на мiсцi.

— Куди — до Львова?!

— Ну, не до Америки ж. Не бiйтеся. На каву напрошуватися не буду, — навмисне суворо пробурмотiв вiн. — Тiльки знiму й одразу назад.

— Що, точно?

— Точно, точно, — вiн пiдвiвся i вiдпустив її вже перев'язану руку. — Хоч попрощатися дозволите?

— Звичайно.

Вiн розлив воду по чашках, а поки кава парувала, пiдiйшов i легенько обiйняв Олену, знову зануривши нiс у її волосся.

— Станiславе Iвановичу…

— Ви ж дозволили!

— Так зарано! Нам ще каву пити!

— А я можу забути потiм. Склероз у мене. Дивуюсь, як досi нiкому пiнцета в животi не залишив.

Кавування минуло швидко, i вiн попрощався ще раз.

— Ми ж… вже прощалися, — намагалася протестувати вона.

— А я забув. Кажу ж — склероз. А до поїзда можна вас пiдвезти?

— А дуже хочете?

— Так.

— Тодi можна.

Шефиня перепинила його якраз на виходi з полiклiнiки.

— На ловця — звiр. До вас iшла, Станiславе Iвановичу. Мене сьогоднi не буде. Тож, якщо доведеться уночi оперувати, викликайте собi на асистенцiю Нагiрного. А чого ви так посмiхаєтеся? Пам'ятаю, напередоднi ледве ходили, а сьогоднi такий щасливий.

— Так до вашої ж довiри дослужився, — скаламбурив Стас. — Он, уночi хазяйнувати лишаєте. Бажаю, щоб гарно склалося.

— Дякую, а… що склалося? — не зрозумiла вона.

— Ну… те, що ви на нiч напланували… — усе його обличчя промовисто говорило: «Що ж тут розумiти».

— Не хвилюйтеся, складеться, — серйозно i доволi сухо вiдповiла вона.

Саме так. З шефинею не варто жартувати.

— Ой, Дiано Василiвно, — несподiвано згадав Стас. — У мене термiнова справа годинки до дев'ятої вечора, то я з вашого дозволу Гащака попрошу побути.

— Ради Бога, — вона з розумiнням хитнула головою. — Головне — щоб служба не страждала.

Ноги самi винесли на другий поверх. Мандрiвка у компанiї прекрасної пацiєнтки замiсть вслухання у сиру мертву тишу непривiтного будинку.

I подорож виправдала усi надiї. Невимушена розмова зав'язалася вiд самого Оленчиного будинку. Вони смiялись i жартували. А на виїздi з Галича Оленка несподiвано взялася за голову.

— Що трапилося? — не зрозумiв Стас.

— Та нiчого. Лишила вдома два морозива — вам i собi. Вибач, тобi й собi. Дуже класне. Збиралася й забула.

— А тепер його побачила i згадала! — Стас iз розумiнням кивнув на застиглий бiля узбiччя пiд деревами розмальований фургончик, що возив морозиво. — Зараз виправимо!

Вiн загальмував i почав здавати назад.

— Не треба, запiзнимося!

Але Стас уже вiдчиняв пасажирськi дверцята фургончика, стукаючи у вiкно.

— Мої вiтання у славному мiстi Галичi! Шеф, одне морозиво! Благаю!

— Порожняк… — розвiв руками водiй. — На базу повертаюся.

— Одне… Десь завалялося там… Ну дуже треба!

Зiтхнувши, водiй вилiз, вiдчинив рефрежератор i тицьнув надокучливому лiкарю холодний пластмасовий стаканчик. Кинувши грошi на сидiння i подякувавши, Стас побiг через дорогу.

Кiлометри до обласного центру здолали швидко, i поїзд ось-ось мав прибути. Вони стояли на перонi, дивлячись у сутiнках одне на одного.

— Щасливої дороги, — прощатися аж нiяк не хотiлось. — Якби не кляте чергування, взагалi довiз би тебе.

— Ти що, далеко! Я сама. Доберуся, не переживай, — Оленка посмiхнулася. — Дякую за йогурт.

— Який iще йогурт? — не зрозумiв вiн.

— А це було не морозиво! Йогурт. Але смачний. Правду казав чоловiк, що немає, а ти причепився!

— Я зателефоную завтра, — сказав Стас. — Зранку.

— Запитати про руку? — її тоненька брова, як завжди, заворожуючи поповзла догори.

— Це така манера причаровувати чоловiкiв?

— Що саме? — не зрозумiла вона.

— Оце… — Стас торкнувся пальцями її брови, яка вже встигла опуститися на мiсце.

— А що, дiє?

— А то ти не знаєш.

Рука зупинилася на щоцi i він легенько наблизив її обличчя до себе.

— Ти прибiчник бурхливих романiв. А я маю бути першою у цьому мiстi. Так?

— Звiсно. Саме задля цього я й приїхав.

— А якщо серйозно? Для чого? Як ти тут опинився?

— От приїду шви знiмати i розповiм. Але для цього все-таки доведеться випити зi мною кави.

— Ти хитрий, — промовила вона. — Вiд таких жiнки плачуть.

— Жiнки плачуть лише з дурного розуму, — упевнено вiдповiв Стас.

Десь далеко почувся стукiт колiс. Ледь вiдчутний, вiдбиваючись луною по стiнах вокзалу, цей звук створював належний антураж, у якому сам Бог велiв прощатися. I вона дозволила це зробити. Стас цiлував її слухнянi губи, вiдчуваючи наближення чогось нового. Воно крутилося у головi, десь на пiдходi i заважало зосередитись повнiстю на цiй без перебiльшення бажанiй жiнцi.

Почалась посадка, i Стас вiдпустив її. Вже у тамбурi Олена озирнулася i помахала рукою. «Чоловiки також», — вiдповiли її очi, а швидше просто це його власна думка нарештi проторувала собi шлях. Дiйсно. Чоловiки також цим грiшать. Тому, нерухомо посидiвши з десять хвилин у машинi, вiн витяг телефон i, набравши її номер, сказав лише чотири слова.

— Я скучив за тобою. Удачi.

Гащак добросовiсно перепрацьовував за нового колегу вже двадцять хвилин, коли Стас, вскочивши у бруднi штани та чоботи, заходився мити машину. Коли на нiй висiло болото, засиналося важко, навiть якби нiхто не ходив по горищi. Згадка про «нечисть» з'явилася раптово, повертаючи його з казки до реалiй. Хто знає, як цiєї ночi…

Увесь будинок вiн щойно перевiрив i його хвилювало одне — як потрапить на горище людина, в котру за визначенням отця Назарiя, вселився сатана. Про те, що вселитися могли у нього самого, пiдозр чомусь не виникало. Напевно, Бог таки жив у його душi, хоч i спiлкування з ним, як правило, вiдбувалося без посередника у рясi.

За такими напiвкаламбурними думками прийшли й доволi суттєвi. На горищi хтось бував — факт, хоч Стас i не знайшов поки що, яким чином непроханий гiсть туди потрапляв. Не до кiнця зрозумiлими були й його намiри. Налякати — безперечно. Для чого? Звiсно, вижити звiдси. Таке припущення напрошувалося. Вигнати. Але хто ж вiдмовиться вiд дармових грошей? Заради цього можна потерпiти ходiння над головою. Однаково дiм поки що законно не продати — хоч як би бажав. Хоча… Один купець уже є. Прокурор. I варiант, запропонований ним, мав би влаштовувати. Виходило, дiї барабашки на горищi були в його iнтересах. Вiн готовий був платити грошi вже, тiльки за вiдмову Стаса, як претендента на спадок. Кожен з вiзитерiв надто квапився купити «будинок з привидами». Мамчур, враховуючи своє службове становище, ще й мав вiдповiднi механiзми, аби випередити iнших.

Кiлька годин тому, аби згаяти час, очiкуючи, поки Оленка збереться, Стас проїхався Галичем за кiлькома адресами, за складеним нею списком. Будинки продавалися ого-го! За п'ятдесят п'ять тисяч можна було купити значно кращий, анiж залишив Мироненко. Значно. Тодi чому так багато охочих пхалося одне наперед одного, аби придбати цей?

Та хiба ж можливо це збагнути? А якщо пiти до Неонiли Йосипiвни i порадитися, так, мовляв, i так, дають не багато не мало «зеленню» за те, щоб я вiддав його вже i не хвилювався у майбутньому щодо ваших можливих претензiй. Чомусь ця жiнка викликала довiру. Було вiдчуття, що вона не бреше, принаймнi, у тiм, що сказала йому. Але…

Згадав про годинник, знайдений на шафi. Не дивно. Шахи були життям у мiнiатюрi. Постiйнi баталiї, комбiнацiї у бажаннi виграти. А хiд можна робити, лише будучи упевненим у його правильностi.

Хiд, що напрошувався у цiй ситуацiї, здавався єдино правильним i взагалi елементарним рiшенням. Бiльше того, обiцяв швидкий виграш. Покликати Олега, обставитися належним чином, щоб «не кинули», i покласти грошi до кишенi. Вже. Яке йому дiло, що потiм станеться з будинком i хто тут житиме? Навiщо йому ця морока з нечистю невiдомо у чиїй подобi?

«Ми часто грiшимо тим, що дивимося на вирiшення важливих питань лише з власних позицiй, не думаючи про iнших i навiть не пiдозрюємо, що у такому пiдходi криється причина наших же наступних негараздiв. Марно шукаємо власнi помилки i прорахунки. Усе ж значно складнiше. Або, навпаки, простiше. Зло повертається до людини, навiть те, яке спричинене ненавмисно». От куди завела фiлософiя отця Назарiя.

Стас поставив вiдро, щiтку i розiгнувся. До бiса усiх проповiдникiв. Завтра подзвонити Олегу, покликати прокурора… Якого бiса життя ускладнювати?! От тiльки не лежала душа до цього блюстителя закону. Не було довiри, навпаки.

Чи йти до Мурашевички i поговорити начистоту. Просто зараз. Знає вона щось таке, ой знає…

Нi, все-таки до прокурора. I нехай викладає грошi на стiл. Одразу. Пiсля того, як вони опиняться у кишенi, усi цi проблеми припиняться. I одразу додому. Купляти квартиру, шукати роботу… Але чомусь же руки стiлькох далеко не дурних людей тягнуться до цього будинку! Кваплячись, можна прогадати.

То куди?!

Нехай навiть є щось вигiдне i не зрозумiле для нього у старому будинку. То й що? Перспективи залишитися тут назавжди однаково немає. Життя у дiрi — не для нього. Ну, припустимо, навiть, той, хто вирве собi цю хатину, потiм перепродасть її за бiльшi грошi. Нi, тiльки припустимо! Ну й що? Воно того варте? Аж нiяк. А так завтра — п'ятдесят п'ять «штук»… Просто з неба! I все! Грошi в кишеню — i гори воно усе!

Машина почала виблискувати новенькою фарбою, i його тепер цiкавило лише одне — ходитиме сьогоднi чи нi. Адже завтра-позавтра незваний гiсть на горищi буде йому по барабану. «Отак, друже. Останню нiч ми разом. Якщо полякати хочеш або що вичудити — поспiшай, бо…»

Та домити останнє колесо, схоже, не судилося. Поставивши вiдро на землю, рука потяглася до кишенi, але цигарки залишилися у хатi. Чорти! Чому ранiше, пiд час розмови з прокурором, не подумалося про це?

За умовами, якi пропонував Мамчур, Стас отримував грошi негайно, а переписати будинок зобов'язувався через рiк, отримавши право на це. Хiба ж вiн зможе отак взяти грошi й поїхати звiдси? А умови? Якщо не проживати у цих стiнах щоденно, Мурашевичка це побачить, звернеться куди належить i стане першою претенденткою на дiм. Той, що вже практично проданий. Що тодi? Ще пiд час розмови у Стаса виникло враження, що прокуроровi вiдомi умови заповiту. На що вiн тодi розраховує?

Телефон завiбрував у кишенi, прориваючись звуком назовнi. Це був Гащак. «Пiзно, — промовив подумки Стас. — Схоже, гримiти тобi сьогоднi на самотi». Так воно i було. Десять хвилин тому Гащак прийняв у вiддiлення жiнку у важкому станi, її збила машина. Роботи мало вистачити на цiлу нiч. «Може воно й на краще», — подумалося несамохiть, коли домивав поспiхом останнє колесо i бiг збиратися. У будинку панувала тиша.

ХVI

Вони iшли швидкою ходою коридором у напрямку реанiмацiї i Сергiй розповiдав на ходу про те, що час травмування невiдомий, адже на неї наткнулися у темрявi i викликали «швидку», а скiльки жiнка пролежала до цього…

— Не бiльше пiвгодини, — припустив Стас. — Якби це сталося завидно, її б хтось побачив. Знiмки поробив?

— Проявляють, за пару хвилин принесуть — череп i грудна клiтка…

У вiддiленнi АIТ працювала вся змiна — постраждала була у комi. Стас обережно вiдкинув бiле простирадло i обстежив її живiт та грудну клiтку, послухав дихання. Iшлося насамперед про черепно-мозкову травму.

— На головi рана невеличка, — пiдказав Гащак. — Напевно, об щось тупе вдарилася, коли падала.

Стас вiдвiв сиве волосся, щоб оглянути рану i… Людина у коматозному станi не подiбна на себе. Вiн почав упiзнавати її лише тепер. Стрiмко, i вiд цього млiло пiд грудьми.

Це була та, чия смерть знiмала багато його проблем. I зараз ще неможливо було втямити оте «…додаючи ще бiльших».

— Як її прiзвище? — чужим голосом запитав Стас.

— Мурашевич Нео…

— Швидко, сiдай на телефон, викликай санавiацiю, — почувши, що дива не вiдбулося, Стас узявся на повну. — Сюди бiгом набори з операцiйної для торакоцентезу. Шефинi дзвонили?

— Немає, казала, що не буде.

— Так по мобiльному!

— Поза зоною…

— Усе, рухаємось! Пiдключайтесь на другу вену! Нагiрного також везiть!

Усе прийшло в несамовитий рух. Операцiйна буде готова за п'ять хвилин. Ця пацiєнтка не повинна померти.

Протягом двадцяти хвилин визначилися усi перспективи. У хворої Мурашевич була внутрiшньочеревна кровотеча, переломи нижнiх ребер, а разом з тим наростав набряк головного мозку, спричинений внутрiшньочерпною гематомою. Вона потребувала проведення двох операцiй одночасно, тим паче у свiтлi сучасних канонiв хiрургiї.

Було вiд чого взятися за голову. В ординаторськiй лише троє хiрургiв, i вже це унеможливлювало проведення паралельно двох втручань. А прибуття нейрохiрурга очiкувалося лише за двi години.

— Що робимо? — запитав Нагiрний. — Анестезiологи вже в операцiйнiй. Час не чекає.

— Те, що належить, — промовив Стас. — Зупиняємо кровотечу. Приїде нейрохiрург — почне трепанацiю, а хтось iз нас перейде до нього асистувати. Нашими силами однаково двi операцiї нараз не втнути.

Неонiла Йосипiвна Мурашевич померла за годину пiсля початку операцiї при спробi хiрургiв видалити пошкоджену селезiнку. Печiнковi розриви, бiльш небезпечнi, вже було лiквiдовано. Зупинилося дихання, з чим анестезiологiчна бригада упоратися не змогла. Нейрохiрург, щойно прибувши i взявшись до своєї справи, так i не встиг зробити розтин черепної коробки.

Коли вони вийшли з операцiйної, «гостей» було мало не пiвкоридору. Слiдчий з прокуратури, заступник начальника районної ДАI, ще кiлька чоловiк i помпрокурора. Усiх цiкавили обставини отримання травми хворою Мурашевич. I нiхто з лiкарiв не мiг у цьому допомогти, адже Неонiла Йосипiвна вiд моменту поступлення до лiкарнi не промовила жодного слова. Найцiннiшою у цих обставинах була iнформацiя, що надiйшла вiд бригади «швидкої»- жiнка лежала на краю дороги, майже у кюветi. Саме це, а також множинний характер травм, змушувало думати про наїзд машини.

Вони розгорнули неабияку дiяльнiсть. Такої оперативностi Стасовi бачити не доводилося за усi роки роботи. Судмедексперта привезли швидко — щойно вiдбув нейрохiрург. Цiєї ж ночi судовий медик провiв розтин, пiд час якого були присутні й учасники операцiї. Усе знiмалося на цифрову камеру, протоколювалося вiдповiдним чином. Неонiла Йосипiвна Мурашевич померла вiд набряку головного мозку, пов'язаного з внутрiшньочерепною гематомою, отриманою внаслiдок травми голови. Кровотеча у животi, пов'язана з розривами органiв, також мала мiсце, проте хвора померла не вiд неї. Принаймнi так звучав висновок.

Усе вiдбувалося стрiмко. О п'ятiй годинi ранку Стас уже заходив на подвiр'я будинку, розумiючи, що заснути не зможе незалежно вiд того, ходитиме хтось нагорi чи нi. У головi коїлося казна-що. I лише одна думка домiнувала. Вона розштовхувала iншi, створюючи безлад, не даючи розмiрковувати. Думка про неприємностi — тi, що попереду.

Машина зупинилася десь бiля ворiт. Потiм над'їхала ще одна. Хтось заходив на подвiр'я. Їх було багато, майже усi тi, хто товкся у вiддiленнi, поки йшла операцiя. Стас вiдчинив дверi.

— Дозволите увiйти?

Вiн вiдiйшов убiк, пропускаючи слiдчих прокуратури. Двоє мiлiцiянтiв так i залишилися на подвiр'ї. Самого прокурора не було.

— Станiславе Iвановичу, ми розумiємо, що ви змучилися i хотiли б вiдпочити, але така вже нестандартна сьогоднi справа у нас.

— Я розумiю, — промовив Стас. — Слухаю уважно.

— Ми б хотiли знати, що ви робили сьогоднi вiд сьомої до дев'ятої вечора, де були i хто це бачив.

— А навiщо? — запитав Стас, вiдчувши, як ота неприємна хвиля починає розливатися попiд грудьми.

— Як вам сказати… — замислився помпрокурора. — Ми займаємося розслiдуванням i поки що не маємо нiчого, що могло б допомогти, окрiм… Ви ж бачили вулицю, на якiй жила Мурашевич?

— Нi, — похитав головою Стас. — Звiдки? Нiколи не був у неї.

— Нехай, — пильно глянувши на нього, згодився помiчник прокурора. — До чого я веду, вулиця крива, горбата, дорога препаршива. По нiй навiть у станi сп'янiння швидко не їздять — колеса повiдлiтають. Характер же отриманих травм свiдчить про те, що удар авто був дуже сильний. Розумiєте, до чого я веду? Наїзд було здiйснено умисно. Словом, на даний час у нас лише одна людина, у котрої є мотив для скоєння цього злочину. На жаль, ця людина — ви. Ми були б радi переконатися у вашiй непричетностi i вибачитися. Зрозумiйте, служба…

— Я розумiю, — пробурмотiв Стас. — Навiть знаю, де ви взяли таку абсурдну думку про мотиви. Я їздив до обласного центру на вокзал, вiдвозив свою знайому до поїзда. Прокопчук Олену Петрiвну. Вона поїхала на сесiю до Львова, де заочно навчається. Вона може пiдтвердити. Провiдничка з її вагона також бачила, як ми прощалися.

Стас назвав час вiдправки потяга.

— А назад? Поверталися ви самi? — запитав помпрокурора.

— Сам. Але ще о сьомiй десять я був на вокзалi! Цьому є свiдки. А сюди годину їхати.

— От ви й приїхали на ту годину, яка нас цiкавить. I що робили? — долучився слiдчий.

— Машину мив. Люди ходили вулицею попри ворота i бачили. Не знаю хто такi, але бачили. Це ж можна встановити. Вiталися, я вiдповiдав. Тож…

— Ми розумiємо, — продовжував накручувати помпрокурора. — I встановимо. А от до цього моменту? Хто бачив, як ви в'їхали у мiсто i дiсталися до будинку, не наїхавши при цьому на постраждалу?

— Ну, ви даєте… — розгубився Стас. — А хто ж це мiг бачити? З яких пiр людина вважається винною на тiй пiдставi, що вiдсутнi докази її непричетностi?

— А ми не стверджуємо, що ви виннi, — знову втрутився слiдчий. — Лише припускаємо такий варiант. Доведiть, що такого не може бути.

— До речi, а машину ви навiщо одразу кинулися мити? Так же виходить? Тiльки-но заїхали на подвiр'я i одразу почали мити. Що змивали?

— Шановнi, що це за наїзд? — обурився Стас. — Я що, винен, що у вас підозрюваного немає? Ви що, хочете з мене цапа-вiдбувайла зробити? Не найшли кращої кандидатури?

— Ну, якщо у данiй ситуацiї взагалi доречно жартувати, то ви дiйсно найкращий кандидат для цього. Але ми не хочемо. Ми лише мусимо перевiрити. I миття машини виглядає бiльш нiж пiдозрiло. Дощiв, болота останнiм часом не було…

— То й що? — все бiльше нервувався Стас. — Людина не має права мити машину? Навiть двiчi на день можу, якщо бажаю. Ви на машину подивiться — вона ж вилизана i доглянута!

Шпортаючись у хiдниках, вiн посунув надвiр, запрошуючи iнших.

— Подивiться! Хто ще так доглядає машину? I ви дивуєтеся, що я її мию щодня. Є люди, які тижнями ходять у «стоячих» шкарпетках. А ви усі, сподіваюся, щодня міняєте. То що виходить — ви злодії і вбивці? Тим паче, чергування у мене сьогоднi, колега на двi години згодився замiнити, от i поспiшав я усе чимшвидше закiнчити. Та ви уявiть, травмувати людину серйозно — це ж повиннi такi слiди залишитися, що не змиєш! А ви дурницi говорите…

— Ну, машинка дiйсно доглянута, — згодився слiдчий. — А де ви оцей тюнiнг купляли? Нiколи не бачив такого до «дев'яносто дев'ятої». Такими трубами вмастити — на машинi навiть знаку не залишиться.

— Дiйсно, — пiдтримав даїшник, — машина має високу посадку, жiнка, навпаки, невисока. Удар мав би прийтися десь так… Словом, на капот пiсля удару вона могла й не вискочити. Потiм покотилася, вдарилася головою.

— Вам приносить задоволення молоти маячню? — не витримав Стас. — Берiть машину на експертизу. Шукайте вiдбитки шин на мiсцi, колiс же я не переставляв!

— А ми шукаємо, усе що треба, — розвiв руками слiдчий. — I не кричiть на нас, лікарю. Ми робимо свою роботу так само, як i ви.

— Ви ж зi своєю теж не на п'ять з плюсом упоралися, — єхидно додав помпрокурора. — От i у нас не все зразу гладко буває. Але кiнець-кiнцем з'ясуємо.

Вони поїхали, забравши для експертизи машину i взявши пiдписку про невиїзд. Зачинивши дверi, Стас присiв за стiл i пiдпер голову руками. Потiм налив у келишок коньяку i випив одним духом.

Вiн пройшовся по горищу чiткими кроками вiд кута кiмнати до протилежного. Чимось пошкрiб, потiм раз грюкнуло. Шлак зарипiв у напрямку димоходу, а потiм усе затихло. «Де ж ти був ранiше, коли уся поважна команда сидiла тут, поруч зi мною?!» Виникало враження, що за нього взялися усi разом — i люди, i нечисть i… Всевишнiй. Усi, крiм хiба що покiйного Мироненка, не бажали бачити його у цьому будинку, у цьому мiстi.

У головi гуло. Швидше б настало завтра. За вiкном сiрiло i цим бажанням не справдитися. Адже оте «завтра» — це вже сьогоднi.

ХVII

Ранок принiс такi несподiванки, що, здалося, усе летить до прiрви.

У дверi постукали саме тiєї митi, коли вiн марно намагався змити водою з обличчя невиспанiсть, головний бiль i жахливий настрiй. Мiлiцейський газик застиг перед хвiрткою, а на ґанку стояла нiчна компанiя майже у тiм же складi.

— Ковач Станiслав Iванович? — почав помпрокурора.

— А у вас склероз? — не стримався Стас. — Ми з вами двi години як попрощалися. Забули?

— Не забув, — спокiйно вiдповiв той. — Але є процесуальнi норми. Ви звинувачуєтесь у навмисному вбивствi Мурашевич Неонiли Йосипiвни i повиннi проїхати з нами до районного вiддiлку.

— Тобто арешт?!

— Поки що лише проїхати для з'ясування. Арешт буде, якщо вiдмовитесь. Ордер є.

— I хто пiдписав? — не вгавав Стас.

— Прокурор, — була вiдповiдь.

— I ви можете його показати?

— Звiсно. Але тодi доведеться сiдати до машини у наручниках. Навiщо? Для чого вам ця реклама? Ви поважна людина, лiкар. Поїхали так, там з'ясуємо.

Усе розгорталося стрiмко. «Ще б з годину збирався, якби не вони», — подумав Стас, прямуючи до «газика» у поважному супроводi пiд пильним поглядом баби Курилихи, яка причаїлася за своєю хвiрткою. А у райвiддiлку його провели одразу на другий поверх у кабiнет слiдчого. Це був допит за усiєю формою. Думка про те, що звiдси вже не вийти, посiла у свiдомостi ще до його початку.

— Станiславе Iвановичу, — почав помпрокурора. — Звiсно, ми вас могли доставити за усiма правилами, але навiщо? Ми ж ту усi свої, будемо намагатися так розiбратись. Допоможiть нам, це ж у ваших iнтересах.

Стас лише кивнув. Слiдчий, який сидiв за сусiднiм столом, застукав по клавiатурi комп'ютера.

— Я мушу поставити вам кiлька питань, якi з'явилися, i одночасно складемо протокол, який ви потiм пiдпишете. Скажiть, ви пiдтверджуєте, що у день загибелi Мурашевич вiдвозили до поїзда Прокопчук Олену Петрiвну?

Стас вiдповiв ствердно.

— А якi у вас iз нею стосунки?

— А хiба це має значення? — не зрозумiв Стас.

— Саме що не є пряме.

— Моя пацiєнтка.

— I все? — не повiрив слiдчий, вiдриваючись вiд монiтора. — Ви що, усiх пацiєнток возите до поїзда?

— I вона так само спитала, — вiдповiв Стас. — Звiсно, не всiх. Тiльки симпатичних. Це не забороняється.

— Тобто мiж вами i згаданою жiнкою є iнтимнi стосунки?

— Нi, — уточнив Стас. — Поки що просто щира симпатiя.

— Ви проживаєте у Галичi недавно, — невiдомо куди хилив слiдчий. — Скажiть, чи є у мiстi ще жiнки, з якими ви пiдтримуєте особистi стосунки?

— I це має значення для слiдства? — здивувався Стас.

— Саме що не є пряме, інакше ми б не питали.

— Гаразд, вiдповiдь негативна. Бiльше нi з ким не знайомий.

— Нехай, — знову взявся до дiла помпрокурора. — Тодi як ви поясните, що щира симпатiя, — вiн скривився, — виникла у вас серед усiх симпатичних жiнок мiста саме до тiєї, яка проживає на квартирi у панi Мурашевич Неонiли Йосипiвни, смерть якої приносила вам неабияку користь?

Стасу здалося, що стiльчик хитнувся пiд ним.

— Ви жартуєте?

— Та нi, це ви жартуєте, — розвiв руками помпрокурора. — Якщо хочете, щоб ми повiрили у такi спiвпадiння. I тепер, як бачите, справа виглядає ще гiрше для вас. Ви знайомитеся з дiвчиною, яка проживає на квартирi у загиблої, робите її своєю спiвучасницею або просто використовуєте i так досягаєте задуманого.

— Але… — слова застрягли у Стаса в горлi.

— Може це й не так, — знизав плечима помпрокурора. — Але який суд повiрить? У Галичi двадцять тисяч населення, половина — жiнки. Ну погляньте на все це збоку! Ви ж розумна людина!

— То це все, що ви говорите зараз, пишеться для протоколу? — ледве витиснув iз себе Стас.

— Нi, це, звичайно, не пишеться. Тiльки вашi покази i мої конкретнi запитання. Отже, наступне з них: ви бували у квартирi панi Мурашевич?

— Нi, — вiдповiв Стас.

— А свiдки показують, що бували. У середу ви привозили Олену Прокопчук i з нею увiйшли до пiд'їзду.

— А вашi свiдки не показують, що одразу ж я i спустився? — не витримав Стас. — Лише провiв до дверей. Я й гадки не мав, у кого вона винаймає кiмнату!

— Ну, гаразд, — згодився помiчник прокурора, — може й не заходили. Але пiд'їжджали, стояли. До речi, в день загибелi Мурашевич ви також пiд'їжджали до її будинку.

— Забрати Олену.

— Але стояли. I слiди колiс вашої машини залишилися на узбiччi. I висновок експертизи уже є, прошу ознайомитися…

Йому дали папiр, у якому було зазначено, що вiдбитки колiс машини, взятi на узбiччi за такою-то адресою, iдентичнi протектору переднього i заднього лiвих колiс його авто.

— Лiвих! — наголосив слiдчий. — На лiвому узбiччi! Щоб залишити їх, ви пересiкли повнiстю проїжджу частину. Для чого? Зазвичай транспорт зупиняють на «своєму» узбiччi.

— Це нi про що не говорить, — роздратовано вiдповiв Стас. — Залишаючи їх, я навiть не порушив правил дорожнього руху.

— Якщо не враховувати наїзд на людину, — посмiхнувся помпрокурора.

— Маячня! — вигукнув Стас. — Є свiдки наїзду? Є данi експертизи, що моя машина контактувала з тiлом загиблої? Немає! Їх не може бути, тому що я не наїжджав на неї.

— Ну, робити висновки про те, що дiйсно немає, ще передчасно. Данi експертизи остаточно не готовi, а зi свiдками ще ведеться робота. Проте на даний момент встановлено точно таке. Перше — у вас єдиного був мотив бажати смертi покiйнiй. Друге — за кiлька днiв до загибелi Мурашевич ви почали залицятися до її квартирантки, причому приховали це вiд слiдства.

— Я дiйсно не знав цього! — стояв на своєму Стас.

— Третє, — не звертаючи на нього уваги, продовжував помпрокурора, — у день злочину вас бачили бiля будинку Мурашевич, те ж пiдтверджує експертиза вiдбиткiв шин. Факт вашого перебування там ви також тримали у таємницi.

— Та я ж не знав, де проживала загибла!

— Не кричiть, — попросили його. — Четверте — у вас немає алiбi на момент скоєння злочину. П'яте — ви почали мити машину, щойно повернулися додому, i в часi це вiдповiдає першим хвилинам пiсля наїзду. I останнє — Мурашевич померла у вас пiд час операцiї. Ви були оперуючим хiрургом. А висновок судмедексперта свiдчить, що смерть її настала не вiд тiєї травми, яку ви оперували, вiд iншої. Тобто щодо справжньої причини її смертi ви бездiяли як лiкар. Не можу заявити, що свiдомо, це вирiшуватиме вiдповiдна комiсiя, та все ж-таки! Отже, ви бачите, у нас шiсть доказiв вашої причетностi до злочину.

— Усi докази непрямi, i це м'яко сказано! — не приховуючи лютi, видихнув Стас. — Бiльше того, вони висмоктанi з пальця i свiдчать лише про вашу зацiкавленiсть.

— Нашу?! — здивувалися обидва. — А що поганого ви нам зробили, щоб безпiдставно звинувачувати вас?

— А вам потрiбно розкрити убивство, — пояснив Стас. — Будь-що. Мало?! До того ж… Про решту причин я говоритиму на судi, якщо доведеться туди потрапити. I можу вас завiрити, також матиму i «перше» i, можливо, навiть «шосте».

— Ну, до суду, як ви правильно кажете, потрiбно ще дожити.

— Добре сказано, — пiдхопив Стас. — То тепер мене, треба розумiти, до камери зi злочинцями. Так? У кращих традицiях?

— Станiславе Iвановичу, ви що полюбляєте дивитися погане кiно? — засмiявся помпрокурора. — Iнакше звiдки такi абсурднi припущення? Кримiнальних у нашому слiдчому iзоляторi вже кiлька мiсяцiв не було. Зараз узагалi порожньо. А мав я на увазi лише те, що для лави пiдсудних дiйсно доказiв наразi малувато. Проте для утримання вас пiд вартою, на жаль, достатньо. У вашiй роботi також є вiдповiднi iнструкцiї, якi ви не можете обiйти, хоч як би хотiли. От i ми в даному випадку. Потiм нас не зрозумiють. Тому доведеться. До з'ясування.

— Я маю право на телефонний дзвінок? — похмуро запитав Стас.

— Безперечно. I взагалi розраховувати на наше лояльне ставлення в усьому, що не суперечить закону.

ХVIII

Лояльне ставлення в особi чергового на сьогоднiшню добу капiтана Чепурного мало вигляд строкатого вовняного пледу i зайвої подушки.

— Це мiй, особистий, — пояснив Чепурний. — Хоч виспитеся нормально. Уявляю собi попередню нiч. Напевно, зовсiм не спали.

— Спасибi, — приречено вимовив Стас, влаштовуючись на лавцi слiдчого iзолятора. — Нiколи б не подумав, що доведеться…

— А я також два роки тому, вирушаючи зранку на риболовлю, не мiг уявити, що увечерi мене вже розпанахають у вашому закладi, — посмiхнувся капiтан. — Таке життя. Не грузiться, лiкарю, усе з'ясується. Чогось прокуратура зi шкiри лiзе, сам не розумiю…

Минула шоста вечора i райвiддiл вгамувався. Стало тихо i порожньо, лише окремi звуки розмов долiтали з «дєжурки». О сьомiй сержант принiс кiлька пирiжкiв, шмат сала, пiцу i чай.

— Наше, — пояснив вiн. — Хлопцi беруть iз дому на вечерю. — Їжте, лiкарю. Все ж краще, анiж державне.

— Дякую, — не приховуючи сарказму, промовив Стас. — Якщо мене не упечуть на п'ятнадцять рокiв, а ви потрапите до хiрургiї, обiцяю вiдповiсти вам тiєю ж монетою.

— Нi, — замахав руками той, — краще нехай вже вас… ой, що я дурне говорю. Не слухайте. Все буде гаразд. Кличте якби що.

Проковтнувши одним махом усе, що принесли, i вiдчувши задоволення, Стас влiгся на лавцi. Ковдра виявилася теплою. Сон почав пiдкрадатися здалека, незважаючи на незатишне оточення. Хоча… принаймні тут не ходили по горищу привиди. У такiй ситуацiї виспатися — половина справи. Принаймнi, щоб не звалитися завтра отак собi просто посеред дня. Скiльки вже ночей? А ця остання…

Проте чорнi думки не дозволяли. Його затиснули мiцно. Усе через клятий дiм. Навiть менти не розумiють, що вiдбувається. Пiдла iстота в особi Мамчура тепер навiть не подумає потрапляти на очi затриманому. Зробить усе опосередковано, через пiдлеглих. Не хотiв грошей? Вицикувався? На тобi! Отаким чином. Чого ж йому настiльки термiново хочеться влiзти до будинку?

Добираючись до свiдомостi, сон присипав набридливi думки, проте вони збирлися знову. Як та пiнка на поверхнi паруючої кави. Подуєш — вона розлетиться, а потiм знову затягує поверхню. Де зараз його машина? Що там з нею роблять? Чи так уже важко, маючи у розпорядженнi ще й труп, шкрябнути чимось по головi, а тодi по частинах «дев'яносто дев'ятої»? Особливо, якщо є зацiкавлення. Дуже просто. От вам i висновок експертизи, навiть якщо сам експерт i не у змовi. Тодi кiнець. От i засни з такими припущеннями.

Сплюнувши спересердя, вiн повернувся на iнший бiк. Нi, це занадто. I про лiкарiв плетуть багато усякого. Злочинцi у бiлих халатах — тепер улюблена тема. Може i на лiкарняному лiжку хтось зараз крутиться, не може заснути, думаючи щось подiбне. Проте за усi роки роботи Стасовi не доводилося бачити жодного, хто б зробив погано хворому задля власного блага. А плести — однаково плетуть. То чому тут має бути так? Такi ж самi люди працюють.

I вiн спробував надати думкам конструктивностi, адже зарадити собi можна завжди. Його звинувачували у наїздi на Мурашевич. Ту саму, з якою упродовж двох годин мав справу вже пiсля отримання нею травм. Двi години тiло постраждалої було у його розпорядженнi. Хiба ж це не давало пiдстав сподiватися допомогти собi? А розтин, який бачив сам вiд початку й до кiнця?

Справдi, її розiбрали вiд i до. Не сховалося нiчого. I грiх було не намагатися використати це для власного захисту, перебуваючи отут, у камерi, позбавлений iнших можливостей.

Капот його «дев'яносто дев'ятої» по висотi ледве сягав живота жiнки. Низу живота! Якщо ж брати до уваги захиснi дуги, удар мав прийтися ще нижче, i лiкарi б стикнулися насамперед iз переломами тазу, нiг, ну, нехай розривами кишкiвника. У загиблої ж постраждали органи верхньої частини живота i низу грудної клiтки. Отже, саме у цю дiлянку жiнка отримала перший, прямий удар. Потiм вже, коли котилася, травмувала i голову. Тож виходило, виступаюча передня частина машини, яка здiйснила наїзд, мала бути на тридцять сантиметрiв вище його «Лади». Як мiнiмум! А то й на усi сорок.

Суттєвий висновок. Непричетнiсть до злочину вдасться довести. Завтра приїде Олег. Усе пiде наче по маслу, адже звинувачення шите бiлими нитками. Сон скосив раптово, на половинi думки. А коли навколо почався рух, настрiй був геть-зовсiм iнший. На те вiн i ранок.

Олег з'явився аж пополуднi, щоправда, на цей момент приятель уже встиг зустрiтися зi слiдчим у справi.

— Гадаю, завтра вийдеш, — повiдомив Олег. — Можливо, навiть без застави. Схоже, у них нi хрена немає на тебе. Але насамперед… — вiн стишив голос. — Ти не збивав?

— Здурiв чи що? — несамохiть вигукнув Стас, вiд чого навiть здригнувся сержант за дверима. — Звiсно, нi!

Дiставши маленький термос, Олег розлив каву i коротко промовив:

— Розказуй.

I Стас несподiвано повiрив. Має викрутитися. Ну не може ж отак статися, щоб Бога духу не винний… Розповiдь умiстила все, починаючи вiд першої зустрiчi з Мамчуром i закiнчуючи подiями страшної ночi. Не забув нiчого.

— Телефон у чергового, разом iз рештою, — додав Стас. — Розмова з Мамчуром записана уся.

— Цiкаво, чи мiг туди хтось дiстатися? — тихо пробурмотiв Олег.

— Не думаю. Я встиг вимкнути, здаючи. Вмикається лише пiсля введення коду. Хiба б сам телефон заникали.

— Ну, це навряд чи, — припустив Олег. — Не думаю. Значить, сиди, не смикайся. До кiнця дня я зможу сказати щось конкретне i визначитись iз нашою тактикою. А ти зайве не парся.

Нахрапистий адвокат зробив свою справу. Експертиза не виявила на машинi нiчого пiдозрiлого, а травми, отриманi загиблою, не вiдповiдали габаритам транспортного засобу. Олеговi вдалося це довести.

Проте усе вiдбувалося з неабияким скрипом. Помпрокурора на повну ставив палицi в колеса i усiма можливими шляхами гальмував законний хiд, iгноруючи всiлякi адвокатськi штучки. Результату добулися аж по обiдi наступного дня. Утримання пiд вартою замiнили пiдпискою про невиїзд. Слiдство у справi продовжувалося.

— Вчепилися конкретно, — скрушно хитав головою Олег. — Не мають бiльше нiкого.

— А я гадаю, все-таки через дiм, — упевнено сказав Стас. — Хоче його Мамчур аж пищить. А тут такий шанс — узагалi надурняк отримати. Казав я, не буде усе так просто…

— А чого вухами хлопав? — обурився Олег. — Давали! Чому не брав?! Жадiбнiсть. Гадав, ще бiльше урвеш. Усi так. Ну, тепер доведеться ще помучитися. Хотiв би сказати тобi, що усе позаду, та, на жаль, ще не можу.

Це Стас розумiв i сам.

XIX

Iсторiя хвороби Мурашевич Неонiли Йосипiвни, старанно перексерена здовж i впоперек працiвниками прокуратури, лежала на столi у завiдувачки вiддiлення, перечитана добрий десяток разiв. Вона ще додивлялася то там, то сям на його каракулi, а Стас уже розумiв, як справа розгортатиметься далi. От би помилитися! Та нi, не той випадок. I не важливо, яку думку висловить зараз Дiана, вiн усе знав наперед.

Так i сталося. Близько третьої вiн побачив краєм ока, як широка прокурорська постать зникла у кабiнетi завiдувачки, а коли туди запросили i його, запах кави стояв доволi вiдчутний, щоправда, самої кави вже не було.

— Станiславе Iвановичу, — почав Мамчур, — тут стосовно вашого випадку усе надзвичайно негарно складається… так… — вiн розвiв руками. — Я, звiсно, не схильний думати, що ви учинили умисний наїзд на цю жiнку, хоча й не маю доказiв, що ви цього не робили.

— А як же експертиза? — з-пiд лоба запитав Стас.

— Ну, експертиза… вона ще не доводить вашої повної непричетностi. Навiть за таких результатiв проблем у вас попереду ще дуже багато. Але якось так склалося, словом, Дiана Василiвна не раз виручала мене i моїх близьких у скрутних ситуацiях, i я також намагаюся пiдтримувати вашу службу в усяких негараздах…

Не кажучи бiльше анi слова, Стас мовчки дивився на нього.

— Загалом ситуацiя украй неприємна, — продовжував той. — Хлопцi нашi перестаралися. Мене не було, аби взяти вчасно усе пiд свiй контроль. Висновки судмедекспертизи вже в обласнiй прокуратурi. Ксерокопiя iсторiї хвороби також лежить у вашому управлiннi, i менi вiдомо неофiцiйно, що вам ставитимуть у провину неправильне лiкування хворої. Я звичайно, не компетентний у цьому, але…

— I у чому ж полягають нашi помилки? — запитав Стас, наперед знаючи вiдповiдь.

— Так як чув Володимир Григорович, — Павловська кивнула на прокурора, — i як зрозумiла я, нам ставитимуть у провину тактичну помилку. У висновку судмедексперта причина смертi — набряк головного мозку, а не внутрiшньочеревна кровотеча. Ви ж почали з операцiї на животi, видалення селезiнки. Крововтрата за протоколом операцiї до пiвтора лiтра — на середню ступiнь. Ви капали постраждалiй в обидвi вени i робили операцiю, яка в принципi могла ще почекати. Натомiсть травмована помирала вiд набряку головного мозку.

— Дiано Василiвно! — не витримав Стас. — Що ви говорите? Як я мiг до операцiї визначити реальну величину крововтрати? Пацiєнтка була з низьким тиском! Як я мiг не капати в обидвi вени?!

— Це розумiю я, — спокiйно вiдповiла Павловська. — I, напевно, робила б те саме у такiй ситуацiї. Гадаю, кожен з хiрургiв дiяв би так. Але як на це подивляться там? Ви розумiєте, що нам свiтить усе це доводити? Ви що, не могли написати у протоколi операцiї крововтрату хоча б на лiтр бiльшу? Хто б це перевiрив? А у нас були б вагомi виправдання.

— Ситуацiя безвихiдна вiд початку, — не погоджувався Стас. — Якби я взявся оперувати на черепi i навiть встиг би зробити декомпресiю мозку, пацiєнтка однаково б померла. Вiд кровотечi в животi, яка на той час складала б два з лишнiм лiтри i була б уже важкого ступеня! I нейрохiрург, що приїхав, був цiєї ж думки. I тодi мене б звинувачували, що я взявся за непрофiльну операцiю, не дочекавшись фахiвця. Це ще гiрше! А якби я не оперував узагалi i чекав на нього, то сказали б, що я бездiяв у той час, як травмована помирала! Ви що, не бачите, що тут як не зроби — однаково «люмiнiй»!

— Я-то бачу, — ще раз повторила Павловська. — Але я не начальник управлiння i не голова КЕКу, а такий самий лiкар, як i ви.

— А якщо додати стороннi обставини, якi обов'язково додадуться, — знову вступив прокурор, — я тут уже нiчого не зможу зробити…

— Якi такi обставини? — запитав Стас, прекрасно розумiючи, куди той хилить.

— Усе тi ж. Що у вас були мотиви бажати смертi панi Мурашевич. Окрiм вас поки що у мiстi бiльше таких не виявлено. Саме через наявнiсть мотиву ви провели двi ночi у слiдчому iзоляторi. Саме через це ви залишатиметеся пiдозрюваним номер один стосовно наїзду аж до кiнця слiдства! От i подумайте, що виходить. Я розмовляю з вами неофiцiйно, — нагадав прокурор, — лише з дружнiх мiркувань. Обмальовую ситуацiю, як вона виглядає збоку для будь-якого кримiналiста. Ви, зацiкавлений у смертi цiєї жiнки, створюєте їй пастку з, так би мовити, подвiйною гарантiєю. Якщо вона не гине на мiсцi вiд наїзду вашої машини, то обов'язково потiм потрапляє знову-таки до вас, адже ви чергуєте як хiрург, i доводите справу до кiнця. Вижити у неї шансiв немає практично жодних. Почекайте! — вiн пiднiс палець, бачачи, як Стас пiдводиться. — Додам словами Дiани Василiвни: «Це розумiю я, що швидше за все воно не так, але вони ж подивляться iнакше!»

— Я збагнув, — процiдив Стас. — Усе збагнув. Тiльки пастка тут, навпаки, для мене, а не для неї, як ви сказали. I також з подвiйною гарантiєю… Якщо не знайдеться незаперечних доказiв мого наїзду на цю жiнку, то докази невдалого її лікування вже тут.

— Ото ж бо й воно, — згодився прокурор. — Бачу, розумiєте. I повiрте, там, — вiн показав угору, — такi «звiрi» цiєю проблемою займуться, що мало не здасться. Мiж iншим, загибла була донедавна головою спiлки ветеранiв району! Справа резонансна.

«Плювали ви i тi, хто вище, на всiх ветеранiв, разом узятих, — подумав Стас. — Зате влаштувати шоу при нагодi…»

— Зараз я повернуся, — промовила шефиня, виходячи. — Ви собi говорiть.

— Отже, виходу немає, — припустив Стас.

— Як вам сказати… — прокурор глибоко зiтхнув. — Вихiд є. Скажу вiдверто, так як думаю. Навряд чи експерти, слiдчi знайдуть на мiсцi пригоди якiсь конкретнi докази проти вас, навiть якщо це дiйсно були ви. Навряд чи i по медичнiй лiнiї вистачить доказiв, щоб iнкримiнувати вам злочиннi дiї. Так, помилка у складнiй ситуацiї у гiршому разi, а це вже не кримiнал. Нехай догана, зняття категорiї, але ж не в'язниця! Розумiєте, про що я? Ви тепер бачите, що вас топить? Мотив. Наявнiсть мотиву убивства. В усьому мiстi не знайшлося досi людини, якiй була б вигiдна її смерть. Тiльки вам. А наявнiсть мотиву у кримiналiстицi — рiч серйозна. От уявiть, що в цiй ситуацiї немає нiякого заповiту з дивними умовами, i будинок, у якому ви проживаєте, за жодних обставин не може перейти у власнiсть панi Мурашевич або ж, навпаки, вже є її власнiстю. Хто б тодi цiкавився, де ви були вiд сьомої до дев'ятої учора? Хто б там ксерив оту iсторiю хвороби i винюхував помiж рядками?

— I ви пропонуєте…

— Розмiрковуйте логiчно, — заохотив прокурор. — Я нiчого не пропоную. Лише можу порадити з мiркувань симпатiї та вдячностi до вашої шефинi. Як на мене, у вас в цiй ситуацiї один шанс — позбутися мотивiв. Вiрний шанс.

— Що означає — позбутися? — проковтнув Стас.

— Те й означає. Не претендувати на спадок. Iнших шляхiв я не бачу.

— Вiдкупитися вiд покарання за злочин, якого не скоював, шiстдесятьма тисячами «зелених»…

— Якби ви дали комусь цю суму, — не згодився прокурор, — то могли б так сказати. Ви ж просто вiдмовляєтесь вiд неї, щоб зняти з себе пiдозри.

— Так це нiчого не дає! — вигукнув Стас. — Убивство чи там нещасний випадок уже стався! Я ж мiг скоїти вбивство, а потiм накласти в штани i вiдмовитися вiд прав на будинок. Це ж i коню зрозумiло!

— Ну… — розвiв руками прокурор. — Якщо таке робити, то тiльки заднiм числом. Звiсно, грубе порушення. Допомагаючи вам, ми ставимо себе у вкрай невигiдне становище, ви мусите розумiти, але… Усi ми люди i повиннi допомагати один одному. Невiдомо, чи ще ми колись з паном Шевчиком до вас не потрапимо, так що…

Стас зрозумiв. Йому пропонували заднiм числом вiдмовитися вiд спадку. Нотарiус Шевчик готовий був пiти на таке порушення, раз про це настiльки упевнено говорив прокурор. I тодi справу легко замнуть, оскiльки немає мотиву, а прямих доказiв i не було. А той самий пан Шевчик заднiм же числом оформляє який-небудь акт купiвлi-продажу будинку мiж iще живою Неонiлою Йосипiвною i тим, хто зараз хоче безкорисно допомогти. Он як… I тодi, можливо, хтось iз них i влаштував убивство бiдної жiнки. Думки роїлися у головi все швидше й швидше, так, що згодом Стас встигав вихоплювати лише їхнi фрагменти.

…вони й влаштовують вистави на горищi…

…убивати людину через будинок? Хоча, чому нi…

…вiдчував я, що не буде так просто…

— Менi треба подумати, — зрештою промовив Стас. — I порадитися з адвокатом.

— Скiльки? За день-два вас можуть так приплутати, що оте, про що я сказав, уже не вдасться. Ви вже сидiли у камерi! До того ж, нашi обласнi структури ще не зацiкавилися нотарiусом Шевчиком i його паперами. А коли зацiкавляться, змiнювати щось буде пiзно. Ви розумiєте це?

Прокурор пiдводив його до пiдписання документа вже. I зараз Стас не здивувався б, якби у вiдповiдь на його згоду, той витяг з папки потрiбний аркуш з усiма атрибутами нотарiальної контори i простяг би йому. Он як…

Обставини заганяли у кут. З розпачу хотiлося так гепнути кулаком по столу, щоб усе порозлiталося на друзки. Прикро — не те слово. Усе потрiбно робити вчасно. Якби вiн кiлька днiв не зволiкав через власну недалекогляднiсть i згодився б на попередню пропозицiю Мамчура, то мiг би бути зараз нехай навiть не у Вiнницi, проте з купою «зелених» у кишенi, i не товктися на порозi камери з неабиякими перспективами потрапити туди знову. Тепер та стара пропозицiя вже не дiйсна, проте є нова, значно гiрша. Але чи не доведеться за кiлька днiв знову-таки шкодувати, що не прийняв її вчасно? Тодi, коли шляху назад дiйсно вже не буде…

— Я мушу подумати, — вперто повторив Стас. — Рiч у тiм, що я не причетний до вбивства i навiть до останнього рятував постраждалу. Тому робити те, що ви радите, менi бiльш нiж прикро. У мене болить голова i я хочу додому.

— Розумiю вас, — спiвчутливо кивнув прокурор.

ХX

Стан душi, з яким сидiлося у чотирьох непривiтних стiнах, котрi хочеш-не-хочеш стали причиною нових проблем, важко було передати. «Головне — обрати вiрний напрямок i йти упоперек» — згадалися Олеговi слова про життя-зебру. Зараз його переслiдувало враження, що iде уздовж.

Олег загруз у такiй справi, що не мав жодної можливостi приїхати i лише давав поради. А вони зводилися до того, що на нього наїжджають зацiкавленi люди, i якщо Стас дiйсно до цього не причетний, то нiчого й боятися, а просто послати усiх їх подалi. Що ж, до наїзду машиною вiн дiйсно непричетний. А до смертi панi Мурашевич??? Доведи, спробуй, усiм оцим, що робив усе можливе, аби врятувати її. Тим паче, якщо був мотив. Залiзний мотив…

Стас не вiрив у фантастичнi збiги обставин. Тому чим далi, тим бiльше усе складалося для нього в одну картину — картину чиїхось планомiрних зусиль вирвати те, що має належати йому. Адже тиснути почали одразу. Спочатку дурнуватим залякуванням, потiм серйозними речами. Дуже серйозними, оскiльки пiшли на вбивство. Не випадково ж Неонiла Йосипiвна вийшла з дому такої пiзньої пори, коли у нього не було алiбi i ще коли саме вiн у разi потреби мав стати за операцiйний стiл. Усе складалося надто вдало для тих i, навпаки, невдало для нього.

Але тодi виходило, що проти нього змовилися i прокурор, i завiдувачка, i навiть Олена! Адже узгодженi дiї усiх призвели до цього! Вiн струсив головою i заходив по хатi.

Хай хто це був, вони не професiонали у таких пiдставах i, напевно, роблять це уперше, не зумiвши стриматися перед перспективами урвати ласий шмат. А отже, їхнi дiї, задуми повиннi мати певнi огрiхи. Їх можна вивести на чисту воду, у цьому Стас не сумнiвався. От тiльки як це зробити? Досвiдчений слiдчий з вiдповiдним арсеналом зумiв би безперечно. Але хто ж схоче цим займатися, аби нажити ворога в особi прокурора? А вiн — нюхом чулося — неабияк зацiкавлений у цiй справi. А самому? Ну що тут зробиш самотужки, коли нiкого не знаєш, коли кожен твiй рух наче на екранi?

Що тут зробиш?!

Проте сидiти склавши руки Стас не мiг. У людини завжди є шанс щось змiнити. I саме тепер пригадався нещодавнiй вiзит пиячка, що випрошував двадцятку. «Вам загрожує небезпека»… Це що, також не збiг? Не просто алкаш не мав за що випити i приперся з надiєю отримати пляшку надурняк, бо в iнших мiсцях уже спробував?

Пошуки навколо центральної площi, ратушi, базару не дали результату. Проте iнший, аналогiчної зовнiшностi, обiцяв найближчим часом розшукати того, хто тодi назвався Серьогою. Доведеться тепер дати не одну двадцятку. Що вдiєш, усе потрiбно робити вчасно.

Дiана пропонувала на день-два взяти вiдгул, щоб вiдпочити та заспокоїтися. Можливо, Павловська мала рацiю, i Стас набрав її номер, але вона не вiдповiла. У роздумах вiн зняв колодку з дверей i пiднявся на горище. Тiльки не бездiяти. I пошуки продовжилися, але нiчого такого, де мiг би хтось ховатися або проникати на горище, вiн так i не знайшов.

У розпачi Стас опустився на сходи, так i не дiйшовши донизу. Що скаже Серьога, якщо знайдеться? У маленькому мiстечку усi про усiх знають. А вони цiлими днями лише сидять i патякають за пляшкою одне з одним. Чом би не попатякати з ними?

Звук, який почувся, був слабким, проте чiтким i якимось дуже специфiчним, таке враження, що знайомим. Здригнувшись, Стас пiдвiвся i глянув нагору, хоч i не зрозумiв чiтко, звiдки вiн долинув. Але одразу задзвонив телефон. Притулившись спиною до стiнки, Стас витяг мобiльний. Це була Олена.

— Привiт. Пробач, я не мiг подзвонити. Як ти там?

— Нiчого, дякую, — голос її був сумний. — Вибач, може ти i зараз зайнятий, просто… сумно стало. Я зовсiм розклеїлася. Вiдколи повiдомили. Це жах. Сиджу i не знаю, що робити.

— А що тут уже зробиш… — Стас глибоко зiтхнув. — Опануй себе i здавай сесiю. Я не забув про тебе. Просто стiльки навалилося. Усякого головного болю, ще й такого…

— Що сталося? — стурбовано запитала Олена.

— Не хочу зараз. Потiм. Коли приїду.

— А ти приїдеш?

— Не знаю… Це не вiд мене залежить. Голова пухне. Але тебе радий чути. Дуже. Може, i настрiй трохи пiднiметься, а з настроєм i справи краще робляться.

— Не сумуй, — попросила вона. — Усе буде добре. У мене таке вiдчуття, що ти з усього знайдеш вихiд.

— Хотiв би я, щоб ти не помилялася, — задумливо промовив Стас. — Хай щастить. I дякую за дзвiнок.

Вiн прислухався, поклавши телефон до кишенi, але бiльше нiчого не чув. А може й це примарилося? Вiд довгого сидiння на сходах затерпла нога, а вуха вперто, наче локатори, вслухалися у тишу замкненого простору. Нiчого.

I раптом знову. Здригнувшись, вiн пiдвiвся, але удруге завiбрував телефон у кишенi. Дiдько! Це ж телефон. Що з ним? Якiсь цiкавi звуки передували дзвiнкам. Цього разу дзвонила шефиня — вiдповiдала на його дзвiнок.

Завтра вдома. Зiбратися з думками. Заспокоїтись. Щось вигадається. Адже вiн не вбивав панi Мурашевич нi на темнiй вулицi, нi за операцiйним столом. I навiть, поклавши руку на серце, мiг сказати самому собi, що взагалi не бажав їй смертi.

По-новiй телефон озвався вже у кiмнатi, коли Стас присiв на кухнi, аби випити кави. Це був той, кого найменше хотiлося чути. Дзвонив помпрокурора. I вiн пропонував зайти просто зараз, аби уточнити деякi моменти. Якщо ж нi — грозився прислати повiстку. Ось так усе робилося — планомiрно i методично. У неофiцiйних розмовах Мамчур демонстрував своє добре ставлення. Та одразу пiсля цього з'являвся його заступник, дiючи так, наче й не мав дослухатись до думок начальника.

Його не вiдпустять. Тi, хто мав у руках вiдповiднi важелi, мертвою хваткою вчепилися у будинок i тепер тиснули, нарощуючи зусилля. Вони товктимуть до нестями, тягатимуть на допити i, схоже, доведуть-таки справу до суду, де хто ще зна як усе повернеться. Зробити щось проти них голими руками неможливо. Та ще легше зараз було засудити його iншим шляхом. Навiщо наїзд, який так важко довести? Ось вiн — злочинець у бiлому халатi! Чого iще?

Стас витяг келишок i налив коньяку. Проте довго стояв, не наважуючись випити. Потiм набрав номер Мамчура i промовив:

— Я вирiшив прислухатися до ваших порад. Якщо така можливiсть ще є.

— Гадаю, що так, — вiдповiв той.

— Куди менi приїхати?

— Хмм… Давайте зранку, — здавалося, той чiтко розумiв, що подiтися «клiєнту» нiкуди. — Годинi о дванадцятiй наберiть мене.

— Отже, тiльки завтра опiвднi?

— Не переживайте, — заспокоїв прокурор, — усе буде нормально. Раз уже я пообiцяв. У даному разi зараз чи завтра — не має принципового значення.

— Менi потрiбно вiдлучитися, — сказав Стас. — До завтра, до цiєї години.

— Вiдлучайтеся, — не зрозумiв той.

— У мене пiдписка про невиїзд.

— Ну ви ж не їдете за кордон! Хе-хе… — його нагадування навiть розвеселило прокурора. — Не переживайте, усi ми люди. Вважайте, я вас вiдпустив. Я ж зможу знайти вас за цим номером?

— Безперечно, — вiдповiв Стас, вимикаючи на телефонi функцiю звукозапису i ховаючи трубку до кишенi.

Келишок коньяку так i залишився не випитим. А за п'ять хвилин «дев'яносто дев'ята», скреготнувши новими колесами, погнала туди, де сiдало сонце. Шлях був неблизький.

ХXI

Вона здивувалася, щоб не сказати бiльше. Напевно, телефонний дзвiнок розбудив її, хоч i телефонував Стас задовго до дванадцятої. На нiй був махровий халат, а волосся зiбране у вузол на потилицi. Олена нiчого не робила, чекаючи на нього. Просто чекала.

Привiтавшись бiльш нiж стримано, Стас закляк у дверях, дивлячись їй в очi. Застигла й вона, нiчого не розумiючи, а вiн марно намагався вловити у її поглядi щось приховане, пiдле й пiдступне. Не дарма вважав себе хорошим психологом, захоплюючись колись психоаналiзом на можливому на той час рівні.

— Чому ти так дивишся? Що сталося? — питала Олена.

Ще тодi, у лiкарнi, вiн бачив, що ця жiнка грати не вміє. I тепер, дивлячись їй в очi, несподiвано облишив бажання ставити низку пiдступних запитань, якi обдумав дорогою.

— Чому ти мовчиш? Поясни. Навiщо приїхав серед ночi i так дивишся в очi?

— Якраз i приїхав подивитися в них.

— I що ти хотiв там побачити?

— Навпаки, аж нiяк не хотiв. Але боявся. Оленко, усе дуже погано.

Очi зреагували так, як i мали це зробити. Вiд його iнтонацiй у них з'явився переляк. Вона боялася i водночас хотiла чимшвидше почути те, що однаково зараз мало прозвучати.

— Ти ж знаєш, що сталося з твоєю квартирною господинею? Її прiзвище Мурашевич?

— Знаю, — промовила вона. — Ще учора менi дзвонили дiвчата з роботи. Ледве вiдбула екзамен, понапивалася якихось таблеток i лягла, ще в обiд. Тобi дзвонила — поза зоною. Бiдна Йосипiвна… Якесь таке на душi… А… чому… чому ти так говориш про це?

— Мене звинувачують у її смертi.

— О, Господи… Як це? Ти що, чергував, коли її привезли? Хоча… ти ж казав… я забула… Вона що, померла у тебе пiд час операцiї?

— Не тiльки, — Стас продовжував дивитися на неї, не вiдриваючись. — Скажи менi, будь ласка, ви з нею колись говорили про мене? Ще до нашого знайомства.

— Нi… — Олена похитала головою. — Тобто… ну, майже… Коли я порiзала руку i збиралася до лiкарнi, вона порадила звернутися до тебе. Назвала твоє прiзвище, iм'я та по батьковi. Я запитала, чому не до когось iншого. Вона сказала… що добре тебе знає. I тодi раптом я згадала твої ходiння по мiськiй радi з паперами. Ти був такий злий… Вона посмiхнулася на це i запевнила, що ти порядна людина, i щоб я не переживала. А тобi щоб сказала, що я вiд неї.

— I чому ж ти промовчала?

— Незручно було, — похитала головою Олена. — А чому ти це розпитуєш? Поясни менi.

Ось воно що. Божевiльного збiгу, у яке не вiрив помпрокурора, дiйсно не було. Не випадково з усiх вродливих жiнок мiста вiн познайомився саме з Оленою. Зовсiм не випадково. Але це у тому разi, якщо вона говорить правду.

— I ти пiдтвердиш це на судi?

— Де?! Звичайно, де скажеш. Але чому суд?!

— Я сильно загруз. Мене звинувачують у її загибелі, — Стас глибоко зiтхнув. — I не тiльки через те, що вона дiйсно померла у мене на операцiйному столi.

Вiн розповiв їй усе. Воно вилiзло саме, тягнучи одне за другим. Її очi залишалися широко розплющеними, а руки складенi на щiльно стулених колiнах.

— Отакий збiг обставин, — скрушно промовив Стас, закiнчуючи розповiдь. Тому й телефон був поза зоною, оскiльки власник у буцегарнi сидiв. Навiть не уявляю, як i за який кiнець тягти, щоб розплутати ситуацiю. Сам, один. А ще… вiдчуваю, як тягну за собою i тебе. Вони вже висували припущення, що я зробив тебе спiльницею.

— У мене є далекий родич, — пiсля паузи промовила Олена. — Вiн адвокат. Якийсь солiдний. Живе у Києвi. Що як…

— У мене також є адвокат, — жорстко промовив Стас, — живе у Вiнницi. Близький друг, принаймнi я так вважав. Але всi вони родичi i друзi, коли їм щось треба. Мiй говорить, зав'яз у такiй справi, що як покинути, то можуть i не пожаліти. Зараз я не знаю, що робити. Завтра, якщо ще не пiзно, я вiдмовлюся вiд цього, — вiн криво посмiхнувся, — багатства… Навiть не знаю, на чию користь. Дай Боже, щоб на цьому усе скiнчилося.

— I що тодi? — швидко запитала вона.

— Нiчого.

— Поїдеш назад до Вiнницi…

— Мене там нiхто не чекає. I жити я там не маю де. I роботи вже немає. Та зараз нiчого так далеко заглядати. Вберегтися б вiд гiршого.

— А ваша завiдуюча, до речi, з прокурором давно «крутить», — нi з того нi з сього сказала Олена.

— Звiдки ти знаєш?

— У нас люблять про таке побалакати, кiстки помити, — пояснила вона. — Усi говорять, що вони зустрiчаються. В нашiй конторi такi мимри сидять, що їх тiльки подiбне й цiкавить.

— Усе можливо, — пробурмотiв Стас. — Може вони й правi, отi мимри твої. I тодi… Задницею чую, зацiкавлений вiн по вуха. Спочатку так пiд'їхав, напевно, дуже припекло з якоїсь причини мати саме цей будинок. А потiм… подумав, чому б не зекономити шiстдесят штук? Невже вiн може бути причетний до убивства? У головi не вкладається. А я все дивуюся, який збiг обставин. Це ж якраз шефиня менi чергування скинула, щоб я приймав Мурашевичку i вляпався. А викликати стару з дому пiд якимось приводом… хiба важко? Дiано, Дiано…

— Тодi i я, виходить, навмисно потягла тебе до поїзда, щоб пiдставити… — Олена промовила це важко, але рiшуче.

— Виходить… — Стас сперся лiктями на колiна, ховаючи обличчя в долонях.

Вона пiдiйшла, опустилася навколiшки, відвела його руки від обличчя, потiм подивилася в очi й промовила:

— Я не робила цього.

— Менi хотiлося б, щоб так було.

Вiн притулив її голову до себе i притисся щокою до волосся.

— Що менi робити? — запитала вона. — Я не хочу туди їхати. Просто боюся.

— У тебе тут справи, — вiдповiв Стас. — Здавай сесiю. Далi буде видно. А я повертаюся. Завтра мушу закрити цю проблему. Знаєш, яка головна якiсть хiрурга? Умiння вчасно зупинитися. Щоб не наробити непоправного. Ось так.

Вiн обережно вiдсторонив її, збираючись пiдвестися.

— Ти їдеш уже? Вiдпочинь хоч до ранку. Нiч…

— Завтра на дванадцяту зустрiч i пiдписання паперiв. До того ж, у мене пiдписка про невиїзд. Вiдпустив… з дружнiх почуттiв до шефинi, неофiцiйно. До того ж… з тобою в однiй кiмнатi однаково не засну.

Вона глянула i не вiдповiла нiчого, лише знову притулилася.

— Ти впевнений, що на цьому усе скiнчиться?

— А кому потрiбна стара самотня маразматичка, навiть якщо вона голова спiлки ветеранiв? — знизав плечима Стас. — У нас у країнi потрiбним буває лише одне — грошi. Бабло. Все.

Оленка якийсь час думала, потiм пiдвелася, перейшла у протилежний кут кімнати i сiла на лiжко.

— Ну що ти… — вiн одразу ж опинився поруч. — Не треба так, я ж про iнше. Нас це не стосується.

— Ти так сказав… — дiвчина похитала головою. — А момент важкий — сприйнялося iнакше.

Вiн обiйняв її. Думки плуталися. З'явилося вiдчуття, що зараз добровiльно бере на себе ще одну проблему — жiнку, самотню не лише у кiмнатi гуртожитку, у значно ширшому просторi. Зайва проблема у важкий перiод. Та хто ж вiд такого вiдмовиться?

…Він розплющив очi, коли за вiкном щойно починало сiрiти. Оленка лежала тихо, притулившись до його руки. Якнайобережнiше Стас спробував звiльнити руку.

— Я не сплю, — промовила вона.

Нiчого не сказавши, вiн швидко почав вдягатися.

— Знаєш, скiльки ти спав? Двадцять п'ять хвилин.

— I то забагато. Зараз особливо не слiд розкидатися часом, — вiн глянув на годинник. — Пообiцяй менi, що триматимеш телефон бiля себе.

— Добре, — вiдповiла вона. — Ти… щось замислив? Що? Що ти збираєшся робити?

— Завари менi кави. В тебе є? — попросив Стас, нарештi втрапивши рукою у сорочку і хлюпнувши на обличчя мiнералки просто з пляшки.

А за десять хвилин «дев'яносто дев'ята», набираючи швидкiсть, погнала на схiд. Її водiй втиснув у пiдлогу педаль акселератора з явним бажанням не вiдпускати її до самого дому. Вiн знав напевно, що до дванадцятої має зробити ще одну справу, щоправда, не уявляв як.

ХXII

Будинок похмуро мовчав, приймаючи того, з ким невдовзi мав розпрощатися назавжди. Стас швидко перевдягся i набрав номер.

— Так… Ти вже вдома?

— Навряд чи це варто так називати, — невесело посмiхнувся вiн. — Принаймнi, доїхав. Усе гаразд.

— Я… Пробач, я таки дзвонила дядьковi.

— Навiщо? — не витримав Стас. — Що вiн зможе? Для чого воно йому?

— Вiн приїде, — промовила Олена. — Я боюся за тебе. I… самiй також страшно.

— Гаразд, — перервав Стас. — Про це потiм. Набери мене зараз. За двi хвилини.

Знявши колодку, вiн пiднявся на горище, обдивився, а потiм спустився до середини сходiв i сiв, точнiсiнько так, як учора. Лице пашiло у передчуттi можливої розгадки. Що не кажи — розумна людина отець Назарiй. Той, хто ходить, не залишаючи слiдiв, — не завжди нечиста сила. Справдi, не завжди. Нечиста сила в нас самих. Це вже точно. Серце стукало, вiдраховуючи секунди до того моменту, коли вдасться хапнути її за хвоста.

Є!!! Воно.

Вiн слухав Оленчинi дзвiнки, тримаючи у руцi телефон. Треба вiдповiсти, нехай не переживає.

Заховавши трубку до кишенi, туристичною сокирою Стас почав навмання розгрiбати шлак на горищi, наштовхуючись незмiнно на застиглий розчин i дошки перекриття. Здiйнялася чорна пилюка, а вiн рив у рiзних мiсцях i напрямках, поки не натрапив на якусь щiлину. Гострий кутик сокири вишпортав тонкий дрiт в оболонцi. Обережно посмикуючи за нього, щоб не порвати, розгрiбаючи шлак за ходом знайденої проводки, Стас просувався у напрямку кута горища, за димохiд, коли дрiт пiшов у глибину. А далi з'явився полiетилен, грубий пакет. Ось куди ти ховаєшся, друже…

Розтявши його, Стас вiдчув на дотик пластмасову поверхню. Розгрiбши чорний шлак, похитуючи з боку в бiк, вiн звiльнив коробку завбiльшки зо три цеглини.

— Мудрецi, вашу мать…

Вiн повернувся до центру горища i почав тягти дрiт у протилежному напрямку. Обережно пiдкопував, розумiючи тепер, що на тiм кiнцi також знайдеться коробка, щоправда, значно бiльша. Не пошкодити б її! Друга коробка, запакована у полiетилен, знайшлася за кiлька хвилин. Вона була i справдi значно бiльша, зате плеската. Його охопила навiть не радiсть, а щось близьке до ейфорiї. У шлакове перекриття був закопаний домашнiй кiнотеатр! Зрозумiло, без телевiзора. Чого-чого, а його тут не знайдеш. Зате звукова установка була у повнiй комплектацiї.

За годину кропiткої працi вiн розкопав практично усе. Чотири стацiонарнi колонки встановленi по кутах горища. Сабвуфер iз низькочастотним динамiком був схований там, де починалися сходи, адже потребував бiльше простору, а центральна колонка… Це ж через неї «привид родича» стукався у дверi внизу! Так i сталося. Вона вiдшукалася за дошками, що оздоблювали стiну над сходами. Саме цей динамiк i зреагував на сигнал, який надходив на його мобiльний телефон пiд час прийому дзвiнка. Щасливий випадок. Не дарма вухо почуло щось знайоме — ритмiчнi коливання, якi доводилося не раз чути у динамiках звукової апаратури у момент надходження дзвiнкiв, якщо телефон був поруч.

Вiдкриття вражало. До такого трюку треба було додуматися! Дуже кмiтлива й розумна людина, висловлюючись термiнологiєю отця Назарiя, впустила у себе сатану, аби полякати його, Стаса, вiдвадивши вiд бажання жити у цьому будинку. Аудiосистема працювала бездоганно i п'ятиканальний звук, розповсюджуючись у товщi шлакового перекриття, давав живi враження ходiння по горищу i стукання у дверi. Винахiдливий жартiвник спромiгся записати на компакт i старечий кашель, не кажучи вже про стуки-грюки i решту. А гучний рип, який з'являвся при раптовому вiдключеннi працюючих динамiкiв, сприймався як закривання потаємних дверцят схованки, куди втiкав «привид».

Вражено розгорнувши полiетилен, Стас побачив i пусковий пристрiй. DVD-програвач був вбраний у металеву раму, кострубато зварену звичайним методом, зате чiтко пiдiгнану пiд його розмiри. Корпус плеєра мiцно сидiв у рамi, до неї намертво крiпилася металева трубка, в якiй фiксувалася ще одна знайома з вигляду рiч. Господи… Привiд автомобiльної сигналiзацiї! Щось подiбне було пiд капотом його «дев'яносто дев'ятої». Точнiше, пiд капотом була чорна пластмасова коробочка, яка мiстила блок управлiння усiєю сигналiзацiєю, а те, що тут у трубi, на його машинi монтувалося у дверцятах i вiдсувало засувку фiксатора, щоб вiдчинити дверцята. Те, що називається центральним замком. У даному ж випадку цей штир тиснув на кнопку, вмикаючи звуковий пристрiй дiвiдiшки. I уся ця система, так виходило, повинна керуватися маленьким пультом, таким самим, який мала його «дев'яносто дев'ята», i який лежав зараз у кишенi штанiв!

Стас витяг пульт, на якому було лише три кнопки. Велика штовхала штир уперед, блокуючи дверцята машини. Отак само хтось за межами будинку натискав велику кнопку на своєму пультi i вже оцей штир, що монтувався у трубцi, тиснув на кнопку DVD-плеєра, вмикаючи його. Схоже, увесь компакт-диск був записаний оцими грюками та зiтханнями i щовечора їх вмикали з того мiсця, на якому закiнчувалося минулого разу. Напевно, зловмисник мав змогу стежити за вiкном горища, щоб натиснути маленьку кнопку, одразу вимикаючи плеєр, щойно хтось пiднiмався на горище. Он воно як. Та й радiус дiї автомобiльної сигналiзацiї свiдчив про те, що той, хто вдавався до таких хитрих жартiв, мав завжди бути неподалiк. Практично поруч.

Стас курив, стоячи на ґанку i оглядаючи непомiтно сусiдськi будинки. Де сховався вiн? Той, хто виконував чиєсь диявольське замовлення. Як i все на його викоханiй машинi, сигналiзацiя стояла найвищого ґатунку i радiус її дiї становив майже сто п'ятдесят метрiв. Якщо той, хто це робив, мав не гiршу, то саме в такому радiусi слiд шукати i його самого. От тiльки як?

Думки навалилися з новою силою. Як використати це вiдкриття для власного захисту? Якщо прокурор цiлеспрямовано риє йому яму, то, можливо, знає i про цю «iграшку». Отже, вiдкривати карти ще рано. Тодi коли? Як його посадять на лаву пiдсудних? Що тодi це доводитиме? Мало. Вiдкриття давало надiю, але як мало його було для перемоги!

Телефон завiбрував у кишенi i на табло висвiтився знайомий номер.

— Станiславе Iвановичу? Доброго дня. Можете пiдходити до пана Шевчика. Ви ж бували у його конторi?

Прокурор. Стас помовчав, потираючи у пальцях трубку.

— Алло? Ви мене чуєте?

— Я-то чую, — вiдповiв Стас. — Але навряд чи менi варто туди iти. Принаймнi тепер.

— Н-не розумiю… Ви передумали?

— Здається, так, — старанно добираючи слова, Стас ще не знав, як сказати те, що могло б посiяти панiку у ворожих лавах, одночасно не вiдкривши карт. — Щастя, що усе так склалося і я не встиг наробити дурниць.

— Як бажаєте, — не розгубився спiврозмовник. — Але… словом, на цьому мої спроби допомогти вам закiнчуються.

Кладучи трубку до кишенi, Стас розумiв, що кiлька секунд назад вiдрiзав собi шлях до вiдступу, якщо, звiсно, такий iснував. Тепер доведеться проходити цiлу дистанцiю i або перемогти, або…

ХХIII

— Яа-к?! Ви жодного разу не були на КЕКу-у?! За всю вашу професiйну дiяльнiсть?! — дама, що втислася безформними драглистими грудьми у край столу, дивилася на нього з нерозумiнням.

Її i без того булькатi очi вiд подиву ледь не повилазили з орбiт.

— Ви що, Станiславе Iвановичу, до цього так бездоганно працювали?

— Та я, власне, i зараз нiчого поганого не зробив.

Вiд цiєї заявочки у неї вiдiбрало мову, тому втрутився начальник управлiння, що сидiв по центру:

— Станiславе Iвановичу, ви знаєте, що таке КЕК?

За якоюсь iронiєю Стас дiйсно жодного разу не бував на такiй комiсiї, хоч з розповiдей колег добре знав, що воно таке — колективне шмагання, де на лiкаря навалюються з усiх бокiв i товчуть кожен у мiру своєї агресивностi та iнтелекту. А чим може у нас захиститися лiкар?

— КЕК, — тлумачив начальник, — це контрольно-експертна комiсiя. I визначати хто зробив добре, а хто погано — функцiя присутнiх тут фахiвцiв, а не ваша. То давайте будемо виконувати кожен свої обов'язки.

З цiєю армiєю «реформаторів медицини» воювати неможливо. Те, що вiн приречений на поразку, Стас побачив одразу. Особливо активнi витягали з iсторiї хвороби Мурашевич кожну невдало поставлену кому, збiльшуючи її до розмiрiв причини смертi.

Судмедексперт, що робив розтин, дав недвозначний висновок, що смерть настала вiд набряку головного мозку внаслiдок збiльшення внутрiшньочерепної гематоми, а кровотеча у животi внаслiдок розривiв органiв дiйсно мала мiсце, проте не була важкою i не становила на той час прямої загрози життю пацiєнтки. Головний реанiматолог безапеляцiйцно заявив, що інтенсивне переливання розчинiв у тiй ситуацiї не могло пiдняти кров'яного тиску i погiршувало стан мозкових справ.

Менш агресивнi члени КЕКу просто мовчки слухали, але Стас не сумнiвався — поставлять свої пiдписи, де належить. Лише один з присутнiх — обласний трансфузiолог — висловив тверезу думку: а чи була можливiсть у лiкаря визначити до операцiї розмiри внутрiшньочеревної кровотечi? А, отже, вiн робив усе можливе в даних умовах для порятунку пацiєнтки.

Та його «посадили».

— У нас у районах зараз достатньо ресурсiв, щоб вирiшувати такi завдання… — очi голови комiсiї, яка — можна було дати голову на відсіч — близько не стояла від «району», а тим паче, його «ресурсів», нарештi повернулись у звичний стан, тому i спромоглася вона видати цю понадрозумну фразу, додавши: — А якщо нi, то поруч з хiрургом треба садити ще й головного лiкаря.

Зачитали i резюме нейрохiрурга, який тодi серед ночi приїжджав на трепанацiю черепа. Смерть вiд набряку головного мозку. Сам «свiтило» зараз оперував, тому й не мiг виступити особисто.

I тепер Стас не лише чiтко розумiв плачевнiсть ситуацiї, а взагалi подальший розвиток подiй. Зараз поважна комiсiя констатує його тактичну помилку у лiкуваннi постраждалої Мурашевич, визнавши, що вона вплинула на результат. Усе. Далi працюватиме прокуратура i, маючи у розпорядженнi цей висновок КЕКу, а також наявнiсть у нього мотивiв бажати смертi цiй громадянцi, доведе, що помилка була навмисною i що вiн безпосередньо винен у її смертi. Вони зроблять з цього склад злочину. I далi вже для досягнння мети не матиме значення, збивав вiн її своєю машиною чи нi. Його посадять на лаву пiдсудних. А далi… Як би там склалося далi, йому буде не до будинку. Тим паче, нiхто не завадить, коли сам вiн перебуватиме у слiдчому iзоляторi, увiйти i здiйснити якщо не капiтальний ремонт, то хоча б змiну iнтер'єру.

Знати б тодi, у що це виллється! Стас дивився на обличчя чиновникiв, якi, здавалося, говорили тепер усi нараз, i до голови лiзли всiлякi дурницi. Цiкаво, вони насправдi такi чи якась рука покерувала i тут, примусивши їх чiтко спрямувати хiд засiдання у потрiбне русло? Невже отих шiстдесят тисяч, на якi тягне будинок, вартують того, щоб розiгрувати фарс, задiюючи отакi ресурси? Що такого має бути заховано у старому домi, щоб…

Дверi розчинилися без стуку i увiйшов чоловiк у простiй тенiсцi з течкою, якi роздають фармацевтичнi фiрми для реклами. Вiн мовчки присiв скраю, витягаючи з неї папери. Тiльки тепер Стас упiзнав у ньому головного нейрохiрурга.

— Iгоре Iвановичу, — розвiв руками начальник управлiння, — не варто було так поспiшати. Ми ж знали, чим ви займаєтеся. Ваш висновок вже зачитали i…

— Пробачте, я не давав висновку для КЕКу, — поправив його нейрохiрург.

— Ну, ми казали, що достатньо й цього.

— Та нi, — стояв на своєму той. — Я написав спецiально, точнiше, тому що це має значення.

— Ну… — зачитайте, — розвела руками шефиня «докторської інквізиції».

Вiн умiв висловлюватися коротко, але точно, цей нейрохiрург. Виступ його перейшов у дискусiю, а Стас мовчки слухав, тепер уже сам викочуючи очi, наче та бульката головиха.

— Нi, я, як член КЕКу, категорично проти, — чiтко вимовляючи кожне слово, вiв свою думку нейрохiрург. — Я не пiдпишуся пiд рiшенням, у якому визнається тактична помилка. Її не було. Хiрург Ковач робив те, що мiг. Проводив ту операцiю, яку мiг зробити краще.

— Але ж пацiєнтка померла вiд набряку мозку! — не витримала головуюча. — Ви самi написали! А лiкар у районi живiт оперував. А мав на вас чекати, якщо вже сам не мiг!

— У свiтлi сучасних канонiв, — ще чiткiше вимовив Iгор Iванович, — обидвi операцiї мали проводитися одночасно. Я написав чорним по бiлому. Од-но-час-но! Сам вiн двi нараз проводити не мiг, гадаю ви розумiєте. Тому обрав одну — ту, якою володiв краще. I ще повторюю — травма черепа була несумiсна з життям. Лiкар зобов'язаний боротися, поки пацiєнт ще живий, тому, приїхавши, я й розпочав операцiю. Але не сумнiвався, що пацiєнтка помре.

Стаса попросили вийти. Очікування у коридорi було важким i принизливим. Але хто зважатиме на приниження, коли справи набирають таких обертiв. За дверима говорили на високих нотах, проте слова не розрiзнялися. Нарештi, усi почали розходитися.

Вийшла й заступниця голови експертизи з району, якiй також належало бути на такого роду заходi, що не додавало здоров'я i їй.

— Важкiсть травми, не сумiсна з життям… — промовила вона, взявши його за лiкоть. — Пощастило нам. Як з ланцюгiв позривалися, не пам'ятаю такого. Завжди нарванi, але щоб так…

Стас закурив, сiвши пiд управлiнням на вiльну лавку. Без звуку розчинялися й зачинялися потрiйнi дверi. Гiгантська будiвля працювала потрiйним «ротом» в обидвох напрямках, упродовж цiлого дня ковтаючи та випльовуючи назад чиновникiв рiзних рангiв. Щойно ця складна система мало не перетравила його. Допомогло диво.

Вiн сiдав у дорогу машину на стоянцi пiд будiвлею. Очевидно, зараз цiй людинi нiкуди поспiшати. Тому i встиг Стас якраз на той момент, коли, зачинивши дверцята, водiй взявся за ключ.

— Iгоре Iвановичу, пробачте, не мiг не пiдiйти. Ви мене врятували.

— Пусте… — вiн вийшов з машини, подаючи руку.

— Та нi, — похитав головою Стас. — У цiй iсторiї для мене усе набагато складнiше i не скiнчилося б зняттям категорiї або позачерговими курсами. Ви врятували мене вiд дуже великих проблем. Таких, що й не снилося. Я знайду спосiб вам вiддячити.

— Не треба, колего, у мене все є, — засмiявся той. — Я вiсiм рокiв працював за кордоном, до речi, за фахом. Мiй родич керує клiнiкою нейрохiрургiї у Канадi. Так що вашi грошi у конвертi менi їй-Богу без потреби.

— I ви повернулися?! Сюди?! Для чого?

У вигуку Стаса було стiльки здивування, що вiн засмiявся.

— Я й сам тепер не розумiю, для чого. Напевно, душа захотiла комфорту. А який комфорт серед чужих людей, чужих звичок, традицiй? Тягне на своє. А воно вже також, виявляється не моє. За вiсiм рокiв вiдвик повнiстю вiд iдiотизму, вiд свинства. Не сприймаю. У нас же не можна працювати по-людськи. От чекаю, коли мене з'їдять, тоді назад поїду.

Вiн ще раз потис руку Стасовi, сiдаючи в машину.

— Будь здоров. Життя продовжується.

Викинувши потужну хвилю з двох сопел, красень БМВ влився у суцiльний рух.

Те, що виглядало найлегшим, «обламалося» їм за щасливим випадком. Нi, воювати все-таки можна. Треба. Завтра на прокурорський стiл ляже висновок контрольно-експертної комiсiї про те, що травма постраждалої Мурашевич була не сумiсна з життям, а вiн, Стас, дiяв вiдповiдно до обставин. I нехай тепер вдавляться його мотивами, навiть якщо вони й були. А знайти докази на його вилизанiй «дев'яносто дев'ятiй» неможливо. Тому що Неонiлу Мурашевич вона не збивала.

Вiн сiдав у машину, нехай не БМВ, але також не погану, вiдчуваючи впевненiсть, що тепер вони не доберуться до нього. Але i протилежне вiдчуття не збиралося його полишати — те, що одночасно його й не випустять. У кращому разi можна розраховувати на тайм-аут. А отже…

Можливо, час спробувати самому дiстатися до них?

ХХIV

Вони сидiли на стiльчиках у передоперацiйнiй бiля розчиненого вiкна i курили. Вiтерець залазив пiд мокрi пiжами, якi варто було б скинути, аби не застудитися. Але чого не зробиш заради жiнки. Саме її по-джентльменськи пропустили перевдягатися першу.

— Я гадав, усе, кiнець, — похитав головою Нагiрний. — Як почала печiнка «повзти» — це завал…

— Але гарний метод, погодься, — Стас усе-таки прикрив вiкно, боячись протягу. — Ми у себе завжди так робили.

— Щастить нам тепер на масивнi кровотечi, — похитав головою Богдан. — Добре, хоч зараз усi на мiсцi. Разом упоралися. А тодi як «iндiанець» розбився… Наклали ми з Гащаком у штани. Шефиня у вiд'їздi… Якраз до мiсця твiй приїзд був.

— Не перебiльшуй, — махнув рукою Стас. — Однаково нiчого не дало.

— Але ж кровотечу спинили! Живим з операцiйної вивезли! А це не мало.

— Так, — погодився Стас. — А… чому «iндiанець»?

— А я знаю? — знизав плечима Нагiрний. — Мої обоє малих у нього на гуртку займалися. То усi дiти його так кликали — Iндiанець та й годi. Таке прiзвисько. Вiн начебто наполовину казах чи татарин був. Галiмулiн, так? Та й обличчя таке… характерне, ти бачив. Дiти — вони ж умiють щось особливе помiтити.

— Гаразд, — пiдвiвся Стас. — Iдемо, поквапимо шефиню. Щось вона там надовго застрягла.

Дорога вiд лiкарнi до дому недовга — кiлька кривих вуличок. На передостаннiй «дев'яносто дев'ята» несподiвано повернула i зупинилася пiд кафешкою. Чашку кави пив довго. Мучили не зовсiм зрозумiлi думки. А швидше — зовсiм не зрозумiлi. З ними й повернувся додому. А остаточно «прорiзалося» вже увечерi, коли лягав спати.

Обличчя з орлиним носом у тьмяному свiтлi нiчника здавалося вималюваним особливо чiтко. «Iндiанець». Ось чому закарбувалося слово пiд час пiсляоперацiйного перекуру, ось чому дорогою викликало незрозумiлi асоцiацiї. Його «iндiанець» — той, що на килимi, перебував у вiльному польотi, розкинувши руки-крила так, наче iлюстрував те, що сталося з тим, мiсцевим «iндiанцем» — керiвником дитячого туристичного гуртка Галiмулiним. Очевидно, цей чоловiк мрiяв про небо, очевидно, також любив дивитися звiдти униз, гордовито розкинувши крила свого дельтаплана, вважаючи їх продовженням власних рук.

Цей чоловiк виявився його першим оперованим хворим i одночасно першим на його особистому кладовищi у цьому мiстi. Тепер вiн наче оселився тут, на килимi, щоб нагадувати про себе. Клянучи свою дурну голову, якiй i того, що є, мало б вистачити з надлишком, Стас вiдвернувся i заплющив очi. Та вони розплюшилися майже одразу. Бiльше того, вiн пiдвiвся, спираючись лiктем на подушку.

У попередньому вiзерунку — тому, що був нижче i окреслював одновусу голову у кошлатiй шапцi, почало вгадуватися також щось дуже знайоме. А згадалося остаточно лише тодi, коли уздрiв поруч контури клаповухого пса, що заводив до неба. Думки, що прийшли, були мало сказати — ненормальними, просто хворими. Та все ж, сiвши на лiжку, вiн набрав Нагiрного. Випадок смертi вiд сказу, про який розповiдав той, чiтко постав у пам'ятi.

— Це чого раптом опiвночi тебе такi речi зацiкавили? — здивувався колега.

— Зараз двадцять три двадцять, — уклiнливо промовив Стас.

— Ну, гаразд, — Богдан зiбрався з думками. — Точно не згадаю, коли це було. Ну, тижнiв чотири до твого приїзду. Вкусив його пес…

— Це я знаю, ти вже розповiдав, — перебив Стас. — Скажи конкретно, якi були пошкодження?

— Конкретно — хапнув вiн його за обличчя, роздерши верхню губу i повiка. Справа, так. А правий вус практично взагалi вiдiрвав. Ну, попри все кумедно виглядав мужик. Вуса густi, чорнi, довгi. I ото смикає одним вусом, а другого немає.

— А в якому він був одязі?

— Ну… ти б ще спитав, якi у нього труси були… — розгубився колега. — Хоча… знаєш, вiн такий ходив… ну, злегка пiд бомжа. Нi, хату мав свою, але вiчно лазив iз сумкою i палицею хтозна-де. Усiм примелькався за роки. I той пес за ним. То його формою одягу була шапка така, кошлата з пасмами — що влiтку, що взимку.

Те, що починало вимальовуватись, лякало.

— А пес… пес який був? Опиши.

— Ну, ти даєш. А на хрена воно тобi? Ну, великий, недоглянутий, незрозумiлого кольору, такий самий брудний, як i господар… Порода — двортер'єр, найпоширенiша у наших мiсцях, — каламбурив Богдан, облишивши, видно, думки про сон.

— Вуха якi були? — майже по складах запитав Стас. — Висячi чи стоячi?

— Уяви собi — пам'ятаю. Висячi. Ще що тобi розповiсти?

— Дякую, бiльше нiчого.

Вiдбувалися дивнi речi. Не те слово. Настiльки дивнi, що бракувало розуму визначити хоча б з якого кiнця до них пiдступитися. Здавалося, пояснень такому знайти неможливо. Тому ковзнув очима по килимi ще нижче — до наступної пелюстки-вiзерунка, де був зображений, як вiн давно вже вважав, гуцул без голови. Телефон знову опинився у руцi i Нагiрному, якщо той збирався спати, довелося знову згадувати.

— Слухай, що це за цiннi iдеї на нiч? — не витримав той. — Тобi що, не спиться? Користуйся моментом, що не чiпають, спи!

— Зараз буду, — пообiцяв Стас. — Але спочатку згадай. Ну що тобi, важко?

— Гаразд, — здався колега. — У тому висловi про хворого, який поступає без голови, мався на увазi конкретний випадок. Була у нас тут залiзнична травма. Так того хлопця «швидка» з переляку загрузила на ношi i привезла. А у нього вiдкритий перелом шийних хребцiв з обширною травмою м'яких тканин. Видно зачепило добряче якоюсь частиною тепловоза. Ну, практично вiдiрвало голову, хоча ще на чомусь трималася. Вони з переляку затарабанили його прямо до реанiмацiї, а вiн же ж мертвий — стопудово. А раз занесли — вже треба папери писати. А написанi папери — вже є що винюхувати i шукати, у чiм ми виннi. От не пам'ятаю точно, але хтось за щось усе-таки догану тодi отримав. От тепер i каламбуримо, що навiть без голови б привезли, однаково хтось та у чомусь має бути винний. Ну що, тепер спимо?

— Спимо, — погодився Стас. — Але… а вiн часом не був… Не був вдягнутий у таке от гуцульське вбрання?

— Нi, от чого не було, того не було, — розсмiявся Нагiрний. — I трембiти з собою не мав. Ну, ти даєш… I гуцулом не знаю, чи був. Але iз Закарпаття — це точно. Їх там узагалi багато загинуло. Це ж «ЧП» було — на всю країну! Призовникiв везли iз Закарпаття до мiсця служби. Ну i дурiли вони там, на перонi — позчiпалися рюкзаками, позв'язувалися. А платформа висока, ти бачив. Ну, один полетiв донизу i потяг усiх, а як потяг захопив першого, то й решта пiд колесами опинилися. Чотири хлопці. В усiх руки-ноги окремо… Тiльки отой, що без голови, вiдносно цiлий був.

Далi Стас уже не чув, що той розповiдав, як i побажань на добранiч. Видивлявся і рахував отi руки-ноги на вiзерунку. Усiх частин не знайшлося, та воно й не дивно. Стас добре знав, що таке залiзнична травма. Але людей все-таки було четверо. I той, що без голови, не дарма тримав її, як вiйськовий кашкет на траурнiй церемонiї, бо на момент загибелi вiн уже був практично вiйськовим.

Стас вiдкинувся на подушку i довго лежав з розплющеними очима, дивлячись у стелю. У головi все перекидалося, наче отi руки-ноги. Що це? Звiдки звалилося воно на його бiдну голову у такий момент?

Але хiба можна таке надумати?

Скочивши з лiжка, Стас поставив стiлець навпроти i вирячився на килим. Усi «веселi картинки» наче зникли — полишалися лише пелюстки загадкової форми, серед яких надзвичайно важко вiдшукувалися тi, що нагадували обличчя, ноги, голови i все решта. I зараз пiд таким кутом огляду зовсiм не були схожi на них. Тiльки клаповухий пес ще якось нагадував самого себе.

Стас лiг. Персонажi одразу почали вимальовуватися. I очi почали шукати ще нижче. Це був останнiй, найнижчий вiзерунок у низцi. Студенти позаминулого столiття. Тi, що не знати, б'ються чи розважаються. Напевно, воно так i було насправдi, адже в усьому, що вище, Стас не помилився. I бiдному Богдановi довелося знову згадувати.

— Я тут на кухню виходив, — скрипiв вiн, пояснюючи своє довге мовчання. — Мої вже сплять. Ну, чого тобi ще? Слухай, може бери пляшку та й приходь… Однаково нiч пропала! I дешевше буде, бо всi грошi проговориш.

— Вибач, ще тiльки одне, — попросив Стас. — Може, я не дуже зрозумiло висловлюватимуся, але… Спробуй «врубатися».

Стас як мiг розповiдав про тих двох, останнiх, описуючи тi чи iншi деталi, намагаючись навiяти йому вiдповiднi асоцiацiї. Нагiрний думав i так, i сяк, але не мiг збагнути.

— Ну, гаразд, — запропонував Стас. — Давай тодi iнакше. Пройдемося по останнiх ваших смертних випадках у зворотнiй хронологiчнiй послiдовностi. Ну, наприклад, iндiанець. Так?

— Ну…

— Перед ним мужик у кошлатiй шапцi, якого вкусив пес i той помер вiд сказу. Правильно?

— Ну…

— А мiж ними нiкого не було?

— А що, треба?! — здивувався Нагiрний. — Ми i вiд них двох ще досi чухаємось, хоч i нi грама не виннi.

— Гаразд, — згодився Стас. — А ще перед цим призовники iз Закарпаття. Так?

— Ну так, так! — не витримав Нагiрний. — До чого ти хилиш?

— А тепер пiди ще далi — хто перед ними? Якi нестандартнi смертнi випадки були перед цим?

— Онкологiчна хвора померла, — без особливих зусиль згадав Нагiрний. — Рак шлунку. Мала померти.

— Точно? — запитав Стас.

— Точнiше не буває. А ще перед цим також онкологiя. Рак легень.

— А ще?

— А ще — пiдеш завтра до оргметоду i шукатимеш сам. Я що тобi — комп'ютер? То ти iдеш з пляшкою? Менi яєчню смажити?

— Нi, не той настрiй, — пробурмотiв Стас. — Iншим разом.

Вiн ще ставив питання, сподiваючись-таки витягти на свiтло щось корисне для себе, але нiчого бiльше зв'язати не вдавалося. Студенти залишилися за завiсою таємничостi. Але про сон тепер можна забути. I Стас полiз у зворотному напрямку — догори, щоправда, спочатку не по килимi, лише у власнiй пам'ятi. А вона чiтко вказувала, що пiсля «iндiанця» була… панi Мурашевич, смерть якої вдягла на нього ярмо, котре поки що вiн не в силах скинути остаточно. Мiж «iндiанцем» i нею не трапилося нiчого!

Очi пiднялися до килима, i у наступному вiзерунку, тому, що розташувався вище iндiанця, окреслилося знайоме старече обличчя з дещо кривуватим довгим носом, який був схожий на її справжнiй нiс.

Що ж це вiдбувалося?!

Стас витрiщався на килим, намагаючись у хитромудрих вiзерунках знайти ще якiсь докази, що цiєю старою була саме Неонiла Йосипiвна, нинi покiйна. Це не вдавалося, адже знав вiн про неї дуже мало, а з усього, намальованого поруч з нею у межах одного вiзерунку, розрiзнялося лише «ескiмо» на паличцi, та й то окремо вiд її образу.

Дзвонити Нагiрному Стас не наважився. Та й що такого він мiг знати про обставини її смертi, не вiдоме Стасовi? Але зупинитися на цiй точцi було важко. Щось незрозумiле наче потрапило до його рук i почало розкручуватися стрiчкою, вiдкриваючи дивнi й ще бiльш не зрозумiлi речi. Хотiлося йти до кiнця.

Оленка вже спала. Це вiдчулося по iнтонацiї її голосу.

— Що сталося? — злякано запитала вона.

— Нiчого аж такого, — вiдповiв Стас. — Але мушу дещо запитати, просто зараз. Ти можеш менi допомогти. Розповiси менi про твою Йосипiвну. Щось особливе. Характерне. Це має значення.

Вона якийсь час збиралася з думками, а потiм промовила:

— Ну, це ще я її не знала. Розказують, вона народила дитину вже у пiзньому вiцi. Не знаю коли, але була у лiтах. I дитина ця померла.

— Як померла? Пiд час пологiв?

— Здається, нi… Я не впевнена. Кажуть, просто померла, як дитина.

Вона ще пiвгодини розповiдала усе, що знала, але все решта нiяк не клеїлося до вiзерунка на килимi. I тодi Стас, вiдчуваючи себе зовсiм нiяково, запитав:

— А морозиво вона полюбляла їсти?

— Морозиво?! — здивувалася Оленка. — А чого раптом ти питаєш?

— Подумай, — попросив Стас. — Це має значення. Згадай.

— Та нi, морозиво я полюбляю, а Йосипiвна… Нiколи. Я й не пропонувала, знала, що не любить.

От, лише дурно розбудив. I раптом здогадка блискавкою увiйшла у належне мiсце. До чого тут морозиво! Усе полягало у фiгурi старої! Неприродно зламана посерединi. Якраз на межi грудної клiтки й живота. Саме туди припав удар невiдомого авто. Чого iще хотiти!

Це була однозначно Неонiла Мурашевич, наступна пiсля «iндiанця».

I тепер Стас чiтко бачив перед собою низку iлюстацiй, зображених на килимi. Вони означали конкретних людей, якi померли, а точнiше загинули одне за одним при доволi неординарних обставинах. У напрямку минулого йому вдалося дiйти майже до кiнця i нерозгаданою залишилася тiльки одна. А що ж у протилежному напрямку? Адже зображення старої з кривим носом нiяк не останнє!

У грудях замлоїло так, наче за чудернацькими вiзерунками старого килима дiйсно можна було визначити майбутнє. Вiн пiдняв голову. Дивно, але три верхнi квiтки, що залишалися у цьому ланцюжку до кiнця килима, вiн нiколи не роздивлявся. Ще нiколи. А може вони нiчого не означають?

Наступний пiсля старої вiзерунок спочатку не викликав жодних асоцiацiй. Просто пелюстки рiзної форми i все. Та варто було перегрупувати уяву, з нього утворилася дiвчинка з бiлявим волоссям. Червонi ж цяточки, якi вона несла перед собою на простягнутих руках, одразу стали суницями. Щоправда, обличчя її не мiстило жодної риси, наче невiдомий художник забув його домалювати, а суницi були у чомусь незрозумiлому жовтого кольору, зовсiм не схожому на кошик. Зате на передостанньому чiтко розрiзнявся хлопчик у якомусь дивному вбраннi. Вiн не те щоб танцював — просто був у цiкавiй позi з вiдведеною назад ногою з вiдтягнутим носком. У руцi тримав маленьку парасольку, а поза його випромiнювала якесь таке… безтурботне щастя чи що? Дiйсно, казковий хлопчик виглядав щасливим. Обличчя дивилося догори, наче вiн рахував зорi на небi. Щось дуже знайоме проглядалося у цьому образi. Можливо, вiн нагадував персонажа однiєї з вiдомих усiм казок? Воно крутилося у головi, але визначити точно при усьому бажаннi Стас не мiг. I заразом було вiдчуття, що це згадається рано чи пiзно.

На самiй же горi було зображено щось дивне. Хоча б тому, що в усiх попереднiх йому ввижалися люди. Обличчя i не тiльки. Останнiй, хто мав вiнчати усю низку, скидався на чудернацьку фiгуру живої iстоти з головою, руками, ногами. Проте це не нагадувало людину. У позi по-турецьки сидiло щось таке, що нагадувало ведмедя з лисячою головою. Тiло тлусте, вайлувате — таке як мають iграшковi м'якi ведмедики, набитi ватою. Руки складенi на грудях. Ноги схрещенi внизу. Лисяча ж морда якось хитро посмiхалася, настовбурчивши вуха. Стас заплющив очi й струсив головою. Воно не зникло. Безперечно, це зображення привертало увагу й ранiше, просто не викликало таких конкретних i дивовижних асоцiацiй.

Чому вiн угорi? Що має вiнчати цю низку смертельних випадкiв? Хто вiн?

Лише зараз спало на думку, яка маячня крутиться у його свiдомостi. Iдiотизм чистої води. Ще трохи покрутитися в атмосферi цiєї старовинної дiри i можна взагалi з глузду з'їхати. Нiчого дивного, що така дурка лiзе до голови. От тiльки…

Дiйсно, проти цього заперечень не знаходилося. Нехай усiх цих людей-нелюдей на килимi намалювала його хвора уява. Нехай, припустимо. Але ж «намалювалися» вони практично у перший день його перебування тут, коли нi сном нi духом не знав нi про «iндiанця», нi про мужика з одним вусом, нi про призовникiв iз Закарпаття. Про усiх них довелося дiзнатися пiзнiше, коли образи на килимi вже склалися у повнiй вiдповiдностi з реальними людьми та подiями, про якi тодi ще не знав. Як бути з цим?

А наступне вiдкриття примусило його пiдвестися i заходити по кiмнатi у пошуках цигарки. Як же так… Чому тiльки тепер це спало на думку? О, мама-мiя… Бiлий листок заповiту реально став перед очима. У столi лежала ксерокопiя, але не було найменшої потреби дiставати її, адже Стас пам'ятав усе дослiвно.

…не здiйснюючи капiтального ремонту i не змiнюючи iнтер'єру кiмнат…

Той, хто складав цей безпрецедентний у своєму родi документ, дуже хотiв, щоб вiн, Стас, приїхав сюди i прожив рiк у будинку, не дарма сулив за це нi багато нi мало — шiстдесят тисяч «зелених». Бiльше того, вiн забороняв рухати меблi i оновлювати їх, а отже хотiв, щоб приїхавши сюди, новий господар цiлий рiк спав саме на цьому диванi, адже нiчого iншого, придатного для таких потреб, у кiмнатах не було. А якщо врахувати, що поверхня старого дивану була горбатою, виходило, що обов'язковою умовою ставало спання головою в одному напрямку, адже лягати навпаки Стас пробував. Виходило так, що Тарас Андрiйович Мироненко дуже хотiв, щоб пiсля його смертi племiнник протягом року роздивлявся щовечора чудернацькi зображення на старому килимi, вишукуючи дивнi аналогiї. Як не крути, а виходило так. I цiлком можливо, що панi Мурашевич, закликана стежити за цим, знала значення його задуму. Що ж це таке, чого людина може так хотiти пiсля своєї смертi?

Вiдсунувши диван, Стас почав знiмати килим зi стiни. Тепер однаково. Нiкому вже заскочити у незручний момент i дорiкнути змiною iнтер'єру. Килим виглядав таким же ветхим i з другого боку. I марно намагався Стас знайти хоча б якусь лейбочку, якийсь слiд, що вказував би на виробника цього «манускрипта» або рiк виробництва.

Якщо картини, зображенi на килимi, дiйсно вiдповiдали реальним подiям, то колишнiй господар будинку досяг своєї мети. Стас розгадав їх. Але тодi виходило… що вiн знав майбутнє?! I хотiв, щоб його взнав i Стас?! Адже ще не всi зображення розгадано! I якщо це так, тепер потрiбно чимшвидше розгадати отi, що попереду i… Можливо, розрахунок господаря i полягав у тому, що хтось, хто прийде пiсля нього, має це майбутнє змiнити?

Майбутнє… Чи має значення для людини, яким воно буде пiсля її смертi? Особливо, якщо у неї немає дiтей…

ХХV

Чекання затяглося надовго, майже до вечора, i от зрештою бiля ворiт «будинку з привидами» загальмував маленький зелений «Гольф». Машина повнiстю вiдповiдала габаритам власника, який попрямував до дверей з доволi важкою сумкою через плече. Олег все-таки не пiдвiв.

— Ви Стас? — запитав гiсть, скидаючи сумку.

— Так. А ви Вiталiй?

Той лише кивнув головою, простягаючи руку.

— Я сподiваюсь, Олег пояснив вам, що тут немає жодного кримiналу… Просто я потрапив у таку халепу, що потрiбна допомога фахiвця вашого профiлю.

— Ходiть, подивимося, — запропонував той. — Я б хотiв ще сьогоднi повернутися додому.

Вони вилiзли на горище, i Вiктор мовчки став над розкопаною у шлацi ямою, де у роздертому полiетиленi так i стояв апарат, призначений перiодично викликати викид адреналiну у господаря. Закривши щiльно з середини вiконце чорною тканиною, Стас увiмкнув свiтильник, поставивши його просто на пiдлогу. Гiсть мовчки роздивлявся «iграшку», а потiм похитав головою:

— Я так розумiю, вам не дають спати ночами?

— Тепер сплю, вiдколи розкопав це. Вiн «ходить», а я сплю. Навiть стогне, а менi по барабану.

— Хмм… — Вiктор, ставши навколiшки, роздивлявся пристрiй, а потiм спитав: — А ви це не рухали? I не стукали по ньому?

— Нi, все робив надзвичайно обережно.

— Рiч у тiм, що там стоїть детектор зворотнього зв'язку. У вас же є машина?

— Так, я розумiю, — кивнув Стас. — Хтось без дозволу вiдчиняє дверi авто, а мiй пульт у кишенi сигналить.

— Так i є. Якщо порухати усю систему, той, хто цим займається, отримає сигнал, що його викрили.

— А оскiльки вiн не припинив гратися, треба думати, сигнал ще не спрацював, — договорив за нього Стас.

— Ну… Цiлком iмовiрно, вiн ще не здогадався, що його викрили.

— Його б iще зловити, — висловив побажання Стас.

— Спробуємо. — Вiктор сиркнув «блискавкою», витягаючи ноутбук i ще одну сумочку.

Вийнявши з неї ще один прилад, фахiвець, який, цiлком iмовiрно, розслідував крадiжки машин, почав набирати комбiнацiї на клавiатурi. Здавалося, цьому не буде кiнця-краю. Стас пiшов заварити каву. Результат прийшов за двi години. Нагорi «заходило» i «закашляло». Вимкнувши вогонь пiд сковородою, Стас вискочив сходами на горище. Вiктор тримав у руцi звичайний пульт сигналiзацiї, яким тепер мiг самостiйно вмикати i вимикати пристрiй.

— Ну ось, — посмiхнувся вiн. — Роботу зроблено. Зворотнiй зв'язок бiльше не працює. Тепер цю штуку можна навiть витягти — вiн не знатиме. Оцей пульт налаштований на вмикання i вимикання системи. Можливо, це вам згодиться. Причому вiн не знатиме, що ви вмикаєте i вимикаєте її. А ось, — вiн показав звичайну автомобiльну сигналiзацiю, зiбрану у коробцi i пiд'єднану до портативного акумулятора, — дублiкат того, чим вас лякають. Тобто…

Вiн клацнув пультом i кроки перейшлися за їхнiми спинами з кута у кут, а одночасно клацнуло у змонтованiй Вiктором коробцi i з трубки вилiз невеличкий штир.

— Розумiєте?

— Нi, — зiзнався Стас.

— Оця сигналiзацiя, яку я зiбрав, налаштована на ту ж саму комбiнацiю хвиль, як i та, що у вас на даху. Будь-який пульт має вiдповiдний радiус дiї, який можна змiнювати у певних межах. Судячи з того, що цей дiяч орiєнтується на ваше вiконце, коли вмикає «iграшку», вiн має перебувати десь у найближчих будинках, — Вiктор навмання показав рукою. Радiус прийому хвиль оцiєю новою сигналiзацiєю я зменшив до двадцяти метрiв. Ось ваш пульт, який має зворотнiй зв'язок iз вашою новою сигналiзацiєю. Ви ховаєте її в iржавiй банцi з-пiд фарби десь поблизу мiсця, де iмовiрно причаївся цей розумник. А потiм сидите вдома i чекаєте. Якщо «привид» почав «ходити» по горищу, а ваш пульт у кишенi мовчить, отже, ви помилились i треба шукати в iншому мiсцi. Переносите банку на iнше мiсце. Рано чи пiзно ви його вирахуєте. Оце — все, що я можу, — фахiвець розвiв руками.

Тепер жартiвник приречений, а Стаса охопила нетерплячка. Будь-що хотiлося знати, хто це. I вже тодi з'явиться можливiсть дiяти вiдкрито.

Вiктор швидко перекусив, отримав грошi, i Стасу вдалося умовити його зробити ще одну послугу. Звiсно, виконуючи таке бажання, вiн дивився на свого замовника з явною недовiрою i подивом, але, пам'ятаючи Олегове протеже, погодився.

Лiгши на диван у тому положеннi, як завжди спав Стас, Вiктор довго роздивлявся килим i нарештi промовив:

— Я не бачу чогось такого, що могло б викликати, як ви кажете, асоцiацiї. Принаймнi, людських облич, фiгур… нi, не бачу. Звичайнi вiзерунки, як на килимах.

— А оце, — взявши довгу рейку, Стас обвiв «iндiанця», — оце вам нiчого не нагадує?

— Нi, начебто…

— Ну ось, — Стас водив рейкою. — Нiс, волосся чорне, руки маленькi, розкинутi, наче крила у польотi…

— Ну… Це потрiбно мати неабияку фантазiю, уяву! — здивувався Вiктор. — Нi, якщо чесно, менi не нагадує.

— А ось, — Стас опустився нижче. — Дивiться, пес. Оце — вухо, голова, одна лапа, друга… А це обличчя — шапка кошлата, одне око, один вус.

Вiктор вдивлявся довго, потiм з iншого кута. Потiм заперечливо похитав головою:

— Нi, я сам таких асоцiацiй не бачу. Так як ви показуєте, можна будь у чому побачити будь-що. Особливо, якщо напружити уяву i бути на щось конкретне налаштованим…

Вiн був без перебiльшення розумний, цей комп'ютерник. I одразу показав Стасу малюнок трiщин на старiй стелi. Довга рейка опинилась у його руцi i кiнець поїхав по них:

— Дивiться, оце чоло, оце такий потворний нiс, оце пiдборiддя… Може бути? Часом у мультяшках таких потвор малюють, що те, що я вам по трiщинах показав, набагато красивiше. Ну як?

Можливо, був сенс погодитися. Не вкладалося в його теорiї лише одне: побачивши килим уперше, Стас ще не чув нi про яких «iндiанцiв»-дельтапланеристiв, бомжiв з покусаними обличчями i старих жiнок, переламаних навпiл. Не кажучи вже про розiбраних на шматки гуцулiв. Про усе це вiн не здогадувався, хоч воно й iснувало насправдi. I уперше «розповiв» йому про них старий килим, роздивлятися який входило у його обов'язки як спадкоємця цього будинку.

Лише тепер до нього повернулося вiдчуття, що секрети цих подiй потрiбно пошукати в особi самого померлого господаря. Згадалося, як кинулася в очi вiдсутнiсть найменших слiдiв його життєдiяльностi. Вони там, отi секрети. Не дарма хтось добре подбав про те, щоб заховати їх якнайдалi.

Iдеї полiзли до голови, обганяючи одна одну. I вiн почав би просто зараз. Не дозволив телефон. А пiсля короткої розмови пошуки секретiв «дядька Тараса» вiдклалися самi собою.

Вiн мав термiново вирушити до Львова.

ХХVI

Оленка була, як клубок нервiв. Скутi рухи i напружений погляд красномовно свідчили про те, що дещо сталося. А на його запитання вона лише пiдiйшла i притулилася, зiжмакавши у жменi рукави його сорочки.

— Що таке? Не мовчи, не лякай мене.

— Пробач, просто я довго чекала. Пробач, що змусила вирушити в дорогу. Нiчого зi мною не сталося. Але… щось погане вiдбувається, страшне. Не можу зрозумiти що.

На столi лежав конверт, з якого стирчав складений бiлий папiр. Узявши його, Стас прочитав на прямокутному штампi назву нотаріальної контори мiста Ковеля, що у Волинськiй областi. Незрозумiлi передчуття попросилися одразу, коли сiдав за стiл i розгортав аркуш, та вiд перших його рядкiв очi почали лiзти на лоба.

Я, Мурашевич Неонiла Йосипiвна, при здоровому глуздi та твердiй пам'ятi заповiдаю своє рухоме i нерухоме майно — трикiмнатну квартиру у двоповерховому будинку, що по вулицi Злуки, 22, квартиронаймачу — Прокопчук Оленi Петрiвнi, яка упродовж чотирьох рокiв зареєстрована i проживає у нiй, здiйснюючи фактичну опiку надi мною…

З одного боку, здавалося, у цьому документi не було чогось аж такого екстраординарного. Трапляється, коли старi заповiдають своє майно абсолютно чужим людям, особливо, якщо не мають родини. Та все ж… Подив почав наростати ще до того, як прочитав наступнi рядки, сприймаючи їх вже у «готовому» станi:

Перелiчене вище рухоме i нерухоме майно має перейти у власнiсть Прокопчук Олени Петрiвни лише у тому випадку, якщо вона юридично та фактично проживатиме у вказанiй квартирi протягом 1(одного) року з часу моєї смертi, не здiйснюючи капiтального ремонту у помешканнi i не змiнюючи iнтер'єру кiмнат…

Вiн продовжував «поїдати» рядки очима:

У випадку, якщо спадкоємиця порушить вищезгаданi умови заповiту, усе перелiчене майно має перейти у власнiсть Мироненка Тараса Андрiйовича, 1936 р. н., який проживає…

Але i це ще було не все!

…його я i призначаю виконавцем мого заповiту, надаючи право стежити за дотриманням умов…

Залишалося тiльки похитати головою. Оленка сидiла, втиснувшись у стiну, i зi страхом дивилася на нього, очiкуючи коментарiв.

— Розумiю, чого ти розхвилювалася, — бурмотiв Стас, перечитуючи документ ще раз i ще, а тим часом думаючи про своє. — Переживаєш, що покiйний мiй дядечко прийде подивитися на тебе… перевiрити… Не бiйся.

У кiнцi документа чiтко стояла дата його складання. У неї й тицьнув пальцем Стас.

— Бачиш? Заповiт складено, коли мiй дорогий родич, що втяг нас у цi пригоди, був живий i помирати, як видно, не збирався. Тож панi Мурашевич не планувала вiдвiдин мерця або привида.

— Коли у тебе самого «нечисть» на горищi товклася, ти не був такий безтурботний, — здригаючись вiд цих слiв, промовила Оленка. — А як справа iнших стосується, можна й жартувати…

— Нi, — серйозно сказав Стас, всаджуючи її до себе на колiна. — А повеселiшав я — ти правильно помiтила — тому що справа дiйсно не у привидах. Можеш менi повiрити. А коли стосується живих людей, то воно все-таки якось легше.

— Ти хочеш сказати, що знаєш, хто конкретно ходив у тебе по горищi?

— Конкретно ще не знаю, але, принаймнi, не потойбiчнi сили. Хоча б тому, що не буває нечистi як такої, як казав отець Назарiй. Хоча й без неї, звiсно, не обiйшлося. От ми й повиннi з'ясувати, у кого вона там вселилася. Хто впустив… Чого так дивишся? Не розумiєш? Коли у тебе останнiй iспит? От зразу ж пiсля нього я тебе запрошую до себе на домашнiй кiнотеатр. Кiно називається «Привид на горищi». Претензiя на фiльм жахiв, а по сутi комедiя.

Вона i далi нiчого не розумiла, хоча й намагалася.

— Ну, менше з тим, — посерйознiшав Стас. — Зараз нам потрiбно дiзнатися, що це за нотаріальна контора Яхницького, чому раптом твоя Мурашевичка звернулася аж у Ковель, хоча тут пiд боком пан Шевчик, у якого вже є досвiд складання подiбних заповiтiв. Га?

— А твiй… складений ранiше?

— Ото ж бо й воно. Так виходить, що за кiлька тижнiв до твого. Треба думати, iдея такого документа чиясь iз них — або мого дядечка, або твоєї квартирної господинi. Вони ж добре зналися, хоч вона i каже, що коханцями не були. Та за будь-яких обставин обоє брали у цьому участь. Дивись, формулювання до дрiбниць те саме, однi й тi ж вирази, слова. Чорти б забрали! Ну навiщо це: жити рiк, нiчого не чiпаючи? Хоч бери та повiр у байку про килим…

— Який iще килим? — не зрозумiла Оленка.

— Покажу… — вiдмахнувся Стас. — Але одне очевидно — складаючи другий заповiт, вони не бажали, щоб про його iснування знав Шевчик, а, можливо, через нього i ще хтось. Не хотiли, щоб узагалi у мiстi про нього дiзналися! Тому вона i звернулася хтозна куди. Он скiльки до Ковеля.

Стас заходив по кiмнатi.

— Нi, вони щось замислили, цi старi. Твоя була добре собi на умi, я бачив. Дiйсно, при здоровому глуздi та при твердiй пам'ятi, усе як тут написано… А мiй — взагалi шахiст. Щось вони закрутили таке… комбiнацiю хитромудру… тiльки от доля втрутилася. Не дозволила. Хоча…

— Що — хоча? Скажи, я зовсiм заплуталася!

— Хоча… я мало не сказав — «втрутилась i завадила», маючи на увазi їхню смерть. Ну, нiби плани їхнi порушила. А втiм… увесь механiзм цей якраз i розроблено на випадок їхньої смертi! У мене взагалi враження, що усi їхнi розрахунки надзвичайно точнi i механiзм саме тепер у дiї. А ми у ньому.

— I що буде далi?

— Ти при квартирi, я при будинку. Житимемо довго i щасливо.

Iнтонацiї, з якими це було сказано, викликали у неї мороз поза шкiрою.

— Не кажи так, я боюся, — попросила Оленка.

«Чесно кажучи, от тепер i я починаю боятися, по-справжньому», — подумав Стас.

Та лише мовчки пригорнув її до себе. Адже говорити таких речей жiнкам, якi у вас вiрять, не варто.

Вiдчуття небезпеки, конкретне та осмислене, з'явилося по-особливому. Усе, що було досi, — химернi думки та асоцiацiї, пов'язанi з аурою старого будинку, i навiть страх бути перемеленим правосуддям, не порiвнювалися з ним. Вони здавалися наче вiдiрваними вiд життя. Теперiшнє ж вiдчуття мало пiд собою конкретний ґрунт.

— Не бiйся, квiточко, — промовив до неї. — Розберемося. Усе буде гаразд.

ХХVII

Стас всiвся на диван спиною до «улюблених» персонажiв, маючи, як i завжди, усiх їх у своїй уявi. Не було потреби витрiщатися на килим. Усi вони i так стояли перед очима, наче живi. Здавалося, ось вiн, вир подiй, якi вiдбулися вже i вiдбуватимуться, незалежно вiд того, житиме вiн у будинку чи покине його. Надто глибоко влiз. Тепер, зникнувши звiдси, не покращиш свого становища.

I ще одне вiдчуття переслiдувало його. На початку подiй, познайомившись iз загадковим килимом, вiн схильний був вважати його чи не причиною неймовiрного i таємничого, що точилося навколо. Якби не було цих iдiотських квiтiв, здатних викликати такi дивовижнi асоцiацiї, — неприємних пригод було б однозначно менше. Так думав спочатку. Тепер же здавалося навпаки. У пригоди вiн потрапив би однаково. От тiльки… Килим був тепер наче книга пророцтв, свого роду пiдказкою, «картою», на яку у разi потреби можна спертися при визначеннi майбутнього, i, маючи змогу хоч якось прогнозувати його, отримати можливість врятувати свою i не лише свою голову вiд гiрших неприємностей. Додатковий шанс на порятунок, кинутий потойбiчними силами, яким так непросто скористатися…

Здавалося, усе зображене на цiй «хронологiчнiй картi», до останнього часу призначалося для того, аби переконати його у правдивостi цього «настiнного документа». Самi ж подiї, позначенi на ньому, начебто не мали для Стаса особливого значення. I лише вiдтепер те, про що йшлося на таємничому килимi, упритул наблизилося до нього. А угорi ще залишалися нерозгаданi ребуси. Можливо, вони, як носiї iнформацiї, тепер i є найцiннiшими?

Хто вони — цi люди, якi зараз ще живi i якi вже приреченi?

Схотiлося ще раз обернутися i глянути на настiнну «карту». Але ж це потрiбно лягти, iнакше вiзерунки — просто квiти. Та й навiщо? Вони й так в уявi — отi троє останнiх. Дiвчинка, з суницями, «зоряний хлопчик» i «ведмiдь з лисячою мордою». Його iнакше не назвеш. А от передостаннiй герой щойно отримав нову назву. «Зоряний хлопчик»… Вона прийшла сама, доволi точно вiдображаючи суть образу, створеного елементами вiзерунка. I одночасно виникло нав'язливе вiдчуття, що назва ця не зовсiм вiдповiдає. Що десь поруч iнша, якраз та, що потрiбна. Та, яка пояснює, ким вiн є насправдi. I м'я цього хлопчика, що застиг у незрозумiлiй позi з чарiвною паличкою, якою торкався до зiрок, крутилося у головi. Крутилося i муляло. Зараз згадається. Стоп! Ось. Персонаж з «Попелюшки». Хлопчик, що допомагав феї. Згадалися й кадри з фiльму-казки. «Я не чарiвник, я тiльки вчуся…» — промовляв цей персонаж.

Нi, знову не те. Щось близьке до цього образу, але не вiн. Зi згадкою про юного чарiвника не з'явилось отого вiдчуття прозрiння. А десь на задвiрках свiдомостi продовжувало муляти й «стукатися». Хто ж ти?

Стас заварив каву — вже четверту за сьогоднi. Напевно, буде ще одна безсонна нiч. Тодi й згадається.

Уже згадалося. Ось так, раптово, як i має бути. У мить, коли прийшли тверезi думки про те, що час зав'язувати з iдiотизмом i думати про конструктивнi речi. Де шукати машину, яка збила Мурашевичку, коли їхати до Ковеля, як пiдстерегти жартiвника на горищi… Є чимало важливих речей! А тут…

Це воно. Але чого раптом? Який зв'я…

Роздуми перервалися несподівано. Зупинились i заклякли, хоча перед тим повнiстю паралiзували розум. Чашка кави впала б на пiдлогу, якби вiн встиг взяти її зi столу. Не встиг.

Це був Маленький Принц. Образ, вiдтворений на передостаннiй квiтцi, означав саме це. Маленький Принц з однойменного роману Антуана де Сент-Екзюперi, якого у школi читав кожен. Усе збiглося. Ось тепер надійшло вiдчуття прозрiння. Та найфантастичнiше, найжахливiше полягало у тiм, що Маленьким Принцем був вiн сам.

Ще у шостому класi школи до Стаса прилiпилося це прiзвисько, яке залишалося з ним надовго. I вступивши до iнституту разом з двома своїми однокласниками, Стас ще на шiсть рокiв залишився Маленьким Принцем. Прiзвисько нiяк не бажало залишати його.

Спочатку воно сприймалося з глузливим вiдтiнком, та власне, так воно й було. Ще у тi дитячi роки Стас був мрiйником, чого не могли не помiтити iншi. А твiр, який вивчали лише впродовж одного уроку, вiн ще довго тягав у портфелi, поки одного разу його не вибили з рук, розсипавши пiдручники i зошити. Книжку схопили i довго не вiддавали. Так i довелося стати Маленьким Принцем, переживши багато неприємного через це прiзвисько. Пiзнiше, коли пiдрiс i роздався у плечах, коли все частiше доводилося бути першим на шкiльних змаганнях, як i у мріях однокласниць на дискотецi, прiзвисько несподiвано почало сприйматися iнакше, i бути Маленьким Принцем сподобалося. Слова, нещодавно образливi, тепер несли у собi iнше значення. Старе не забулося досi. Багато однокашникiв працювали у Вiнницi у рiзних лiкувальних закладах, спiлкуючись регулярно як з фахових, так i нефахових питань. I у їхнiх розмовах нерiдко звучало прiзвисько, доволi дивне для стороннiх осiб.

Стас сидiв, зацiпенiвши, у крiслi в кутку кiмнати. Звiдси Принц не розрiзнявся i сприймалися тiльки елементи квiтки, яка створювала цей образ. Переконувати себе у тому, що це просто вiзерунок, не було сенсу. Адже усi вони лише вiзерунки. Проте умiли при цьому розповiсти дуже багато. I все, що казали досi, збувалося. Отже, якщо вiрити настiннiй «книзi пророцтв», скоро i його черга. Пiсля дiвчинки, що збирає суницi.

Те, що коїлося усерединi, важко було передати. Вiдчуття ув'язненого перед стратою, день якої ще не призначено.

Стас взяв-таки чашку i випив каву. У горлi пересохло, але пальцi не тремтiли. Надiйшло не те щоб заспокоєння, просто… Iнформацiя остаточно сприйнялася i йому вдалося якось зжитися з нею. А далi?

Проста логiка, з якою жив досi, пiдказувала плюнути на цю маячню i вирiшити для себе питання, найважливiше зараз. Тобто обрати один з двох можливих варiантiв. Перший — чекати дня, коли вiн стане повноправним власником будинку, не зважаючи на чиїсь намагання перешкодити цьому. I другий — забратися, покинувши небезпечну справу.

Тiльки ця логiка не трималася зараз у його головi. Адже на стiнi висiла «карта пророцтв», у правдивостi якої довелося не раз переконатися. Рука не пiднiмалася зняти її зi стiни, а очi не могли вiдвернутися i дивитися деiнде, наче якась магiчна сила манила туди. I щось невiдоме наполегливо пiдказувало не пручатися i обрати те, що терпляче пiдсувала Доля.

Довелося заплющити очі на кiлька хвилин, аби укотре знову вiдкинути оту «звичайну логiку». А якi варiанти пропонує «незвичайна»?

Ну, принаймнi, два згаданi вона вiдкидала одразу. Вперто жити у будинку i чекати своєї черги — щонайменше безглуздо. Не проходив i другий. Якщо вiрити дивовижним пророцтвам, навряд чи можливо вискочити з цього виру подiй. А своєї черги можна «успiшно» дочекатися i у Вiнницi. Та будь-де. Тому при поглядi на речi з цих позицiй напрошувалися дещо iншi дiї. Наприклад, знайти людину, чия черга перед ним, i стати її охоронцем. Не дати потрапити у ситуацiю, де чекає смерть. Тодi усе подальше змiниться i йому самому розвидниться на життєвому шляху. Дiвчинка з суницями. Доки вона жива, йому нiчого не загрожує.

Хто вона?

Телефон у руцi i на тому кiнцi вже вiдповiдає голос, який за останнi днi став змученим i знервованим.

— Привiт, сонечко.

— Привiт. Ти не дзвониш…

— Замислився, вибач. Скажи, тiльки не дивуйся. I подумай спокiйно так… Ти суницi любиш?

— Суницi? — здивувалася Оленка. — Та не сказала б… Можу їсти, звичайно. Але так щоб… А чому ти питаєш?

— Просто так. А полуницi?

— Хм… Як усi. А чому…

— Зажди. Потiм «чому». А може тобi часто доводилося збирати суницi? Подумай. Щось таке iз твого життя пов'язане з суницями або полуницями. Тiльки не поспiшай.

Оленка думала довго.

— Нiчого особливого. Нi у дитинствi, нi тепер. Стасику…

Отже, не вона. Щось вiдлягло, хоч i важко було зiзнатися собi, що по-справжньому «вiрить» килиму. Як не крути, ця маячня при серйозному пiдходi не вкладалася у головi. I все ж таки… краще нехай це буде хтось iнший, не Оленка. Вiн влiгся i глянув на другий згори образ. Нi, не схожа.

А хто отой, останнiй? Той, що наполовину ведмiдь, наполовину лис. Яка його роль? Яку користь можна отримати, встановивши його особу? А що, як вiн — той, хто взагалi замислив усе це? Той, хто змусив дядька написати дивний заповiт, а, можливо, i допомiг потiм йому померти. Щоб Стас, кинувши усе, приїхав сюди i, втрутившись у подiї, змiнив їх на користь того, хто усе заварив. Вiд подiбних думок починала болiти голова. Біль скимiв десь глибоко i настирливо. Хотiлося випити чогось такого, що одразу кине у сон. Тодi завтра стане легше. Головний бiль зникне. Не зникне лише нав'язлива думка, що шукати потрiбно саме у цьому напрямку.

ХХVIII

Дiвчата з кабiнету статистики перемовлялися упiвголос. Їм було не до роботи. Та i яка робота за такої погоди, тим паче, коли немає шефинi — старої шкапи, яка не дасть байдики бити. Її вiдсутнiсть зiграла на руку Стасовi — менше непотрiбних запитань. I тепер вiн сидiв у кутку, переглядаючи копiї довiдок про смерть — шукав потрiбну. Знаючи усю кухню видачi, Стас розумiв, що кiлька слiв, написаних у рядку «Дiагноз», для нього в цiй ситуацiї нiчого не означають. I все-таки…

Копiя вiдшукалася. Мироненко Тарас Андрiйович помер 5 червня цього року вiд хронiчної серцевої недостатностi, пов'язаної з атеросклерозом. Те, вiд чого помирає бiльшiсть. У рядку «мiсце смертi» було пiдкреслено — «вдома». Видала довiдку дiльничний терапевт Череда Оксана Лук'янiвна на другий день пiсля смертi. Бiльше з цiєї копiї Стас не мiг витягти нiчого при усьому бажаннi.

Завiдуюча полiклiнiкою була жінкою такого плану, з якими Стасу завжди вдавалося порозумітися.

— Усе в паперах риєтеся? — жартував Стас, сiдаючи на стiльчик у її кабiнетi. — Та ви вiдiрвiться на секунду, гляньте, що на дворi робиться! А ви у чотирьох стiнах… Стiльки втрачаєте!

— Ой, та я вже багато втратила! — смiялася вона. — А папери… Коли в них вчасно не пориєшся, то понаїде всяка шушваль i тебе саму зариє.

— Та хоч вiдiрвiться на секунду, кави випийте, — гнув своє Стас.

— Ой, сонечко, боюся пити каву, тиск…

— Шкода, я б з вами покавував.

— Станiславе Iвановичу! Не заводьте стару бабу! Кажiть чого прийшли.

Останнє було сказане з такою показною суворiстю, що тепер уже засмiявся вiн.

— Цiкаво, що було б, якби я вас назвав так… Валентино Василiвно, я б хотiв картку померлого. Вони ж у вас зберiгаються. Дельтапланерист, пам'ятаєте?

— А, було. Ще досi морока? Чого вони ще хочуть?

— Та нiби все гаразд. Просто люблю, щоб порядок у таких справах був. Де пошукати?

Вона вказала на стос у шафi карток померлих. Продовжуючи жартувати, Стас взявся їх переглядати. Довго шукати не довелося: завiдуюча полiклiнiкою також полюбляла порядок. Ось i Мироненко Тарас Андрiйович.

— Станiславе Iвановичу, чого замовкли?

— Зараз, зараз… Мушу зосередитися.

Усе у картцi вiдповiдало. Покiйний дядько Тарас тричi за останнi два роки лiкувався у терапевтичному вiддiленнi з приводу iшемiчної хвороби серця. Одного разу навiть через реанiмацiю — спостерiгався передiнфарктний стан. Двiчi викликали дiльничого терапевта додому — одного разу та сама Оксана Лук'янiвна, що виписала згодом довiдку про смерть, отже, вона добре знала болячки померлого. Двiчi пацiєнт вiдвiдував полiклiнiку сам. У картцi було пiдклеєно кiлька кардiограм, у розшифровцi яких записано — хронiчна коронарна недостатнiсть. Бiльше нiчим серйозним дядько не хворiв. А останнiй раз лежав у терапiї за мiсяць до смертi. Дата виписки свiдчила про те, що вiн написав такий дивний заповiт на другий день пiсля виписки з лiкарнi. Що ж, два тижнi — достатньо часу, щоб вигадати отаке…

— Станiславе Iвановичу, що там, щось не так?

— Нi, все гаразд. Думаю, як його краще у звiт пустити. «Iндiанцю» вже гiрше не буде, а для нас має значення.

— Кому-кому?

— «Iндiанцю». Прiзвисько таке йому дiти дали, тi, що у гуртку займалися…

Отже, дядько Тарас, перебуваючи у лiкарнi, вiдчув, що смерть не за горами. Не завтра, то через мiсяць, через рiк. А про що iще думати, коли щодня збiльшується задишка, набрякають ноги i вiдчуваються перебої? От i виплекав текст заповiту, переслiдуючи певну мету. Тiльки яку?

Проте був ще другий варiант, тому й вирушив Стас у напрямку вулицi Народичiвської, де була на виклику дiльнична, що виписала довiдку про смерть його дядька.

Вийшовши з хати, вона з подивом побачила «дев'яносто дев'яту» i зрозумiла, що колега чекає на неї.

— Сiдайте, — запропонував Стас. — Маю важливу справу. Заразом i пiдвезу.

У цьому разi вiн не знав, як вивiдати щось у неї, не викликавши настороженостi.

— Оксано Лук'янiвно, — почав Стас, — можливо, мої запитання будуть для вас доволi дивнi, але прошу сказати менi так, як є. Обiцяю, що за будь-яких обставин нiяким чином вас не пiдставлю. Але менi дуже потрiбно, для мене це має значення.

— I… що ж вас цiкавить? — вона явно знiтилася вiд такої передмови.

— Ви оформляли довiдку про смерть мого дядька. Його прiзвище Мироненко. Колишнiй директор музею.

— Пам'ятаю, — вiдповiла вона, схвильовано дивлячись на Стаса. — Це ж моя дiльниця.

— Ви не були присутні у момент його смертi?

— Звичайно, нi, — лiкарка знизала плечима. — Ви ж знаєте, як це буває.

— Знаю, — кивнув головою Стас. — Приходять родичi померлого, повiдомляють лiкарю про те, що вiн помер i лiкар виписує довiдку.

— Якщо є на підставі чого, — додала дiльнична, — ну i, звiсно, якщо померлий непрацездатного вiку. А у вашого дядька причин не бракувало. Вiн з лiкарнi не виходив. Тож…

— Оксано Лук'янiвно… — м'яко перебив Стас. — Хiба ж я прискiпуюся до вас за правила видачi? Я не перевiряючий, а ваш колега, який часто робить те саме. Просто хочу знати, як усе було насправдi.

— А навiщо вам? — в її очах з'явилася недовiра. — Щось трапилося? У вас є якiсь пiдозри?

— Конкретних немає, — вiдповiв Стас. — Але вiдбуваються всякi дивнi речi, якi викликають у мене багато запитань. Я дуже вас прошу.

— Гаразд, — сказала вона. — Усе так i було. Як i усiм «хронiкам», довiдку виписала на вимогу родичiв. А оскiльки я добре знала його як пацiєнта, то без питань зробила це. Ви також не поїдете дивитись на труп, якого за життя лiкували, припустимо, вiд раку шлунку.

— Звiсно, — згодився Стас. — Не поїду. А хто звернувся до вас за довiдкою?

— Така Мурашевич м-м-м…

— Неонiла Йосипiвна, — пiдказав Стас.

— Так. Вона з iншої дiльницi. Але… Словом, у маленькому мiстечку всi про всiх усе знають. Вони були якщо i не родичi, то… Дядько ваш був самотньою людиною. Вони, наскiльки я знаю, не були оформленi у шлюбi, але… Не раз приходили на прийом разом.

Розповiла Лук'янiвна й iншу цiкаву рiч. Панi Мурашевич звернулась i викликала її додому за чотири днi до смертi дядька Тараса. I дiльнична приходила до нього, просто не оформила виклик у картцi через брак часу — багато викликiв обслуговувала тими днями. Вона добре пам'ятала, що хворий лежав, погано почувався. Та попри її прохання, Мироненко тодi вiдмовився їхати до лiкарнi, мотивуючи, що нещодавно тiльки звiдти, вимагав призначити лiкування на дому. Дiльнична не могла згадати усiх нюансiв, але добре пам'ятала, як лякала ускладненням i переконувала обох.

Така розмова її дещо засмутила. Довелося ще раз перепросити i подякувати за допомогу. Усе складалося дивно i неоднозначно.

З одного боку, нiяк не можна вiдкидати, що дядьку Тарасу могли «допомогти» померти. Iнша рiч — якби це сталося у лiкарнi. А так…

З iншого боку, було ще цiкавiше. На другий день пiсля останнього вiзиту Лук'янiвни, а кажучи ще iнакше — за три днi до смертi дядька, Мурашевичка поїхала до Ковеля i оформила заповiт на нього — на того, хто мiг от-от померти! Тобто заповiт вона оформила на Оленку, але ж другою особою у ньому був дядько Тарас! Навiщо вписувати у заповiт того, на кого навряд чи можна розраховувати? Отже, близької смертi дядька Тараса вона не передбачала. Або ж, навпаки, його вписала туди навмисно, щоб показати усiм, що на його передчасну кончину не розраховувала, або ще iнакше — щоб варiант застосування заповiту, пов'язаний з ним, не спрацював. У головi все перемiшалося. Варiантiв багато. Здавалося, що через це дедукцiя от-от дасть збiй.

ХХIX

Наступного дня по обiдi, госпiталiзувавши до вiддiлення хворого з апендицитом, Стас навмисне нiчого не сказав Нагiрному, який вже з годину тинявся без роботи, бажаючи чкурнути додому. Гащак зробив це ще годину тому ранiше. Завiдувачка цього дня взагалi працювала у складi призовної комiсiї районного вiйськкомату. Хворого готували до операцiї.

Постукавши у дверi хiрургiчного кабiнету полiклiнiки, де на табличцi було прiзвище «Ратушняк», Стас увiйшов.

— Свої можуть не стукати, — не надто привiтно замiсть вiтання промовив колишнiй зав.

— Дякую, що за свого маєте, — посмiхнувся Стас.

— Я-то маю, на мене не зважають, — промимрив пенсiонер.

— Може, хтось i не зважає, але я не серед них, — вiдпарирував Стас. — Тому i прийшов. Хочу просити вас «помитися» на апендицит.

— А де оперуючi хiрурги подiлися? — слово «оперуючi» було пiдкреслено з неабиякою iронiєю. — Тi, що молодi, перспективнi?

— Усi на городах, — не зморгнув оком Стас. — Я вiдпустив, у мене ж городу ще немає. А шефиня у вiйськкоматi.

— Ну так, у тебе городу немає, ти ж городський. I замашки як у покiйного Тараса. Успадкував разом iз хатою…

Останню фразу довелося пропустити повз вуха — ще не час.

Оперуючи зi старим Ратушняком, Стас починав розумiти, чого його недолюблюють. Колишнiй зав лив жовч на всiх i вся, як з приводу, так i без. Руки його вже помiтно тремтiли, як i голова, проте миритися зi «списанням» старий не хотiв i повчав молодшого i що вже казати — досвiдченiшого колегу при найменшiй нагодi. Анестезiологи лише дивувалися Стасовому терпiнню. Операцiя вийшла зразковою.

— Ну що, — несмiливо запропонував у роздягальнi Стас, — логiчно було б з мого боку напроситися до вас на каву.

— У вас, молодi, чим далi, тим дивнiша логiка, — буркотiв старий, намагаючись кiстлявими плеснами втрапити у штанки. — Я не п'ю кави.

— Ну, на коньяк…

— Так це, юначе, рiзнi речi. Гаразд. Приходь, якщо заробив.

Вiдкривши «пiдробну», як висловився Ратушняк, шинку та ковбасу з полiетиленових упаковок, Стас налив. Просити колишнього зава не довелося. Випивав i жував Ратушняк швидко, але з кожним келишком тремор його рук не зникав, що свiдчило все-таки не про алкоголiзм, а старечий паркiнсонiзм, який мучив пенсiонера.

— А чого ви так про дядька Тараса висловилися? Ну, не те, щоб зневажливо, але якось так… Кажуть, ви приятелювали.

— Хто, ми? — пенсiонер мало не вдавився. — У шахи грали. Крiм нього у мiстi особливо не було з ким. Який вiн менi приятель? Навiть сто грамiв не пив. Iнт-телiгент-iсторик. Хотiв довше жити. Так i вмер здоровий.

Ратушняк виявився дуже зручним спiврозмовником. Стас лише наливав i в основному мовчав, спрямовуючи окремими зауваженнями розмову у потрiбне русло. А старий лив жовч уже на голову покiйного, спростовуючи вiдомий вираз древнiх про те, що про мертвих або добре, або нiчого.

Вiддаючи належне припущенню, що ветеран мiсцевої хiрургiї може згустити фарби, Стас почув багато цiкавого. Наприклад, що його покiйний дядько був непростою i навiть пiдступною людиною, хоч i не скидався на такого. А у життєвих ситуацiях часто знаходив, як, до речi, i на шаховiй дошцi, нестандартнi рiшення, якi давали бажаний результат.

Коли трохи залишалось на днi пляшки, Ратушняк остаточно з'їхав на шахову тематику. Те, що розповiв старий, вочевидь досi не давало йому спати. Рокiв так зо сiм тому вони волею долi зустрiлися у фiналi обласної спартакiади. Двоє галичан по сутi переграли область. Ратушняк нiколи не гримiв офiцiйними успiхами, хоча, судячи з усього, грав непогано. Аж тут йому посмiхнулася фортуна. I пенсiонер вирiшив лягти кiстьми, а взяти гору над успiшнiшим директором музею. Напевно, колишнiй завiдувач, що грав бiлими, був того дня в ударi, тому що тiснив суперника по усiй дошцi, партiя мала ось-ось скiнчитися розгромом господаря «будинку з привидами». Але у найвирiшальнiшу мить, коли оборона чорних загрожувала остаточно розвалитися, Мироненко вдався до не зрозумiлої жертви слона, на якому трималося геть усе. I Ратушняк замислився надовго. Було вiд чого. Жертвувати фiгурами було коронним в арсеналi директора музею. За всю iсторiю їхнiх зустрiчей вiн разiв чотири вдавався до цих пiдступних комбiнацiй, якi дуже довго обмірковував, прораховуючи багато ходiв наперед. I щоразу, коли хiрург, так i не збагнувши доцiльностi жертви, забирав фiгуру, Мироненко робив подальшi ходи наче по нотах, розбиваючи супротивника, якому боком вилазила ця нерозважливість. I жодного разу iсторик не помилився у подiбнiй ситуацiї, жодного разу така жертва не була марною, а «музейний щур», як висловлювався старий хiрург, ще й дозволяв собi згодом смiятися i глузувати з нього. Тому i сидiв вiдставний завiдувач хiрургiєю добру годину, витрiщаючись на слона, виставленого майже переможеним суперником на безглузду загибель.

Ратушняк так i не наважився прийняти жертву, але використав практично усi хвилини, вiдпущенi на роздуми. А тим часом цей хiд слоном був потрiбен, наче повiтря, iсторику, щоб викрутитися з надважкої ситуацiї. Нiхто з численних уболiвальникiв так i не зрозумiв, що ж вiдбулося на шахiвницi i чому лiкар не добив свого земляка. Мироненко викрутився з матової ситуацiї i виграв партiю.

— Жодного разу я бiльше не подав йому руки, — весь на нервах трусив губами Ратушняк. — Жодного. Це у картах блефують. Шахи — гра чесна.

Стас розумiв його. Тодi, у фiналi, його дядько бачив безвихiдь ситуацiї. Будь-хто на його мiсцi здався би. Вiн вирiшив блефувати, усвiдомлюючи, чому упродовж попереднiх рокiв знайомства навчив приятеля i суперника, розумiючи, що цей блеф має усi шанси спрацювати.

Уже сутенiло, коли машина зупинилася бiля хати Ратушняка. Старий зовсiм розклеївся, i Стасовi довелося вести його попiд руки, добре, що не трапилося жодного перехожого. А от що скажуть дружина чи дiти?

— Iване Павловичу, — попросив Стас пiд час перепочинку бiля яблунi, — а може у вас хоч фотка мого дядька є? Ну, хоча б побачити, яким вiн був…

— У-ус-с-сi пов-викидаввв!!! — просичав старий хiрург. — Юдиних фоток не тримаємо. I на поховання не ходив! С-станiс- слав-в-в… Ти ще пацан проти мене… Я тобi с-скаж-ж-жу… Є така пiдлiсть, яка не про-о…

Пiсля блювання старому стало легше, але бажання говорити пропало.

ХХX

У музейних коридорах пусто i прохолодно. Своєрiдний запах. Розумiючи, що час завiтати й сюди, Стас пiднiмався на другий поверх, вiдчуваючи у грудях не те що холодок — справжню порожнечу. Зараз йому нарештi доведеться побачити свого покiйного щедрого родича. Зараз.

Назустрiч вийшла жiночка, яка чимось нагадувала панi Мурашевич — i манерою вдягатися, i звичкою тримати себе, хiба що була молодшою.

— Доброго дня, — привiтався Стас. — Пробачте, хотiв звернутися до вас iз таким. Я — племiнник покiйного колишнього вашого директора, Мироненка. Чи не залишилося у вас якихось фотографiй мого дядька? Можливо, газетнi вирiзки… Ну будь-що. Хотiв побачити, як вiн виглядав молодшим.

— А вдома у вас що, нiчого немає? — здивовано запитала жiнка, ведучи його до зали.

— Ви знаєте, ми не контактували, — пояснив Стас. — Узагалi я мало що про нього знаю. А вам доводилося з ним працювати?

— Так.

Стас так i не змiг вловити, що саме промайнуло в iнтонацiях працiвницi музею. Вона виявилася не надто контактною i розмова не клеїлася. З цього прохiдного залу вони перейшли до iншого i вона пiдвела гостя до стiни з фотографiчними портретами у рамках. Жiнка довго водила пальцем по рядах на стiнi, але це викликало у неї ж нерозумiння i навiть розгубленiсть.

— Хмм… — промовила зрештою вона. — Наче тут висiв останнiм часом. Це — експозицiя iсторiї нашого музею. Усi працiвники ось тут. I вiн також. Десь у цьому мiсцi, в рамцi. Мiж Ляховичем i…

Вона взялася за пiдборiддя у повному нерозумiннi i застигла. Портрет покiйного директора щез. Виходило, хтось добре подбав про те, щоб пiсля його смертi не залишилося навiть спогадiв. Та знищити геть усе неможливо. Така фiгура як директор музею, завжди у центрi уваги мiсцевої преси — постiйнi зустрiчi, виставки, ще якiсь заходи… Стас був упевнений, що за роки роботи його стiльки разiв наклацали об'єктивами, що хоч щось десь мало б завалятися, тому i напосiв на розгублену жiнку.

I вiн не помилився. З якоїсь папки в архiвi вона таки витягла пачку фотографiй, серед яких навiть траплялися кольоровi. Одна була велика i на нiй у повний зрiст стояла група людей.

— Ось, — промовив Стас, вiдчуваючи, як раптово захрип його голос. — Вiн?

— Так, — вiдповiла працiвниця, не вловивши iнтонацiй гостя.

Пальцi натурально тремтiли, коли взяв до рук фотокартку. Стасовi нiколи не доводилося бачити дядька, а ота дитяча пам'ять, що тримала його далекий приїзд i подарунки, не зафiксувала зовнiшностi родича. I все-таки спадкоємець одразу упiзнав покiйного.

Дещо приземкуватий, дуже широкий у плечах, мало не удвiчi ширший за тих чоловiкiв, що стояли поруч. Його фiгура не була спортивною. З iншого боку, вiн не виглядав як грубий i загодований. Просто цей чоловiк мав таку статуру. Руки, наче клешнi, ручищi, коротка шия практично не розрiзнялася, чималий живiт, що починався високо вiд грудей. Усi стояли пiд короткий рукав i за такої форми одягу у фiгурi покiйного родича легше проглядалося те, що так боявся побачити Стас.

Ведмiдь.

Зовнiшнiсть дядька Тараса надто яскраво нагадувала цього звiра. А от голова дiйсно була маленька! Лише зараз кинулося в очi, що це не через враження вiд кремезностi статури. Череп сам по собi не був великий. А гострий носик i вiдкопиленi, також маленькi вушка наштовхували на думки про схожiсть його голови зi звiром зовсiм iншого гатунку. Погляд маленьких оченят кудись заховався i не хотiв дивитися на родича, що застиг посеред архiву з карткою у руцi.

На фотографiї дiйсно був ведмiдь з лисячою головою, який, судячи з розповiдей Ратушняка, ще й мав лисячий розум, лисячу хитрiсть i звички.

— Вiзьмiть собi, якщо хочете, — промовила жiнка, виводячи його зi ступору. — Он, двi однаковi. Одну ми туди повiсимо. А де ж портрет? Менi завжди здавалося, що вiн там… Може пiд час ремонту?…

Вийшовши з затхлого музейного мороку, Стас присiв на лавку бiля ратушi. Ведмiдь з лисячою головою ще раз глянув на нього з фотокартки. Складалося враження, що вiн бачить свого племiнника, хоч i дивиться кудись убiк. Купивши папку у канцтоварах, Стас заховав фото. Думки роїлися, не в змозi вiдiгнати одну й ту саму нав'язливу картину.

…Вiн стояв на самому вершечку, схрестивши вайлуватi ведмежачi ноги i хитро посмiхався лисячою мордою, спостерiгаючи за тими, хто нижче — «iндiанцем», мужиком з собакою, закарпатськими призовниками та пiдстаркуватою коханкою, яка не бажала так себе величати. Схрестивши лапи на грудях, вiнчаючи при цьому страхiтливу пiрамiду своєю постаттю, вiн iронiчно дивився на цих приречених, кожен з яких вже дочекався або ось-ось мав дочекатися своєї черги. Так, нiби вiн сам заварив усе це.

I так, нiби його черга… остання.

А отже…

Виходило, що вiн живий?

ХХXI

Гiсть на горищi виявляв тепер свою присутнiсть рiдко та не надовго. Так, нiби не бажав, щоб до нього звикали. Дiсно, те, до чого звикаєш, перестає жахати. «Пастка для привида» вже кiлька днiв стояла пiд парканом хати, яка була найближче. Увесь механiзм Стас заховав до пустої банки з-пiд фарби i сховав у лопухах. Тут його нiхто не мав викрити. I коли одного вечора кроки несподiвано перейшлися горищем, серце закалатало не вiд їхнього шаркання, а вiд тишi, яка стояла у кiмнатi. Маленький пульт мовчав. Отже, пусковий пристрiй, вiд якого оживали цi кроки, був не в обранiй ним хатi. Iнакше пристрiй у банцi теж зловив би електромагнiтнi хвилi, пущенi до його домашнього кiнотеатру на горищi. Той, хто бажав його лякати, був у iншому мiсцi.

Довелося купити невеличкий, але доволi потужний бiнокль i ретельно оглянути з вiкон своєї хати i горища усе навколо. Жартiвник не помилився жодного разу, починаючи гру лише тодi, коли Стас гарантовано був у хатi сам i внизу. Отже, мав стежити за його будинком постiйно i зi зручної позицiї. Адже лише одна його помилка могла звести нанiвець увесь задум.

Наступного ж вечора, щойно опустилися сутiнки, Стас переклав банку з пристроєм пiд iншу хату, яка також зручно розташовувалася. Чекати довелося два днi й знову марно. I знову подарунок Олегового знайомого знайшов нове мiсце. А невдовзi Стас зрозумiв, що розрахунки його поступово «накриваються». Виникало враження, що невiдомий жартiвник не ховається поруч. Усi будинки, з яких можна було б спостерiгати за його хатою, «мовчали».

Якi тiльки думки не з'являлися у головi! Про вiдеокамери спостереження, влаштованi поруч, але не на горищi. По-перше, там вiн би давно знайшов. А по-друге, якби щось таке було на горищi, зловмисник давно би побачив, що Стас розкрив його гру. Який смисл далi «ходити» по горищi, якщо б вiн бачив, що господар знайшов увесь цей домашнiй кiнотеатр! Хiба для того, щоб пiсля цього не подумав, що ворог знає, що його задуми розкритi. Що як воно дiйсно так?

Два днi Стас займався встановленням телевiзiйної антени. Звiсно, вона була лише прикриттям. Насправдi шукав пристрiй спостереження. Його або не було взагалi, або це було щось зi шпигунського арсеналу. Здоровий глузд цього не сприймав. Застосування таких методiв з метою вiдiбрати старий будинок у дiрi, яким було це мiстечко? Нi, навряд.

XXXII

З усього двадцятитисячного мiста Стас, напевно, був єдиним, хто сумнiвався у смертi Мироненка, а отже, i у похованнi того, чиє прiзвище стояло у свiдоцтвi про смерть. Звiсно, порядок видачi таких паперiв наштовхував на думку, що саме тут криється можливiсть зробити «хiмiю». Видаючи свiдоцтво, лiкар, як правило, не оглядає тiло померлого. Так сталося i з його дядьком. Але на цiй же самiй паперовiй стадiї можливостi iнсценувати перехiд до кращих свiтiв закiнчувалися.

Маленьке мiстечко, де всi знають одне одного i де переважає категорiя людей похилого вiку, котрих питання смертi сусiда цiкавить чи не найбiльше. У таких мiстечках звiстка про чиюсь кончину розноситься миттєво, а самих мерцiв прийнято вiдвiдувати широким загалом. Мало не пiвмiста повинно пройти через оцю кiмнату, де сам вiн лягає спати щоночi, i де упродовж того дня або двох лежав померлий. Багато старших людей, якi прожили з ним плiч-о-плiч не один десяток рокiв, ставали бiля його тiла й молилися. Багато бабок, якi приходять сюди i для того, аби потiм обсудити нюанси у провiнцiйних кулуарах, терiщилися на нього, щоб потiм пiдняти тему, а як лежав, а чи добре помила ота Мурашевичка, а чи не смердiв, а чи не надто посинiв… Вони не пропустять нiчого, жодної дрiбницi, особливо, коли справа стосується такої фiгури, як колишнiй директор музею, що за життя наче як випадав з отiєї «сiльськогосподарської» когорти. Кому-кому, а йому вже точно видивляться кожну зморшку, перемиють кожну кiсточку… Померти в даних умовах «таємно» неможливо.

I все-таки Стас мусував цю тему, аби задовольнити отого хробака сумнiвiв. Навiть розумiючи, що дядька ховали саме так, хотiлося одного — переконатися. Переконатися, що у трунi лежить саме той, хто заповiв йому будинок. I обов'язково зробити це тихо, не привертаючи нiчиєї уваги. Так, щоб нiчого не запiдозрив той, хто, можливо, стежить збоку.

У ритуальнiй конторi сидiла приємна жiночка, доволi молодий вiк якої не мав би обумовлювати особистого iнтересу до персони старого чоловiка.

— Я — племiнник Мироненка, колишнього директора музею, — почав Стас. — Хотiв би з вами обговорити деякi питання. Знаєте, вже немало тут живу, хотiлося б якось попiклуватися про могилу.

— Звичайно, — пожвавилася вона. — Що ви плануєте? З чого б хотiли почати?

— Ну, я був на цвинтарi, там лише дерев'яний хрест i старi вiнки, напевно, ще з поховання. Я взагалi не мiсцевий, сподiваюсь, ви менi порадите, як тут заведено у таких випадках… I взагалi, хто його ховав? Хто цим займався? Можливо, я б скооперувався з ними, хоч знаю, у дядька тут не було родичiв.

— Мурашевичка його ховала… — з пiдсобного примiщення, де стояли вiнки, вийшла старша жiнка. — Доню, набери Михащукiв, скажи, усе готово… Мурашевичка, — вона знову повернулася до Стаса. — Але з нею вже не скооперуєтеся. А допомагали — так, сусiди, з музею люди…

Цей погляд вiд приїзду сюди Стас навчився розрiзняти i навiть переносити без зайвих незручностей. Погляд господинi ритуального агентства красномовно говорив: що, приїхав грошики взяти? Отак, з неба… Де ж ти був ранiше, родич задрипаний? Тодi, як ховали.

«I я також про це шкодую», — вiдповiв очима Стас, знаючи, що вона не зрозумiє.

— Ну, все-таки, хтось же керував усiм?

— З роботи… — вона знизала плечима. — Навiть iз редакцiї когось запрошували, знiмали на камеру. Людина все-таки вiдома у мiстi.

Та за розмовами про пам'ятник її все-таки вдалося розговорити, i Стас дiзнався, що лежав померлий у будинку пiвтори доби, що бальзамацiю тiла проводив не хто iнший як старий Ратушняк, що труну Мурашевичка придбала не в її агентствi. Воно й зрозумiло — нестандартна фiгура померлого вимагала чогось ширшого, i їй здалося простiшим замовити в обласному центрi.

Шкребти потилицю вже ставало звичкою. Отже, Ратушняк. Той, хто записав його дядька у розряд ворогiв i взагалi, судячи з його ж слiв, перестав дивитися як на людину. Та прийшов i зробив бальзамацiю. А «виливаючи» Стасовi душу за пляшкою, анi словечка про це не сказав. А мав би. Сказати, що остання послуга померлому не має стосунку до їхніх відносин за життя. Або ж, навпаки, що йому було приємно нашпигувати тiло померлого ворога формалiном. Щось же вiн мав сказати! Вiн, амбiцiйний старий, що i досi не байдужий до пам'ятi Тараса Мироненка.

Ратушняк вiдсиджував години у полiклiнiцi педантично до останнiх секунд i Стас мав усi сподiвання застати його на мiсцi.

— Iване Павловичу, — мовив вiн, присiвши на тапчан i втупившись у старого. — Iване Павловичу… Ви мене пробачте, звичайно, але… Ми довго з вами говорили тодi про мого дядька. Може, вам справдi неприємнi цi спогади, але прошу вас сказати менi ще одну рiч — ви дiйсно бальзамували його?

— Бальзамують у патанатомiчному бюро, — пробуркотiв старий. — Удома бальзамувати неможливо. Нашпигав формалiном у всi дiрки, до яких дiстався. I в усi порожнини. Щоб у хатi не смердiло, поки закопають. Удома краще не зробиш. Тим паче…

— Що, тим паче? — проковтнув Стас.

— У трунi вiн уже лежав. Видно стара курва дуже поспiшала закопати. У трунi, в костюмi. Чорта лисого вже забальзамуєш. Пошпигав для годиться. Там йому однаково. Гниють за милу душу що бальзамованi, що такi.

— Дiйсно, — пробурмотiв Стас. — Це не має значення. Має значення iнше — ви дiйсно це робили?

— А як це — не дiйсно? — не зрозумiв Ратушняк. — До чого ти хилиш, хлопче?

— Нi до чого, — знiтився Стас. — Просто хотiв уточнити. Ви особисто бачили його мертвим i кололи у нього формалiн?

— Юначе, — прокректав старий хiрург, — якби я тобi брехав, то його пiвмiста бачило, — вiн прокашлявся, — …мертвим.

— Iване Павловичу, а взагалi ви самi це робите чи хтось допомагає?

— Що допомагає, — не зрозумiв Ратушняк. — Що тут допомагати можна? Ти бачив, як це робиться, що такi дурнi запитання ставиш?

— Звiсно бачив, — розгубився Стас. — Процедура не складна. Тим не менше, в обласних бюро у лiкаря в таких випадках завжди є помiчник.

— А у нас тут село! — розiзлився старий хiрург.

— Отже, i дядька мого ви самi «робили», без нiкого.

— До чого ти хилиш, можеш менi сказати? — увiрвався терпець Ратушняка. — Хiба хтось скаржився, що на похоронах смердiло? Чого причепився, наче геморой до дупи? Люди заходили i бачили, що бальзамував! Мурашевичка бачила, з прокуратури приходили — також бачили.

— А чому ви менi не сказали? — перебив Стас. — Тодi, коли ми сидiли? Ну, що ви робили це…

— А тому, шановний, — старий несподiвано перейшов на «ви», — що коли ви того, з ким зналися усе життя i вважали другом, ховатимете як ворога, i при цьому пхатимете йому де можна i не можна тампони з формалiном, то знатимете, наскiльки це неприємно.

Руки старого почали помiтнiше труситися, а голос тремтiв i переривався.

— Пробачте, Iване Павловичу, — пiдняв обидвi руки Стас. — Я не хотiв. Просто…

Подальша розмова не мала сенсу. Це було биття головою об стiну, ще й не у тому напрямку. I все-таки… Вiдчувалася присутнiсть чогось такого, що не давало плюнути на оцi незрозумiлi пiдозри. А радше йому просто марилася потворна iстота, зображена на килимi у верхiвцi «пiрамiди мертвих». Ведмiдь з лисячою головою. Той, хто за «логiкою килима», зараз ще мав би бути живим.

Машина зупинилася за два будинки вiд «дому з привидами». Тут жили бiдно. Баба Курилиха з паралiзованою донькою, котра двiчi кликала його за порадою. Оглянувши пацiєнтку i поговоривши з бабою про наболiле, Стас обережно згадав i про своє. Стару варто лише зачепити.

— Так i було, — клялася Курилиха. — За пiвтори доби нi до кого навiть слова не вимовила! Та усi ж ми люди. Прийди, поплачся, та чи тобi не поможуть? А вона все сама…

— То що, — перепитав знову Стас, — ви кажете, не знаєте, хто клав дядька Тараса у труну?

— Та не те що не знаю, а точно знаю — нiхто не клав. Ганя Марущачка навмисно ходила, питала жiнок. Нiхто. Ото вона, Нiла та цiла, майстрiв, що привезли труну з областi, просила, а може i зверху дала, щоб переклали. I мила, i вбирала сама…

Що ж, раз уже сусiди вважають, що покiйного поклали у труну робітники з фiрми, отже, так воно i було насправдi.

Його слiдство набирало обертiв. На другий день Стас товкся на фiрмi, де Мурашевичка замовляла труну. Минуло не так багато часу, i майстри добре пам'ятали цей витвiр. Пам'ятали i тi, хто відвозили. Вони не приховували подиву вiд запитань Стаса, але вiдповiдали однаково, тим паче, що запитував не усiх нараз. Труну привезли i занесли до сiней, поставили на пiдлогу. Все. Нiякого мерця туди нiхто не клав.

Покiйна мадам Мурашевич мала доволi делiкатну статуру. Поза всяке бажання, помножене на теплi почуття до дядька Тараса, вона не могла покласти його туди самотужки. Родичiв, якi б приїхали i зробили це, у них обох не було.

I якщо Стас нiде досi не помилився у розрахунках, залишалося тiльки одне — покiйний Мироненко вскочив туди сам.

XXXIII

Спогади з дитинства вдерлися раптово, коли вiдшукалася нарештi стара коробка з батьковими речами. Стас не мав звички викидати таке, вважаючи, що для нього завжди знайдеться мiсце. Документи, якi давно вже не мали цiнностi, чорно-бiлi фотографiї, поламанi запальнички, допотопне канцелярське приладдя i багато чого iншого. Ще малим йому не раз доводилося залазити у батьковi шухляди, аби погратися цим крамом, i вела його туди проста дитяча цiкавiсть. От i зараз виникло оте вiдчуття завмирання серця перед таємним i забороненим, хоча це «багатство» тепер належало лише йому.

Стас не пам'ятав, чи бачив колись у грубiй пачцi листи дядька Тараса, який залишався чи не єдиним батьковим родичем. Усi решта загинули пiд час останньої вiйни або ж розгубилися по свiтi. Тож логiчно, що такi листи мали би бути. От коли вони знадобилися…

Мало не пiвмiстечка бачили Мироненка мертвим у трунi, адже цiлу добу приходили до будинку прощатися з тiлом. Багато народу було на похороні i всі бачили, як труну вкрили вiком i закопали. Отже, зараз вiн дiйсно лежить у могилi, це все-таки треба визнати. I водночас нiхто не знає, як покiйник потрапив до цiєї труни. Нiхто з жителiв мiстечка не клав його туди — це очевидний факт, адже цю тему довго «терли», зiйшовшись на тому, що Мурашевичка скористалася послугою робочих, якi привезли труну i з якими нещодавно говорив Стас. Кiлька друзiв дядька Тараса, про яких вела мову працiвниця музею, так i не приїхали. Отже, у небіжчика справдi не було iншого варiанту, як влягтися туди самотужки. I тодi виходило, що Мурашевичка замовила труну, знаючи наперед про його намiри померти.

Стас перекидав старi папiрцi, а думки вперто працювали у єдиному напрямку. Отже, припустимо, так i сталося. Що це могло означати? Наприклад, Мироненко збирався покiнчити життя самогубством. I Неонiла з цим погодилася. Тодi вони могли замовити труну, вiн лiг, а потiм, скажiмо, випив якусь отруту, розумiючи, що з оформленням довiдки проблем не виникне. Реально? Чому нi… Але яка потреба при цьому спрямовувати процедуру поховання таким нетиповим шляхом i давати привiд для зайвих балачок? А обоє не могли не розумiти, що розмови про дивнi речi почнуться одразу. Тодi що? З чим iще може бути пов'язане бажання уникнути зайвих свiдкiв при перекладаннi тiла до труни? Лише з одним. Поховати щось разом iз собою. Але що ж це могло бути таке, що примусило б людину розпрощатися свiдомо з власним життям? Чи не те часом, через що усiх так цiкавить будинок?

Чорти б забрали… Не вкладалося у головi. А якщо усе простiше? Якщо його домучила хвороба, i Мироненко вирiшив припинити опиратися, передчуваючи i так близьку смерть? Але й ця думка також сприймалася через силу. Сердечники так не чинять. Та й поспiлкувавшись iз колегами, якi допомагали у лiкуваннi дядька, Стас не зробив висновку, що його стан був безнадiйним.

Зовсiм нi. Причина крилася у чомусь iншому.

Сам не розумiючи, що ж конкретно шукає, Стас натрапив зрештою на кольорову фотографiю, зроблену, судячи з усього, не так давно. Дядько Тарас, як завжди, дивився не в об'єктив. А поруч iз ним стояли ще двоє чоловiкiв його ж вiку i жiнка, у якiй одразу ж упiзналася Неонiла Йосипiвна Мурашевич. Пощастило i з написом на зворотi.

Дорогий Ванюшо! Посилаю тобi цю фотографiю. Нам все-таки вдалося зустрiтися. Мої найближчi i єдинi друзi — Петро Халанич i Максим Юрч. Отакi ми зараз.

I жодного слова про Мурашевичку. Отже, про її iснування батько на той час уже знав. Судячи з напису, має бути i лист, у якому надійшло це фото. А якщо враховувати звичку батька нiчого не викидати, вiн також мав би зберiгатися десь тут. Хоч би так i сталося!

Зрештою, лист вдалося знайти. А перед цим — ще один. Датований ранiше вiд свiтлини. Але i в ньому йшлося про одного з двох його друзiв — Петра Халанича. Мироненко писав, що вони листуються досi i що Петро працює у владних структурах мiста Житомира iнструктором з питань культури. Та головне, про що iшлося у цьому листi, була Йосипiвна.

Дорогий Ванюшо, ось так я не думав, що вже на схилi лiт доведеться зустрiти жiнку, Жiнку з великої лiтери, перед якою оте все, що було за молодостi, втрачає сенс. Ти знаєш, дорогий братику, майже усе про моє безпутне життя, коли вiчно «не складалося» i при цьому я винуватив когось, а не себе. От, нарештi, склалося. Тепер, коли не так вже багато лишилося, поруч зi мною справжня подруга, якiй я можу довiрити усе. Залишається тiльки пожалкувати, що ми вже немолодi…

Ось як писав Мироненко батьковi про Неонiлу Йосипiвну. Тож вочевидь, це вона повiдомила його близьким друзям, яких знала особисто, сумну звiстку, бо ж працiвниця з музею цього не робила. Отже, тiльки вона. I що? Принаймнi за свiдченням баби Курилихи на похованнi їх не було. Жодного. Лише свої, галицькi.

Вишпортавши телефон з кишенi, так, наче мiг запiзнитися, Стас набрав номер музею. Оксана, та сама працiвниця, була на мiсцi.

— Панi Оксано, — без вступу почав Стас, — я вас дуже прошу, пригадайте точно, чи приїжджали якiсь старi друзi мого дядька, коли вiн помер? Ви ж допомагали в органiзацiї поховання?

— Допомагала… — розгублено вiдповiла вона. — Не було, начебто… Я б мала знати. Родичiв точно нiкого, а старих друзiв… А чому ви питаєте?

— Шукаю декого. Халанича iз Житомира i Юрча з Ковеля. Не пригадуєте?

— Таких не пам'ятаю, — пiсля секундного вагання вiдповiла жiнка. — Я мала б знати.

Задумливо Стас поклав трубку i глянув на фотку. Четверо лiтнiх людей посмiхалися. Вочевидь, її прийняли до когорти старих друзiв як дорогу людину дядьку Тарасу. Їм першим мала повiдомити Неонiла про його кончину, та на поховання не приїхав жоден.

У планi вирiшення проблем це не давало практично нiчого. Проте вiдкривало новий шлях, давало нову нитку.

XXXIV

Вiдчуття, що це i є «воно», заворожувало і спонукало до дії. Напевно, саме тому у Ковелi швидко вдалося знайти друга, що не прибув на похорон. Максим Григорович Юрч, щоправда, вже не працював в установi, згаданiй покiйним Мироненком у листi, але у районному палацi культури його пам'ятали. Нiхто не обмовився словом, що вiн помер, а Ковель — не таке вже велике мiсто. Отже, не приїхав з iншої причини. Що ж, старшi люди часто хворiють…

Чоловiк, що вiдчинив дверi, не виглядав хворим. Як двi краплi води схожий iз зображенням на фотографiї кiлькарiчної давнини, тiльки зовсiм сивий.

— Доброго дня, — привiтався Стас. — Ви, напевно, Максим Юрч? Максим Григорович…

— Вiн… — дещо здивовано вiдповiв господар будинку. — Чим можу?

— Я — Станiслав Ковач, племiнник вашого друга Мироненка з Галича.

— А… ну, проходьте, — вiн вiдiйшов убiк, пропускаючи гостя. — Несподiвано, несподiвано…

Обличчя господаря не висловлювало практично нiчого.

— Не прибрано у мене, дружина, знаєте, у лiкарнi, вже тиждень. Серце пiдремонтувати лягла, ну а я холостякую… То що там друзяка мiй, кажете, не забув про мене? Ну, розповiдайте!

Його очi дивилися на Стаса чистим зацiкавленим поглядом i не знали нiчого. Їй-Богу не знали!

— Узагалi-то… — Стас на мить затнувся. — Дядько Тарас помер.

— Й…як помер… Коли помер?!

— Бiльше мiсяця тому. Я гадав, ви знаєте.

— Господи…

Юрч знайшов рукою стiлець i присiв на нього, а потiм потрусив головою. Стасу довелося назвати точну дату похорону.

— Чому… Я не розумiю, а чому менi не повiдомили?! — його вигук свiдчив про повне нерозумiння ситуацiї.

— Я особисто не знав про коло його друзiв, — невпевнено промовив Стас. — Ми з дядьком Тарасом мало спiлкувалися. Хто ж мав повiдомити?

— Як хто?! Нiла, звичайно! — вигукнув Юрч. — У неї що, помутилося?! Нi, це… Ну як же… Я дзвонитиму зараз! Я хочу знати…

— Почекайте, — зупинив його Стас. — Почекайте, Максиме Григоровичу. Нiкому дзвонити. Вона також померла.

— Хто?! — на старого шкода було дивитися. — Ви що, жартуєте так? Що означає померла? Що, разом?!

Стас розповiв йому про нещасний випадок. Емоцiї пенсiонера вирували через край ще з пiвгодини. А потiм, вже за чаєм, Стас запитав про те, чого, власне, й приїхав сюди.

— То ви кажете, вам за будь-яких обставин мали б повiдомити?

— Ну а як ви думаєте?! — не мiг заспокоїтися Юрч. — А як не повiдомляти? Вона що, не знала мене? Не знала, хто я такий? Хто ми одне для одного?

— Може просто з голови вилетiло…

— Та як могло вилетiти?! Ми ж iз нею за кiлька днiв до цього бачилися! Вона ж була тут, у мене! Їй же син мiй, Володя, документи оформляв. Заповiт. Володя мiй працює в нотаріальній конторі Яхницького. От i попросив старий друг про послугу. По-перше, це дорого, а Вовка за роботу нiчого не взяв, я так розпорядився. По-друге, були там якiсь нюанси — зовсiм на чужу людину мав складатися її заповiт…

Он воно що. Он чому Ковель. От звiдки прiзвище Яхницький на Оленчиному заповiтi. Мурашевичка знала, куди їхала. Знала, що тут зроблять усе належним чином. I не могла, звичайно, за три днi пiсля цього забути про такого Мироненкового друга, який ще й приймав її особисто i робив послугу. Отже, не повiдомила навмисно. Не бажала з якоїсь причини, щоб Юрч приїздив на поховання. Це вже було серйозно. Надзвичайно серйозно.

Довелося потурбувати i самого Володимира — сина Юрча. Його дещо здивували умови заповiту лiтньої жiнки, проте пояснення не здалися дивними. Старi прив'язуються до стiн та речей, у яких прожили бiльшiсть свого вiку. I коли думають про смерть, шкодують їх чи не бiльше, анiж себе, адже усе це має осиротiти. От як пояснив Володимир Юрч таку дивну забаганку покiйної Мурашевич — пiдсвiдоме бажання продовжити життя своєму найближчому оточенню, адже власне життя продовженню не пiдлягає.

«А що б ти сказав, — думав Стас, слухаючи його, — якби знав, що виконавець її заповiту Мироненко склав незадовго до цього такий самий i що померли вони якщо не одночасно, то майже?» Звiсно, це були тiльки думки, вiдповiсти щось путнє на такi запитання в нотарiальній конторі в Ковелі ніхто не змiг би.

Розмова з iншим iз двох друзiв Мироненка дала аналогiчний результат, хоча й взагалi по сутi не вiдбулася. Петра Халанича вдалося вiдшукати у вiддiленнi кардiологiї мiсцевої лiкарнi. I хоча виглядав лiтнiй чоловiк цiлком непогано, Стас пожалів його. Адже заради розваги до кардiологiї не лягають.

— I як вiн там? — допитувався Халанич. — Також, напевно, «мотор» барахлить?

— Та нi, ще нiчого, — переконував Стас, розумiючи, що i цей також нi сном нi духом.

— Не кажiть, що я тут, — просив старий. — Нехай не переживає. Випишуть — сам зателефоную. Обов'язково. А Нiлочка як там?

От i приїхали. «Нiлочка». Поховала дядька сама, анi словом не обмовившись про це найближчим друзям. Тим, хто має бути поруч у такi хвилини.

Чому?!

Цi думки мучили усю дорогу, породжували безлiч непевних версiй, заводячи до глухого кута. I лише один висновок, щоправда, дуже загальний, не викликав сумнiву — навколо поховання Мироненка щось нечисто. Є якась таємниця. Надто багато дивного. I надто багато незрозумiлого стосовно цього забрала iз собою до могили Неонiла Йосипiвна.

Чи не тому вона й потрапила туди передчасно?

XXXV

Оленка виглядала напруженою i далекою. Вона притислася до Стаса, але i далi була у своїх думках, важких i невтiшних.

— Ти як?

— Погано. Боюся. Думаю, що буде далi. Так тривожно на душi, передати тобi не можу. У стiнах пусто i лячно. У головi — не хочу казати. До прокуратури викликають через день. Учепилися наче клiщi. Чого хочуть? Щоразу про тебе, причому одне й те ж. Товчуть воду у ступi…

— Чого б не хотiли — нам немає чого приховувати. Давай правдивi покази, думай над кожним словом. Дрiбниць у такому не буває. Переживемо.

— Тяжко, — поскаржилася вона.

У вiдповiдь Стас лише зiтхнув.

— Що нас чекає?

— Не знаю.

— Боюся тут. Вiд кожного шурхоту здригаюся.

Вiн пройшовся по квартирi, оглядаючи усе довкола i повернувся до неї.

— Сонечко, я справдi не знаю, як повернеться далi, але намагаюся пручатися. I прийшов iз конкретним проханням.

— Кажи, — в Оленки навiть пожвавився погляд. — Усе, що тiльки можу.

— Поцiлуй мене.

— I все?

— Нi, не все, але це насамперед.

Настрiй жiнки визначається за поцiлунком. Оленка справдi переживала страшенно.

— А тепер зроби нам кави. Добре?

— Зроблю. Але ти до чогось хилиш. Буде ще якесь прохання, значно серйознiше, я вiдчуваю.

— Звичайно, буде, — усміхався Стас, розумiючи, як бiля неї сам вiдживає та заспокоюється. — Ти ж знаєш, як менi подобаєшся. Отже, буде i серйознiше. Оленко… Послухай сюди. Ми повиннi провести тут обшук.

— Обшук?

— Так. Справжнiй. Такий, щоб нiчого не упустити. Поки що я не можу зрозумiти, що вiдбувається, але дещо намацав. Тут, у твоєї господинi може завалятися щось таке цiнне. Можливо, навiть вiд мого дядька. Щось таке, що допоможе розплутати клубок. Ти згiдна?

— Так, звичайно… — тiльки й вiдповiла вона.

Натхнення з'явилося зненацька. Вони почали з кiмнати Мурашевички, де вже побував дiльничий з представником прокуратури, проте нiхто нiчого особливо не шукав. В Оленчинiй присутностi вони лише обдивилися кiмнату i забрали документи.

Кiмната велика. Двi здоровезнi шафи з рiзним мотлохом. Речi старi, проте доглянутi. Не кваплячись, Стас методично оглядав їх, прискiпуючись до кожної. Оленка постiйно була поруч, складаючи потiм численнi спiдницi, светри, бiлизну — усе, що потрапляло пiд руки детективу-аматору.

Шахи у дорогому сувенiрному варiантi знайшлися одразу, втiм це й не викликало особливого подиву, адже вони — релiквiя дорогої людини. Де ж їм iще бути? Стас розкрив коробку i перебрав фiгури. Усi на мiсцi. На мить здалося, що якби оцi дерев'янi фiгурки могли говорити, то немало корисного розповіли б про покійного господаря. Чому нi? Умiли ж розповiдати мертвi квiти з килима на стiнi! Може й шахи змогли б, адже бували у домi, де усе й сталося. Бiльше — зупинений i забутий годинник змушував думати, що й дерев'янi фiгури могли стати свiдками чогось такого. Шахи справдi були нестандартнi, i кожна вирiзана з дерева фiгура також нагадувала людську. Проте жодних асоцiацiй у зв'язку з ними не виникало. Залишалося тiльки пошкодувати.

Великий футляр з-пiд баяна був у найбiльшому вiддiленнi шафи. У ньому знайшли старi газети та журнали.

— Вона що, на баянi грала? — запитав Стас.

— Нiколи не чула, — знизала плечима Оленка. — I футляр цей уперше бачу.

— А як часто ти тут бувала? — поцiкавився Стас.

— Часто, майже щодня. Йосипiвна не зачинялася вiд мене. Навiть до шафи я iнодi заглядала, бо не раз щось допомогти просила: поскладати або знайти. Не пам'ятаю, щоб вiн тут стояв.

— Гаразд, а де ж сам баян?

У футлярi зсередини поверх його «рiдної» вистилки з тканини було нашито на обох половинках по великому шматку поролону. Напевно, той, кому вiн належав, переживав за iнструмент. Отже, iнструмент мав бути цiнним. Або ж господар надто бережливим. Чи був бережливим Мироненко? А яким же повинен бути директор музею!

Вишпортавши з кишенi телефон, Стас набрав Юрча.

— Максиме Григоровичу, мушу поставити вам одне дивне запитання. Ви ж дозволили звертатися, якби що. Мiй дядько грав на баянi?

— Так, — здивовано вiдповiв Юрч. — Свого часу серйозно. За молодих рокiв був зiркою у самодiяльностi. I баян у нього неабиякий. А чому ви питаєте?

– Є лише футляр, — пояснив Стас. — А самого iнструмента немає.

— Ну, значить, хтось уже скористався, — скрушно промовив Юрч. — Такi тепер люди. От же ж…

Виходило, що футляр без iнструмента з'явився у Неонiли нещодавно. А сам баян? Продала? Чому тодi без футляра? Могла вирiшити, що згодиться на господарствi. Для старих газет, якi з успiхом могли б лежати й у коробцi. Хмм…

Щось не складалося. Вони покiнчили з «м'яким iнвентарем» i Стас взявся до лiкiв, а Оленка почала переглядати книжки. Книжок було надзвичайно багато — двi шафи. Лiкiв також не бракувало — переважно старi, з простроченим термiном придатностi. Проте перебирав кожну упаковку, баночку, адже саме там могло заховатися щось дуже потрiбне.

Баян увесь час тривожив уяву, заважаючи ритися у медикаментах. Якщо iнструмент продали тут, у мiстi, це можна з'ясувати. А що далi? Ну, продала й продала, що ж iз ним робити? Неонiла не викликала враження сентиментальної жiнки, щоб берегти таку пам'ять про коханого, зате жила бiдно. Втiм, якби вона таке замислила, Оленка мала б знати. Це ж не так просто — взяв i продав. Потрiбно знайти покупця, показати.

Вiрогiднiше, продав баян сам дядько. Тiльки от чому перед смертю?

А наступна знахiдка у лiках подарувала ще одну iдею про зниклий iнструмент. «На лiки не вистачало», — подумав Стас, обертаючи у руках коробку з ампулами. Церебролiзин. Скiльки вiн зараз може коштувати? Ну, пенсiонеровi явно не по кишенi. А поруч iз церебролiзином знайшлося ще кiлька коробочок таких, що схотiлося присвиснути. Iншi лiки були ще дорожчі. Ну, ось тобi й баян. Усе це лежало в окремому пакетi, не почате.

Продав. Для себе або Мурашевички. Стоп!

Стоп.

Оленка щось говорила, перетрушуючи книжки, але вiн її не чув. Оце вже виглядало дiйсно цiкаво. Церебролiзин, як i решта дорогих i судячи з дат, недавно куплених лiкiв, призначалися для лiкування серйозних неврологiчних захворювань. Задiяний по вуха у цих справах, Стас практично напам'ять знав багато разiв переглянутi медичнi картки як свого покiйного дядька, так i Неонiли Мурашевич. Жоден iз них нiколи не звертався до невропатолога зi скаргами на вiдповiднi болячки. Бiльше, пiд час останнього перебування у лiкарнi Мироненка обстежили повнiстю i запис невропатолога свiдчив, що проблем з цим не було.

— Покинь цi книжки, — попросив Стас.

Знахiдка претендувала на вiдповiдний статус.

— Та нi, начебто… — розводила руками Оленка. — Я ж усi її хвороби знала…

Стас перебирав далi, i до рук несподiвано потрапив обривок паперу, що валявся зiм'ятий у пакетi разом iз цими препаратами.

— «Нижня параплегiя з порушенням функцiї тазових органiв», — уголос прочитав Стас.

— Що це таке?

— А це, сонечко, те, для чого i призначалися дорогi лiки.

Стас пiдвiвся i нервово заходив по кiмнатi.

— I у кого з них була ця хвороба? — запитала Оленка.

— Уяви собi, нi в кого! Адже обоє самi пересувалися. А те, що тут написано, означає паралiч. Отже, є або була якась третя людина, для якої цi медикаменти призначалися. Людина настiльки дорога, щоб продавати дорогi серцю речi i купувати такi лiки.

— Але не настiльки, щоб заповiсти пiсля своєї смертi будинок або квартиру, — задумливо промовила дiвчина.

— Сiчеш, — згодився Стас. — Будинок i квартиру наша «солодка парочка» вирiшила подарувати практично чужим людям, нам з тобою, тобто. Бачиш як цiкаво?

— Хто б це мiг бути? — замислилася Оленка. — Не уявляю собi. Йосипiвна сама залишилася. Зовсiм сама! Я точно знаю.

— I дядько Тарас також сам, — погодився Стас. — А ну, давай ще раз оту листiвочку…

Вона принесла знайдену пiвгодини тому листiвку, де Мироненко власноруч написав вiрша з нагоди ювiлею своєї подруги. Графологiчна експертиза тут була б зайвою.

— Отже, лiки купував дядько, — промовив Стас, порiвнюючи почерки. — Дiагноз цей, вочевидь, пiд диктовку лiкаря записав на листочку, щоб не забути…

З одного боку, усе заплутувалося ще бiльше. З iншого — з'являлися шляхи для пошукiв. Конкретнi шляхи.

XXXVI

Директор музичної школи Петро Васильович Балабас був огрядним чоловiком зi шляхетною сивиною та приємними манерами. Вислухавши Стасове привiтання, вiн показав рукою на крiсло i запитав:

— Так, розумiю, лiкар бажає дитину влаштувати посеред навчального року. Вгадав?

— Та нi, — посмiхнувся Стас. — Дiтей ще не маю. Справа iншого гатунку. Минулого мiсяця помер мiй дядько. Незадовго до смертi вiн продав свiй баян. Хотiлося б розшукати покупця. Ви вже пробачте, що з таким. Але куди ж iще? Може порадите хоча б, до кого звернутися. Ви ж з усiма мiсцевими музикантами знайомi, може й знаєте, хто мiг купити.

— Знаю, — лаконiчно згодився директор. — А навiщо вам?

— Деякi речi лишилися й валяються, — розмито пояснив Стас. — I хто ж це?

— Я, — розвiв руками Балабас. — От тiльки не розумiю, якi це речi могли лишитися у Мироненка. Може, вiд чого iншого?

— Думаю, таки вiд нього, — зрадiв Стас. — Це валіза. Футляр тобто.

— Футляр?! — здивувався директор. — А вiн казав, нiби загубив. Їздив у вiдрядження до Коломиї, якщо не помиляюся, щось мав таке везти, взяв футляр вiд баяна, бо дуже зручний. Там десь i лишився — вкрали чи що…

За п'ять хвилин футляр уже лежав на столi директора i той вкладав у нього iнструмент.

— Вiд нього! Сто вiдсоткiв! — радiв знахiдцi Балабас. — Вiн, рiдний…

Футляр зачинятися не схотiв.

— Ви не думайте, у нас з ним усе законно було, — переконував Балабас, хоч Стас i не висував жодних претензiй. — Навiть розписку вiд вашого дядечка маю, що iнструмент продано законно i за нього сплачено. А чого ж це воно…

— Ось, — пояснив Стас, — ось цей поролон заважає. Не знаю, для чого тут вiн, але явно пришитий вже потiм. I схоже, не для баяна…

Директор знайшов у канцелярських приладдях лезо для голiння, i вони охайно вiдпороли зайве. Замки заклацнулися. Футляр належав саме цьому iнструменту.

— I що? — запитливо подивився директор. — Я… компенсую. Доплачу вам, адже ви, я так розумiю…

— Не треба, зайве, — вiдмахнувся Стас. — Забирайте. Саме так його треба було продати.

— Та нi, я дещо збив цiну, оскiльки баян дорогий, а був без футляра, тож…

— Нi, — стояв на своєму Стас. — Але я б хотiв вашого сприяння у деяких речах. Мене багато що цiкавить i ви можете це знати. Скажiть насамперед, чому мiй дядько продав iнструмент? Кажуть, вiн непогано грав i дуже цiнував його.

— Шановний е-е… Станiславе! — на обличчi у Балабаса з'явилася злегка iронiчна посмiшка. — На мою думку, покiйний Тарас непогано грав е-е… у шахи. Щодо гри на баянi… Я все-таки фахiвець, розумiєте… м-м… так, щоб не образити… Та що казати, якщо такий iнструмент у такому станi тримати! Я пiвдня з нього пилюку видував звiдки можна i звiдки не можна. Це ж на звучання впливає!

— Зрозумiв, — Стас вирiшив полегшити йому завдання. — Проте сам дядько вважав очевидно, що грає непогано. А iнструментом усе-таки дорожив. Ви ж не заперечуєте? Чому ж продав?

— Не знаю, — вiдверто зiзнався директор. — От повiрте, не цiкавився. Миттєво грошi позичив i забрав, боявся, щоб родич ваш не передумав. Ну це ж iнструмент! Я давно на нього оком накинув. Що казати!

— А самi як думаєте? — не вгавав Стас.

— А що тут думати? Не знав аж так дуже вашого дядька, не був у курсi його справ. Навiть приблизно не уявляю. Може грошi були потрiбнi…

— Скажiть тодi ще одне, — Стас пильно подивився на спiврозмовника. — А навiщо ви розписку давали?

— Розписку вiн писав, не я, — пояснив Балабас. — Звiсно, баян — не машина. Але… Ну, знову, щоб не образити… Словом, хитра людина був ваш дядько. Ну, краще, коли усе офiцiйно. От i змусив я його написати розписку, що грошi у такiй-то сумi вiн за продаж iнструмента отримав i подальших претензiй не матиме.

— Гаразд, — пiдвiв риску Стас. — Дякую вам, Петре Васильовичу.

— Що ви, це я дякую! — розплився у посмiшцi той. — Заходьте, якщо що… Я до вас — бажання не маю, i це хе-хе, нормально! А ви заходьте!

Дверцята машини заклацнулися, мотор вже працював, а Стас розглядав два чималi шматки грубого поролону, вiдпоротi з обивки футляра. Лише тепер, коли їх стало можливо оглянути з обох бокiв, ця особливiсть кинулася в очi. Поверхня губки, що прилягала до стiнки чемодана, була iдеально рiвною. Друга, та що дивилася у порожнину, мала доволi глибокi нерiвностi вiд чогось. Вочевидь щось потрiбне, а разом з тим крихке або ламке, довгий час зберiгалося у футлярi для баяна, тому i відбилося на поролон. Сам же iнструмент увесь цей час валявся будь-де, тому й запилючився.

Ставало дедалi цiкавiше. Щоб купити дорогi лiки невiдомо для кого, дядько Тарас продав улюблений i потрiбний баян. Щоб зберегти щось ще дорожче, цей iнструмент ще ранiше викинули з футляра i заникали у порохах.

Заглибини на поролонi були рiзними. На першому шматку розрiзнялася одна — бiльш-менш глибока, з рiвним дном i вiдлогими краями. На iншому, який крiпився до протилежної кришки футляра, слiд був якийсь довгастий, дно нерiвне i заглибин було декілька різного розміру і глибини.

I де тепер вміст цього футляра?

Машина рушила з мiсця, але не доїхавши до перехрестя, Стас уже гальмував. Надто радикальнi думки лiзли до голови. Те, що зберiгалося у футлярi, кудись подiлося. Адже його мiсце зайняли старi газети. Що, як саме через цю рiч Мироненковi, а можливо, i Нiлi довелося заплатити життям?

Чорти…

Тiла померлого нiхто не оглядав. Нiхто не встановлював причин смертi. Як i годиться у подiбних випадках — виписали довiдку i все, адже покiйник за життя мав проблеми iз серцем. Пiд цим могло пройти усе що завгодно. Що ж виходило: давня i вiрна подруга вiдправила на той свiт дядька Тараса, аби заволодiти саме цiєю рiччю? I через неї ж вона сама розпрощалася з життям, а рiч забрали… Чи могло так статися? А чому нi?! Тим паче, вилазить на свiт Божий ще одна закономiрнiсть: той, хто володiє цим, одразу складає заповiт на власне житло з доволi дивними умовами. А невдовзi помирає. Весело.

Стоячи пiд магазином, Стас розглядав вiтрину.

Мурашевичка померла насильницькою смертю. А дядько Тарас? От би довiдатись… Нiхто не бачив. Хоча, чому ж нiхто? А старий Ратушняк? Забальзамувати покiйника навiть за спрощеною схемою — це потрiбно зазирнути багато куди. Отже, мiг щось уздрiти i навiть зрозумiти. Не з вулицi людина — лiкар, тим паче хiрург, нехай навiть уже у початковому маразмi.

Необхiднiсть якось ще раз «наїхати» на Ратушняка ставала очевидною.

XXXVII

Курилиха зрадiла, побачивши лiкаря на два днi ранiше, нiж обiцяв.

— Що ж тут — по сусiдству, близько, — пояснив Стас.

У вiдповiдь та довго проповiдувала принципи добросусiдства, аж поки вiн не скiнчив огляд доньки. Мазi було замiнено на розчин i жiнка запросила скуштувати пампухiв. Це повнiстю вiдповiдало його планам — Курилиха знала абсолютно усе i про усiх, що вже казати про найближчого сусiду, Мироненка.

— Так шкода менi дотепер, так шкода… — нiяк не могла заспокоїтися жiнка. — Iде завжди на роботу огрядний такий, культурний. I завжди привiтається — серйозно так…

Лише тепер, коли запахло борщем, Стас згадав, що не встиг пообiдати i хвилин десять не чiпав Курилихи, даючи виговоритися. Проте вона й сама не збиралася «з'їжджати» з теми його дядька. Зрештою, знову розмова дiйшла до обставин його поховання.

— А як тримала вона це, як тримала! — обурювалася жiнка. — Наче не усi ми однаковi тут. Наче не усi християни. Нiкого не хотiла бачити вдома! Ну, ви ж розумiєте — як не прийти, не попрощатися з покiйним! Хтось працював iз ним, хтось жив поруч. Он, Качаровська тiльки на другий день вийшла з лiкарнi, то їй медсестра там якась сказала, що довiдку учора виписували! А вiд Качаровської i я дiзналася. I вже увечерi до мерця пiшла. А зрання ховали.

— То належить увечерi ходити? — уточнив Стас.

— Та чого ж! — здивувалася Курилиха. — Хто коли хоче. Але як iти, як отой ваш хiрург старий його якраз обколював. Тепло ж було.

— Пiвдня обколював чи що? — не зрозумiв Стас.

— О… — знову здивувалася Курилиха. — А ви як думали? Ви що, не бачили, який ваш дядечко був? Як двоє вас! Такого i за пiвдня не обколеш. Ратушняк вже давно то робить, тож і упорався. А iнший би… Та й труну на нього, кажуть, два днi в областi робили, бо у звичайну не влазив.

Переконувати жiнку у повнiй абсурдностi її припущень Стас не збирався, але про всяк випадок перепитав:

— Що, точно пiвдня колов?

— Та бiльше! Майже цiлий день!

Курилиха почала згадувати подiї, бажаючи уточнити годину, коли старий Ратушняк вийшов за ворота «будинку з привидами».

— I пляшку дала за роботу, — продовжувала сичати Курилиха. — Так i нiс у пакетi. Велика така, напевно, вино дешеве, «чорнило». Сама бачила. Нiла — вона скупа дуже. Могла й заплатити, пiвдня чоловiк працював. Хоча… Ратушняковi може й iншого не треба. Ой, як вiн п'є тепер…

Усе накручувалося у незрозумiлий клубок, який ставав дедалi бiльшим. Здавалося, нитка перiодично обривається i губиться. I так одна, друга, третя. А вiн хаотично хапає з рiзних бокiв, намагаючись знайти потрiбний кiнець.

Марно.

I все-таки цим фактом не варто нехтувати. Не одна така, як Курилиха, витріщалася на будинок в очiкуванні, коли туди можна буде увiйти i щось розвiдати. Отож, перебування Ратушняка у будинку померлого протягом бiльше нiж пiвдня можна визнати фактом достовiрним. Це дозволяло зробити доволi цiкавi висновки.

Ратушняк не бальзамував увесь цей час. Повірити в таке могла Курилиха i їй подiбнi, але не Стас. Час, витрачений на подiбну процедуру, практично не залежить вiд розмiрiв тiла померлого. Отже, провiвши бальзамацiю нехай навiть за годину, старий ще шiсть-сiм годин робив щось iнше. Не сидiв же вiн заради власного задоволення у домi людини, яку не любив i не поважав, заспокоюючи його овдовiлу подругу, у якої, до речi, нiхто не бачив слiз на очах. А таке теж не проходить повз увагу сусiдiв.

Знову все замикалося на Ратушняковi. А вiн був дуже непростим екземпляром, попри ознаки початкової деградацiї. А зараз, пiсля смертi Неонiли Мурашевич, вiн ще й залишився охоронцем дядькових таємниць. Iншi, хто знав їх, померли. Дiзнатися про них, поки ця людина ще жива i може говорити. Тiльки як?

— I ото бiльше пiвдня люди чекали, — товкла далi своє Курилиха. — Лише Мамчур, ну, прокурор зайшов на три хвилини. Де б той пан чекав… Та й вiн звиклий до такого. Вони ж по моргах їздять, усяке бачать. Що йому…

Усе збiгалося. Ратушняк також згадував про вiзит прокурора якраз пiд час «процедури».

— А коли ж прокурор приходив? Можете згадати? — з надiєю промовив Стас.

— Пе-евно! — розвела руками жiнка. — Вже не молода, але склерозу ще не маю! Ближче до вечора. Десь пiв на шосту я вже зайшла. I то я була одна з перших! Усi ж боялися, не знали що там Нiла може вичудити. А ми з Ганькою Качаровською пiшли. Ніла тiльки зиркала невдоволено. Але хiба ж заборониш людям до мерця йти! Та хто вона взагалi така, якщо подумати!

— Ближче до теми, — попросив Стас. — То коли пiшов лiкар?

— Та за пiвгодини перед нами й забрався. Одразу пiсля Мамчура.

Виходило, Ратушняк майже цiлий день робив у хатi невiдомо що i лише надвечiр, виконавши свої прямi обов'язки, пiшов. I Мурашевичка знала про те, чим вiн займався. Та, на жаль, розповiсти вже не зможе.

Залишався тiльки старий лікар, пiдходи до якого знайти було ой як нелегко! Вiд жаги дiї Стас мало не закрутився дзиґою на мiсцi. Невже цей маразматик причетний до дядькової смертi? А що такого у пакетi мiг вiн винести пiсля бальзамацiї? Ну, не пляшку — безперечно. Чи не те бува, що до пори, до часу зберiгалося у футлярi вiд баяна? А Мамчур? Його вiзит до померлого красномовно пiдтверджував якусь зацiкавленiсть принаймнi до будинку. А може й не лише! Чи не ота надмiрна кiлькiсть охочих придбати дiм укоротила життя дядьковi? Вiдчуття, що завдяки Ратушняковi могло б усе розкритися одразу, охопило з неймовiрною силою. Усе бачив, напевно, ще й допомагав. Тодi не скаже нiчого. Хто схоче добровiльно рубати пiд собою гiлку! Марно…

— А взагалi-то вас шукали… — загадково дивлячись кудись у стiну, на прощання згадала Курилиха.

Жiнка так i зиркала на нього з-пiд лоба, досi, напевно, сумнiваючись, варто говорити про це чи нi.

— Хто? Коли? — не зрозумiв Стас.

— А от якраз тодi. Як уночi мiлiцiянти забрали i два днi вас не було. Приїжджав чоловiк. Огрядний такий, iнтелiгентний, ну, справжнiй пан, словом. Не такий, як нашi пани. З пана пан, не з хама…

— Ви звiдки знаєте, з кого? — здивувався Стас.

— А то зразу видно! — не вгавала баба. — На таксi приїхав, до хати вашої стукав. Потiм таксист до мене пiшов питати. А вiн сам не питав, стояв бiля машини.

— I що ви таксистовi сказали?

— А що бачила, те й сказала, — розвела руками Курилиха. — До мiлiцiї повезли. А що ж я мала? Може у пана того що важливе було для вас.

Поїдаючи бабу очима, вiн слухав про сивi бакенбарди i бiлi руки приїжджого, котрий упродовж розмови не вставив жодного слова, а лише оглядав похмуру будiвлю. До усього невiдомого додавався заїжджий аристократ, який полюбляв користуватися таксi. Чому голова — не комп'ютер?!

Питань ставало стiльки, що здавалося, для їх розв'язання не вистачить i життя.

XXXVIII

— Алла Сергiївна як завжди пише, — прокоментував Стас, заходячи до ординаторської неврологiчного вiддiлення. — Вiдпочиньте трохи.

— А що ж нам робити? — посмiхнулась завiдувачка. — Ми не оперуємо. Обiйшла хворих, а далi писанина-писанина. До речi, нiколи не розумiла — а ви от, хiрурги, якщо день «вiдстояли», то коли потiм пишете?

— Ось! — зрадiв Стас. — Хоч хтось зацiкавився нелегким життям хiрургiв. Я й сам не розумiю коли. Писанина та сама i стiльки ж. Якось крутимося. Хочу запитати одну рiч. Ви знали мого покiйного дядька, колишнього директора музею?

— Так щоб дуже добре, то нi, — похитала головою вона, — але… До речi, оглядала його не так давно. Вiн зi стенокардiєю у терапiї лежав. Вiра мене на консультацiю кликала.

— А Мурашевич Неонiлу Йосипiвну також знали? Ту, що недавно машина збила?

— Моя вчителька мови i лiтератури, ще зi школи, — скрушно хитаючи головою, промовила Алла Сергiївна. — Такi вчителi — рiдкiсть.

— I обоє вони, — вiв далi Стас, — нi вона, нi дядько, не вашi пацiєнти, так?

— Начебто… — розгублено вiдповiла лiкарка. — А чому ви питаєте?

— Знайшов купу лiкiв, — пояснив Стас. — Церебролiзин i ще крутiше. Усе дороге i свiже, нещодавно куплене.

— Та нi, — повторила завiдувачка. — Мироненко точно не хворiв, я ж дивилася його. А Неонiла Йосипiвна… Гадаю, якби що — звернулася б саме до мене.

— Алло Сергiївно, а може хтось iз них вiдвiдував хворого у вашому вiддiленнi? Нiхто не лежав iз паралiчем нiг пiсля травми хребта?

— Нi, — упевнено промовила вона. — За останнiй час таких не було.

— За останнi пiвроку, — уточнив Стас.

— Гарантовано — нi.

Ситуацiя ускладнювалася. Такий хворий мiг перебувати у будь-якому неврологiчному вiддiленнi будь-якої районної або обласної лiкарнi. А скiльки таких по країнi!

У бажаннi вчепитися хоч за щось, Стас набрав обох друзiв покiйного Мироненка. У їхнiх сiм'ях нiхто не мав подiбних проблем. Кому iще мiг допомагати дядько Тарас?

Оленка зателефонувала по обiдi. «Обшук» у помешканнi Мурашевички справдi затягся аж занадто, в основному через бiблiотеку. Книжок було багато. Тi, що не помiстились у кiмнатi господинi, стояли на стелажах в Оленчинiй, займаючи цiлу стiну. З ними вона й застрягла: все — означає все.

— Стасику, я папiрець знайшла дивний. — Схвильовано пояснювала вона. — Якiсь незрозумiлi позначки, нiби код. Не знаю, що це могло б означати. На чистому стандартному листку записано.

— I де воно лежало?

— У книжцi сонетiв Iвана Франка мiж сторiнками. Йосипiвна Франка полюбляла. I цю книжку я не так давно у неї бачила.

— Розберемось, не загуби тiльки, — попросив Стас. — Я приїду одразу пiсля роботи.

— Ой, найголовнiше забула, — згадала Оленка. — Там ще й дата стоїть. Знаєш яка?

Вiд цих слiв похололо у грудях i проковтнулося само.

— Не тягни, сонечко, i так усе суцiльна загадка.

— Шосте червня цього року.

— Хмм…

Мироненко помер п'ятого. Сьомого його поховали. Шосте червня стояло посерединi. Шосте — нуль шосте…

У вiддiленнi панував спокiй. Гащак з Нагiрним, як i завiдувачка, працювали. Покрутившись, Стас рiшучою ходою попрямував порожнiми коридорами пiсляобiдньої полiклiнiки до виходу. Листок з «диявольською» датою… Сидiти на роботi й гадати що це таке, було нестерпно. Пiдстрахувавшись Нагiрним, нiчого не сказавши шефинi, Стас завiв машину. Це, можливо, якась фiгня, але… Навiть не привiтавшись по-людськи, Стас хапнув до рук складений удвоє бiлий листок.

На розворотi у першому рядку: «Мир — Рат». У наступному стояла дата, яка так схвилювала обох. А далi…

е4.д5.е4:д5.с3.д5:с3…

I так далi…

Ось який «код» знайшла Оленка.

— Данський гамбiт, — задумливо промовив Стас.

— Що?!

— Данський гамбiт, або як ще називають — скандинавський. Доволi давнiй дебют у шахах. Зараз його практично нiхто вже не грає. Дуже гострий початок iз жертвою двох пiшакiв буквально на перших ходах. За рахунок цього виграється позицiя i бiлi мають кращi шляхи для фiгур. Проте вважається доволi авантюрним. Починаючи так, можна «влетiти» конкретно.

— Нiчого не розумiю… Шахи? Це запис шахової партiї? Ти упевнений? А звiдки ти оце все знаєш?

— Я й сам нiчого не розумiю… — пробурмотiв Стас. — Хто ж це писав…

— Вона й писала, — упевнено промовила Оленка. — Йосипiвна.

— Мурашевичка?! Точно?

— А то я не знаю.

— Ну що ж… — Стасовi довелося тiльки пошкребти голову. — Тодi у нас вiдкриваються доволi цiкавi речi. Навiть неординарнi. Хоча усе тут неординарне вiд самого початку. Судячи з папiрця, який по сутi є протоколом, шостого червня вiдбулася шахова зустрiч мiж Мироненком i Ратушняком. Бачиш — «Мир — Рат». Мироненко починав бiлими i грав данський гамбiт. На сорок восьмому ходi зустрiч закiнчилася перемогою Ратушняка.

Оленка тiльки здивовано клiпала.

— Усе, — пiдвiв риску Стас. — Бiльше з цього папiрчика ми нiчого не витягнемо. А… ну, хiба ще те, що протокол зустрiчi вела твоя Йосипiвна, якщо її рукою написано. Отже, була при цьому.

Вона проковтнула i злякано посунулася до нього.

— Але ж… твiй дядько на той час вже помер!

— Згiдно з довiдкою про смерть, так. А за протоколом шахової зустрiчi — нi.

— Як це нi?!

— Ну… не знаю, — знизав плечима Стас. — Воскрес, щоб дати реванш своєму другу. Чи то ворогу. Чому нi? Диявольський день — шосте нуль шосте.

— Припини, будь ласка, — попросила Оленка, притискаючись до нього сильнiше. — Я не люблю подiбних жартiв. Давай серйозно.

— А якщо серйозно — два основнi варiанти. Перший — мiй дядько ще не був мертвий i довiдку на нього виписали заздалегiдь, знаючи, що це станеться. Шостого червня вiн дiйсно зiграв цю партiю, будучи, зрозумiло, живим. Пiсля неї помер, треба думати з чиєюсь допомогою, i наступного дня його поховали. I другий: дядько Тарас помер, згiдно з довiдкою, а запис цей створений фiктивно з якоюсь метою або ж просто твоя Нiла переплутала дату.

— Вона нiколи й нiчого не плутала, — категорично заявила Оленка. — Я могла плутати, а вона завжди виправляла. Вона мала дуже хорошу пам'ять.

— Гаразд, — згодився Стас. — Тодi навмисно. А тепер будемо думати, який з них бiльш iмовiрний. Невже могло отак… Стоп!

Схопившись несподiвано на ноги, Стас побiг у передпокiй взуватися.

— Куди ти? — Оленка кинулася за ним. — Я з тобою!

«Дев'яносто дев'ята» рулила кривими й вузькими вуличками так завзято, наче Стас дiйсно мiг туди не встигнути. Дерев'янi шахи, знайденi у квартирi Мурашевич, пiдскакували на задньому сидiннi.

— Почекай, — вiдмахнувся вiн на її десяте запитання. — Зараз усе побачиш сама.

Вiдiмкнувши дверi «будинку з привидами», Стас, не роззуваючись, полiз догори i намацав на шафi отой старий шаховий годинник. Обережно зняв його, подивився на циферблати.

У «бiлого» годинника стрiлки стояли на 09–57, у «чорного» заклякли на дванадцятiй i прапорець «упав» донизу.

— Ось, — промовив Стас, обережно ставлячи годинник на стiл. — Оце спецiальний шаховий годинник, за яким вони i грали. Навряд чи пiсля цього ним ще хтось користувався. Вочевидь, пiсля закiнчення партiї мiй дядько поставив його сюди, а Мурашевичка, забираючи усе пiсля його смертi, просто забула зазирнути нагору.

— I що? — не зрозумiла Оленка.

— А ось що. Перед початком партiї годинники виставляються однаково. Судячи з усього, суперники вiдвели собi на обдумування ходiв по три години кожному. Взагалi мiжнародний стандарт — двi години. Бiлими грав Мироненко. Стрiлки його годинника зупинилися без трьох хвилин десята. Отже, дядько Тарас грав швидко i зi своїх трьох годин використав лише одну неповну. А от Ратушняк, який грав чорними i дуже хотiв вiдiгратися, свiй час використав. Коли я уперше побачив цей годинник, стрiлки «чорного» показували за п'ять хвилин дванадцята. Це вже я сам, вiд нiчого робити i аби перевiрити чи годинник працює, натис кнопку. Годинник був заведений, тому стрiлка дiйшла оцих п'ять хвилин до дванадцятої i прапорець «упав». Ще й дзвiнок спрацював, налякавши мене. Тож до чого я веду… — Стас зiбрався з думками. — Уся партiя тривала практично чотири години. За свiдченнями Курилихи, Ратушняк з'явився тут ще зранку, о десятiй. А пiшов пiсля шостої. Чотири години вони грали у шахи. Нехай годину вiн бальзамував. Разом п'ять. Три з половиною години залишалося на те, щоб умертвити Мироненка, покласти до труни i дати тiлу охолонути. Прокурор прибув близько шостої, i на той час Ратушняк вже закiнчував бальзамування. Реально закiнчував. I Мамчур це бачив. Чорти… Невже воно дiйсно усе може так бути? Якщо ж урахувати, що прокуроровi не терпиться отримати будинок, то, ймовiрно, вiн i був замовником. А прийшов перевiрити, чи виконана робота. О, Господи…

Оленка тiльки сидiла й дивилася, як вiн розпачливо хитає головою. А пiдстави для розпачу були неабиякi. Прикрий маразматичний дiдуган, з яким мав честь i задоволення працювати Стас, залишався єдиним живим свiдком, а, можливо, й спiвучасником, якщо взагалi не усього, то чогось важливого, що могло б усунути усi його проблеми. Але Стас не бачив реальних механiзмiв змусити його заговорити.

Тому за кiлька хвилин на цьому ж столi стояла шахiвниця i на нiй вже точилися баталiї, поки Оленка готувала вечерю. Чорнi та бiлi фiгури рухалися по клiтинках у суворiй вiдповiдностi до записiв на паперi. I несамохiть уявлялися двоє людей поважного вiку, застиглих у незрозумiлiй для стороннього суперечцi. Своїй останній суперечці на цьому світі.

Мироненко грав швидко i гостро. Пожертвувавши, як i належить, двох пiшакiв у дебютi, бiлi захопили центр дошки, вивели з тилiв «важку артилерiю» i напирали не на жарт. Так, наче сам шахiст, розумiючи, що грає востаннє у життi, вирiшив влаштувати такий собi прощальний бенефiс майстра.

Ратушняк захищався обережно, довго обмiрковуючи кожний хiд, страхуючись вiд найменшої помилки. Здавалося, i вiн розумiв, що у разi повторної поразки, суперник забере iз собою назавжди можливiсть вiдiгратися. Уявлялося, як цей старий зi щурячими рисами зовнiшностi тремтячими пальцями пересуває фiгури, похитуючи при цьому головою з боку в бiк i боязко зиркаючи на годинник.

Партiя без перебiльшення була цiкава. Ближче до тридцятого ходу атака бiлих сповiльнилася. Ратушняк зумiв-таки вибудувати в'язку оборону, у якiй загрузли атаки Мироненка, i той побачив, що нахрапом суперника не вiзьмеш. Але час Ратушняка невблаганно спливав — надто довго старий обмiрковував ходи, що зупинили-таки невгамовного дядька Тараса. Стрiлка Ратушнякового циферблату невблаганно пiдповзала до червоного прапорця.

Вечеря уже давно готова, проте жiнка, якiй цього вечора довелося господарювати на кухнi «будинку з привидами», не наважувалася нагадати про неї. Вiдволiкли запахи.

— Смачно пахне, — зауважив Стас, вiдриваючись вiд дошки. — Зараз. Пробач.

— Нiчого. Бачу, ти сподiваєшся витягти з цього папiрця ще щось?

— Хотiлося б… — вiн зосереджено потер пiдборiддя.

— Розумiєшся на цьому?

— Бiльше нiж… — лише тепер Стас остаточно вiдiрвався вiд дошки. — Колись, ще у дитинствi, батько привiв мене на секцiю боксу. А мене тягло до шахiв. Майже рiк тато навiть не уявляв, що я бiгаю в iнший зал поверхом вище. Спробував мені пояснити, що чоловiк зобов'язаний умiти добре махати кулаками, аби захистити себе. Тодi я спитав, як вiн здогадався. «Бачу, ти нiколи синцiв не приносиш», — вiдповiв тато. «Отже, розум важливiший, — пожартував я, — адже допомiг менi уникнути синцiв, а тобi викрити мене».

— I чим скiнчилося? — запитала Оленка.

— Довелося на два фронти, — засмiявся Стас. — Тато у мене був упертий. I що цiкаво — бокс шахам нiяк не допомiг. Ото настукають тобi по головi на другому поверсi, а на третьому пiсля цього вже не думається. А от на ринзi, завдяки вмiнню прорахувати наперед, часом непогано вдавалося.

А ситуацiя до сорокового ходу докорiнно змiнилася. Атаки Мироненка виснажилися, i почала даватися взнаки численна перевага чорних. Вибудуванi дядьком позицiї трiщали по швах i загрожували розвалитися, пiсля чого партiя мала перетворитися на добивання невдахи-полководця. I тепер Мироненко просто затягував гру, розраховуючи, що Ратушняк не встигне цього зробити.

Скоро стрiлка зачепить i почне пiдносити прапорець догори, що має у шахах назву цейтнот. Реально у пенсiонера-хiрурга залишалося на все про все близько шести-семи хвилин. Потiм прапорець впаде, автоматично оголошуючи його поразку, хоч якою була б ситуацiя на шахiвницi. Уявлялося, як старий Ратушняк бачить, що реальна i заслужена перемога знову вислизає з рук. Його охоплює вiдчай. Напевно, колишнiй завiдувач хiрургiєю надавав цiй партiї дуже великого значення.

А що далi? Анекдотична ситуацiя? Так звана китайська нiчия? Як у «Дванадцяти стiльцях» або «Джентльменах удачi». Тiльки iз серйознiшими наслiдками. Маячня…

Боже, яка маячня!!!

Ну, хоча б тому, що старий хiрург iз тремтячими руками фiзично не мiг цього зробити. Уявилася кремезна фiгура дядька Тараса поруч iз згорбленим пенсiонером, що нагадував маленького щурика. Справдi маячня, навiть якщо б у Ратушняка на ґрунтi втраченої перемоги й стався нервовий зрив. Не убив би вiн Мироненка, гепнувши дошкою по головi. А якщо не дошкою i не по головi? Якщо збiг обставин виявився iншим?

Оленка слухала його невиразнi припущення, якi важко було назвати версiями, i заперечливо хитала головою.

— Навiть якби уявити, що таке сталося, навiщо б Йосипiвна допомагала йому? Нi… Маячня!

— Маячня… — згодився Стас. — Тим паче… Якщо партiя дiйсно вiдбувалася шостого, то вона знала, що дядько помре, адже довiдку про смерть оформила напередоднi, а труна вже була у коридорi. Як злiпити усе це до купи?

— Ти би бачив їх разом! — стояла на своєму Оленка. — Це були такi… я б сказала, добрi i теплi стосунки. Не раз вiн приходив до Йосипiвни. Я спостерiгала i навiть заздрила.

— А де була ти? — несподiвано запитав Стас. — Узагалi цiкаво. Де ти була?

— Коли? — не зрозумiла Оленка.

— От тодi. Як вiдбувалася гра. I, виходить, як помер мiй дядько. Ти ж мусиш щось пам'ятати! Як повiдомила тобi про це Мурашевичка? Як змiнилася вона? Людина ж змiнюється, коли помирає хтось близький.

Здалося, вiд цього запитання Оленка знiтилася. Погляд дiвчини несподiвано здригнувся i пiшов кудись убiк. А Стас марно намагався перехопити його i не розумiв, що вiдбувається. В одну мить усе пiшло не так. Невже i їй вiдомо щось таке, чого не можна говорити? Невже взагалi усi навколо…

— Напевно, я була вдома, — зрештою промовила Оленка. — Тому що пам'ятаю, як Йосипiвна увiйшла i з порога заявила, що помер Тарас Андрiйович. А потiм зразу пiшла до своєї кiмнати. Я переживала, запитала чи не треба їй чогось. А вона сказала, що хоче побути на самотi. А за кiлька годин уже пiшла займатися похороном. Отодi я її вже не бачила. Бiльше доби. Чому ти так дивишся? Стасику!

Тепер вiдвернувся вiн. А Оленка сидiла навколiшки i намагалася дiстатися очей коханого, не замовкаючи нi на секунду.

— Ти також щось знаєш, — чужим голосом промовив Стас. — Я бачив. Щось таке вiдомо i тобi. Може ти i не належиш до моїх ворогiв, але знаєш щось таке, чого не можна менi. Принаймнi, позбавитися цього враження менi буде нелегко.

Фiгури застигли на дошцi у повнiй невизначеностi. З боку Мироненка практично матова ситуацiя — до програшу йому залишилося зробити лише кiлька ходiв. Та зовсiм не факт, що за тих кiлька хвилин суперник встигне його добити. З боку Ратушняка жорстокий цейтнот, прапорець готовий впасти. З огляду на це йому також залишилося зробити лише кiлька ходiв. I знову ж таки не факт, що їх вистачить, аби поставити мат хитрому супернику.

Запис на паперi свiдчить про те, що Мироненко здався. У ситуацiї бiльш нiж невизначенiй. Чому? Тому що Ратушняк, якщо не зважати на годинник, фактично зумiв перемогти, i це було б справедливо? Чи може сам дядько Тарас був у цейтнотi, не пов'язаному з шахами? Бачив, що ось-ось йому самому забракне часу, щоб втiлити у життя задумане?

Голова починала болiти. Ще одна загадка. Або ж просто людський фактор, адже сам у подiбнiй ситуацiї Стас не здався б нiколи. Напевно, i батько мав-таки рацiю, стверджуючи, що кулаками потрiбно махати до кiнця.

XXXIX

У повному розпачi вони повернулися до квартири Мурашевич. У головi й далi вирували думки, з якими розуму, здавалося, не впоратися. Перiодично, от як i тепер, з цiєю недограною шаховою партiєю складалася якась бiльш-менш зрозумiла лiнiя. Але вона бралася невiдомо звiдки i закiнчувалася нiчим. Таких лiнiй вiд початку його розслiдування назбиралося вже досить, але продовжити будь-яку з них або пов'язати з iншими не вдавалося — хоч плач.

Мiж ними також щось розладилося. Перше непорозумiння вiд початку знайомства. Жiнки бувають рiзнi. Ця не може бути пiдлою i пiдступною. Чому ж тодi таку незрозумiлу реакціо побачив він в її очах? «То покинь мене, — ледь стримуючись, промовила Оленка, — якщо вже i я пiд пiдозрою». Його ж вистачило лише на те, щоб пригорнути кохану у вiдповiдь. Буревiй стих. Хробак сумнiвiв залишився.

У квартирi надзвичайний безлад.

— Давай хоч допоможу усе це розпихати по мiсцях, — запропонував Стас. — Бiльше ми тут нiчого не знайдемо.

— Може я сама? На тебе страшно дивитися. Тобi поспати потрiбно. А як на роботу викличуть?

— Не звикати… — Стас потяг кiлька книжок з купи, що стояла окремо. — А це взагалi що таке?

— Це я передивилася. Тут нiчого цiкавого.

Тут же, у купi лежали якiсь листки i Стас перегорнув їх. Записи, зробленi рукою покiйної. Кулiнарний рецепт, щось про погоду… А ось…

У руцi опинився листок з записаними електронними адресами. Iнтернетiвськi сайти.

— А тут також нiчого цiкавого?

— Оце вже точно нiчого.

— Звiдки ти знаєш? Що це за сайти?

— Якраз i знаю. Сама писала, — пояснила Оленка. — Йосипiвна колись попросила, а вона ж у комп'ютерi нуль. Я й склала на роботi список. Полазила i склала.

— I що там?

— Фiгня усяка. Щось про єврейських прочан. Ну… пов'язане з якоюсь там їхньою релiгiєю.

— А навiщо воно їй? — не зрозумiв Стас.

— Ну… можливо, для гуртка або ще чогось… — розгубилася Оленка. — Вона ж постiйно у роботi була, дарма що на пенсiї. Лiтературний гурток у школi вела, щось у бiблiотецi районнiй мала… Та й дядьковi твоєму у музейних справах не раз допомагала. Постiйно книжки, газети…

— Але звiдки тема така неординарна? Чого раптом прочани?

— Це щось пов'язане з їхнiм новим роком, — згадувала Оленка. — Слухай, а ти повинен би знати! Це ж в Уманi вiдбувається. Ваша область, здається?

— Умань у Черкаськiй областi, хоча й близько до нашої, — виправив Стас. — Зажди. Ти маєш на увазi… як їх… хасидiв?

— Не пам'ятаю, як вони називаються, я не вчитувалася, але суть у тiм, що євреї знайшли якесь мiсце для паломництва у нашiй країнi, в Уманi, i практично з усього свiту з'їжджаються щороку на свої новорiчнi свята, це у вереснi, здається.

– Є таке, дiйсно, — згадав Стас. — Мiй приятель в Уманi працює. Розповiдав, там таке стовпотворiння — жах. Скiльки тiєї Уманi? Райцентр не бiльший вiд вашого. I уяви собi — тисяч двадцять народу з'їжджається на тиждень! Розповiдав колись Сашко менi в усiх барвах. Тiльки от не пам'ятаю у деталях, чого саме вони туди їдуть.

— Ну ось, то усi цi сайти про них. Можеш почитати.

— I все-таки… Чого раптом така тема зацiкавила? Слухай… а покiйна часом не з тих? Мурашевич. Пiдходяще прiзвище взагалi-то…

— Нi, ти що! — посмiхнулася Оленка. — Наша. Я ж поруч iз нею весь час була. Йосипiвна українську культуру плекала. Пiснi, вишиванки, лiтература… Де ти бачив єврейку, схильну до чужого? А церква? Вона ж до греко-католицької ходила!

— Гаразд, переконала, — згодився Стас, ховаючи провсяк випадок листок до кишенi. З'ясуємо i це.

XXXX

Ратушняк сидiв злий. Ще зранку старого хтось «завiв» i пенсiонер тiльки зиркав очима по стiнах, нервово стукаючи ручкою по столi. Стас лише зазирнув до кабiнету, привiтався i вирiшив, що краще забратися.

— Чого приходив? — непривiтно гукнув у дверi Ратушняк.

Довелося увiйти знову.

— Хотiв запитати дещо, але бачу, ви не в гуморi.

— А кому яке дiло до мого гумору? — скинувся старий. — Знову про дядька свого непутящого?

— Кажуть: «про мертвих або добре або нiчого», — зауважив Стас.

— А то що? — Ратушняк дивився упритул на молодого колегу. — А то що, про мене так само будуть? Якщо був гнилим твiй дядько, то цього нiкуди не дiнеш, говори чи не говори. Та й ти ж сам перший скажеш, як ото здохну: «Сидiв тут старий дебiл, у небо пердiв та пейзаж псував»… Що, нi?

— Iване Павловичу, — промовив Стас, умощуючись на тапчанi, — пробачте, пiдтримав би вашi жарти, але настрiй у мене також паршивий. Їй-Богу. I чого ви на мене наїжджаєте? Я ж вам нiчого не зробив. А за чим приходив… Давайте краще… у шахи зiграємо.

— Що?… — здавалося, у Ратушняка зараз вiдпаде щелепа. Тремор його рук i похитування голови посилилися, i пенсiонер нiяк не мiг вiднайти, що б таке вiдповiсти. — З тобою?!

— Чому нi? — не зрозумiв Стас.

— Колего, усе, що людина робить, повинно мати якийсь сенс, — повчально, не приховуючи сарказму, кректав старий. — Коли доживеш до моїх рокiв, зрозумiєш. У мене не так багато часу залишилося, щоб грати зi шмаркачами. А як тобi нiчим зайнятися i хочеш пограти — пiди у будинок пiонерiв. Там знайдеш собi компанiю.

— Чи не надто самовпевнено з вашого боку? — засумнiвався Стас. — Ви ж не знаєте, як я граю.

— I не хочу знати, — вiдрубав Ратушняк.

— Як бажаєте, — миролюбно розвiв руками Стас. — Не буду ображати вас у вiдповiдь. I переконувати, що граю серйозно, також. Проте остання спроба з мого боку, щоб партiя не виглядала для вас марною витратою часу. Нехай я «пiонер». Давайте зiграємо на щось. На щось серйозне.

— Вам, Мироненкам, хiба у карти грати, — просичав крiзь зуби старий. Гросмейстери гiвнянi. Менi, хлопче, твоїх грошей сто рокiв не треба.

— А хто казав — на грошi? — здивувався Стас. — Це було б надто вульгарно. Пропоную зiграти на бажання.

Щелепа Ратушняка похитувалася з боку в бiк i той нiяк не мiг второпати, що йому пропонують.

— На одне бажання, — пояснив Стас. — Виграєте ви — я виконую будь-яке ваше. Я переможу — доведеться вам.

— Ти зовсiм дурний? — зрештою обурився пенсiонер. — А як ти менi скажеш сторч головою з третього поверху?

Жест його на вiкно виглядав красномовно.

— Так ви ж… не програєте! — заперечив Стас. — У тому й iнтерес, Iване Павловичу. Адреналiн. Ви ж самi хочете, щоб цiкаво було. Втiм, своє бажання я можу озвучити вам наперед. Знатимете, що його можливе виконання не пiдiрве вашого здоров'я. Якщо програєте, розповiсте менi про мого дядька. Усе, що приховуєте. Ви ж знаєте багато.

— Колего, — Ратушняк видав беззубу, але єхидну старечу посмiшку, — ви одну рiч не врахували. Справа у тiм, що менi вiд вас, як такого, нiчого не треба. Розумiєте, зовсiм нiчого. Навiть, хе-хе… аналiзу!

— А це як подивитися, — багатозначно промовив Стас, — i залежить вiд того, наскiльки ви гiдний суперник. Та, схоже, ви лише косите пiд майстра. У своїй останнiй партiї з моїм дядьком, i я це знаю напевно, ви перемогли незаслужено. Якщо ж бути точним: взагалi не виграли. Перемогу вам подарували у ситуацiї бiльш нiж невизначенiй. I якщо вас з морального боку це задовольняє, то мiсце у будинку пiонерiв саме вам, а не менi. Тому я пропоную розставити фiгури просто зараз. Вiдновимо позицiю на дошцi на той момент, коли мiй дядько отак ні з того ні з сього взяв i здався. I доведiть справу до кiнця так як належить. Я навiть не вимагатиму, щоб ваш годинник стояв у тому ж положеннi. Думайте скiльки бажаєте.

Це не могло сховатися. Стара людина, їй важко тамувати емоцiї. I Стас мiг заприсягнутися: очi Ратушняка зреагували вiдповiдним чином. Цей слизький пенсiонер таки був з головою зав'язаний у справах, принаймнi, дiйсно грав з Мироненком, коли той у прямому розумiннi справді перебував мiж життям i смертю!

— Пiшов геть звiдси, — ледве змiг вимовити Ратушняк, настiльки тремтiв i переривався голос. — I дверi за собою закрий. I бiльше не заходь, коли тут є я!

— Гаразд, — згодився Стас, вiдчуваючи, як у розмовi з прикрим старим втрачається терпець. — Як скажете. Але менi потрiбна iнформацiя про дядька. I якщо ви не хочете по-доброму, то буде по-поганому. Але буде. У мене є пiдозра, що дядько Тарас не помер, — Стас наблизився обличчям до Ратушняка, — своєю смертю. Правильнiше буде сказати — не помер вiд хвороби. У нього зберiгалася одна дуже важлива рiч, якої тепер немає. I, схоже, саме за неї вiн заплатив життям. I ви, бальзамуючи, не могли не бачити, що померти йому допомогли. Можливо, навiть, що ви самi ховали слiди цього. Чому ви застрягли у будинку майже на цiлий день? Що робили там?

— Хто сказав тобi таку дурницю?

— Усi кажуть, — тепер Стас налiг чимдуж. — Може ви не замислювалися над таким, але пiвмiста чекало, поки ви зробите свою справу, щоб попрощатися з померлим. Бабцi з вулицi усе бачать! I якщо вони здатнi повiрити, що бальзамування великого тiла займає багато часу, то не чекайте цього вiд мене! То що ви там робили стiльки часу? Що винесли у пакетi з будинку? Тiльки не кажiть, що пляшку за роботу. Не повiрю. У мене вже є докази, а буде ще бiльше. I тодi я звернуся до вiдповiдних органiв. А коли зроблять ексгумацiю i дiйдуть до справжньої причини смертi, яку ви — повторю ще раз — повиннi були бачити, з вас спитають, чому ви знали i мовчали, допомагаючи злочинцям. Я здохну, але доб'юся ексгумацiї. Тож у вас ще є шанс.

От тепер Ратушняк розгубився! По-справжньому. Вiн почав смикатися по кабiнету, заглядати у рiзнi мiсця, не знаючи, куди подiти руки. Все. Зараз! Варто лише дотиснути.

— Iване Павловичу, заспокойтеся! — попросив Стас. — Давайте поговоримо. Спокiйно. Я не маю найменшого бажання викрити вас. Менi загрожують неприємностi i я маю якось рятуватися. Скажiть менi що знаєте. Прошу!

Ратушняк увесь червонiв i важко дихав. Рука його потяглася до шиї, розтягуючи вузол краватки, а потiм…

— Ти-и-и, шмаркачу!!! — заволав старий. — Йди до дiдька разом зi своїм пархатим родичем! Хай вас нагла кров заляє! Заберися з очей, гiмнюху, щоб я тебе не бачив!

А за кiлька секунд Стас уже бiг порожнiм коридором полiклiнiки в надiї знайти когось iз колег, більш компетентних у лікуванні серцевих нападів.

XXXXI

Наступного дня Стас знайшов можливiсть вирватися ранiше, i «дев'яносто дев'ята» взяла курс на Коломию. Радше ця поїздка буде марною. Проте, за свiдченням директора музичної школи, саме у тому мiстi Мироненко загубив футляр вiд баяна, перебуваючи там за мiсяць до продажу iнструмента.

Дорога минула швидко i, не надто сподiваючись на успiх, Стас уже заходив до терапевтичного корпусу Коломийської районної лiкарнi. З погляду здорового глузду це виглядало на спробу тицьнути пальцем у небо, i все-таки… Коли нiчого не складається, людинi властиво хапатися за соломинку.

Як i годиться, вiн вiдрекомендувався колегою, хiрургом iз сусiднього району i, не вдаючись до подробиць, показав завiдувачцi неврологiчним вiддiленням фотокартку дядька Тараса. Покiйний родич мав неординарну зовнiшнiсть, i якщо б раптом дiйсно…

— О… чого ж не пам'ятаю… — завiдувачка, яку звали Iрина Iванiвна, скинула бровами. — Зустрiчався зi мною кiлька разiв, занудний добродiй, скажу я вам. А чого ви питаєте?

Усе завмерло усерединi. Тiльки б не злякати удачу!

— Iрино Iванiвно, цей занудний добродiй — мiй покiйний дядько, який залишив менi у спадок купу проблем. Тепер я змушений їх розгрiбати. Скажiть, навiщо вiн приїжджав? Провiдати хворого?

Серце завмерло, коли завiдувачка вiдповiла:

— Я б сказала — не лише провiдувати. Вiн тут менi усi кишки вимотав через одного пацiєнта. Не знала вже куди подiтися вiд вашого дядечка.

— А чого вiн хотiв? Хто був цей хворий? Будь ласка…

Вона пильно подивилася i вiдповiла:

— Цей хворий — ще вiдносно молодий чоловiк з важкими наслiдками спінальної травми. Паралiч нiг, тазовi розлади… Словом, повний букет. А родич ваш прагнув його вилiкувати, нiяк не мiг зрозумiти, наскiльки це серйозно.

— А хто вiн дядьковi Тарасовi?

— Звiдки ж я знаю, — знизала плечима лiкарка. — Здається, також родич якийсь або… Нi, справдi не пам'ятаю. Але мозгiв менi виїв ваш дядечко…

— Пробачте його. — Стас зiбрався з думками. — А де вiн зараз? Пацiєнт ваш. Як його прiзвище? Не пам'ятаєте?

— Чого ж, пам'ятаю. Випадок свiжий. Каширов його прiзвище. Iгор… Петрович, здається. Приїжджi вони. Нещодавно тут оселилися.

— I що, дядько мiй не раз до нього приїжджав?

— Не раз, але… — Iрина Iванiвна думала, як краще висловитися. — Склалося враження, що приїжджав дядько ваш насамперед до мене. З пацiєнтом практично не спiлкувався, а з матiр'ю його тим бiльше. Якось вони взагалi наче чужi були.

Що це могло означати? Стас крутив кермо, шукаючи потрiбну вулицю, i не мiг повiрити, що, можливо, зараз вiдкриється таємниця. Щось таке, що допоможе йому розмотати клубок i вийти iз ситуацiї. Позашлюбний син? Помилка молодостi? Дiзнався про бiду i не змiг залишатися осторонь. Усе можливо. Але чому тодi спадкоємцем зробив його, Стаса, якого взагалi з великою натяжкою можна називати родичем?

Зараз. Розгадка поруч. Тiльки б не злякати удачу.

Пошарпанi дверi на першому поверсi «хрущовки». Iнвалiди-спінальники, як правило, влаштовуються на перших поверхах, ближче до двору. Палець натис кнопку дзвiнка.

— Хто? — уже сам голос вiддавав неабиякою пiдозрiлiстю.

— Обласний фонд протезування iнвалiдiв, лiкар-експерт, — вiдрекомендувався Стас.

— А… ми не кликали, — вiдповiв жiночий голос.

— Розумiю, на вас переведенi кошти, i я приїхав переконатися, чи дiйсно тут проживає такий iнвалiд першої групи Каширов Iгор Петрович.

— Проживає, — вiдповiли з квартири.

— То дозвольте, я його огляну, — запропонував Стас.

— Одну секунду…

Такi дверi добре проводять звук, i кроки до кiмнати почулися чiтко. Озирнувшись на дверi сусiднiх квартир, Стас приклав вухо до обдертої фанери.

— Алло-о… Вiтю! Тут з якогось фонду приїхали. Каже, що протезування. Впустити? Так, один. Каже, якiсь грошi видiлили. Не знаю! Добре… Зрозумiла.

Он як. Недовiрливi — мало сказати. Кроки наблизилися до дверей, його впустили. Погляд жiнки у довгому пожмаканому халатi не випромiнював приязнь, скорiше пiдозрiлiсть.

— Мене звати Станiслав Iванович, прiзвище Ковач. Я — лiкар. Ви дозволите познайомитися з пацiєнтом особисто? — якомога привiтнiше почав Стас.

— Ну, заходьте. А документи у вас є? Посвiдчення якесь хоча б?

— Ну, яке посвiдчення? — посмiхнувся Стас. — Я ж не з прокуратури. Ось моя вiзитiвка.

Узявши простягнуту картку, жiнка довго її розглядала, а потiм завела його до iншої кiмнати, де на лiжку лежав молодий худий чоловiк. Поруч стояв iнвалiдський вiзок.

Враження, що це обличчя знайоме, з'явилося одразу. Взагалi обличчя людей дуже рiзнi. Те, що з правильними рисами, запам'ятати важче. Риси iнвалiда не були правильними, швидше, специфiчними. «Де i коли?» Запитання крутилося у головi, не знаходячи вiдповiдi.

Привiтавшись, Стас сiв поруч, а жiнка на його прохання принесла з iншої кiмнати пачку документiв. Це були свiжi виписки з районної та обласної лiкарень, висновок про iнвалiднiсть. Пробiгши очима, Стас усе зрозумiв. Безпорадний стан Iгоря Каширова став наслiдком перенесеної травми — забiй поперекового вiддiлу хребта, крововилив у спинний мозок.

— Як же вас таке спiткало?

— З дерева впав, — байдуже махнув рукою той. — Скiльки возили, лiкували…

Напевно, вiн уже змучився це розповiдати, проте Стасовi таки вдалося почути невеселу iсторiю молодої людини-iнвалiда. Батько Iгоря помер за кiлька рокiв до нещастя, вони жили удвох на зарплату матерi, яка працювала прибиральницею у кафе, i тепер вже iнвалiдську пенсiю самого Iгоря.

— Не буду забирати ваш час, — пiдхопився Стас. — Рiч у тiм, що наш центр протезування отримав для вас цiльовi кошти i я приїхав визначити, чим саме ми могли б вам бути корисними.

— А якi це цiльовi кошти? — не зрозумiла жiнка.

— Цiльовi — означає лише для конкретного пацiєнта. Ви знали Тараса Андрiйовича Мироненка?

Примiтивнi за складом iнтелекту люди, як правило, поганi артисти. Тому, вимовляючи оте «нi», жiнка видала себе з головою.

— Як, це ж вiн переказав для вас кошти, — не зрозумiв Стас. — Кремезний такий дядько з головою маленькою…

— Не знаємо ми нiкого нi з маленькою, нi з великою, — жiнка пiдвелася, даючи розумiти, що вiзит закiнчено.

— Як так, а… вiн казав, що допомагає вам у лiкуваннi. Ви гляньте!

Витягши, Стас тицьнув їй пiд нiс фото Мироненка. Та жiнка навiть не хотiла дивитися, доводячи, що уперше чує про такого. Оце так! Фотка опинилася перед очима Iгоря Каширова, але вона одразу ж вихопила її i тицьнула Стасовi.

— Все! Забирайте свої фотографiї, вiзитiвки, нiчого нам не треба. Нiякої допомоги. Ви зрозумiли?

— Гаразд, не хвилюйтеся! Пробачте, секунду…

Тепер уже зволiкати не було можливостi. Удавши, що йому дзвонять, Стас витяг з кишенi телефон i, вiдповiдаючи, непомiтно зробив знiмок, пiсля чого був практично виштовханий за дверi. Вони не бажали чути про людину, з якою, безперечно, були знайомi. Прiзвище та фотографiя дядька викликали в обох рiзко негативну реакцiю. У цьому тепер не залишалося жодних сумнiвiв. Але що далi?

Телефон знову опинився у руцi, зображення на дисплеї. Не надто вдалий ракурс. I все ж таки. Перекинути на комп'ютер, збiльшити. Враження, що обличчя знайоме, не полишало. А може, воно промайнуло десь у товстiй пачцi, коли розглядав з Оленою свiтлини з шафи Мурашевички? Очевидно. Або ж у музеї. Тодi назад, додому. Адже зараз бiльш за все хотiлося дiзнатися про iнтерес покiйного Мироненка до особи Iгоря Каширова. Проте залишалася ще одна справа у цьому мiстi.

XXXXII

«Ось тобi й вiдрядження…», — думав Стас, їдучи доволi широкими, як для райцентру, коломийськими вулицями, шукаючи очима табличку на стiнi. Вiдрядження дядька Тараса, схоже, було вигаданим i призначалося для вирiшення особистих справ — спробi допомогти Iгорю Каширову. I все ж таки…

Мiсцевий краєзнавчий музей очолював Iван Несторович Оцалюк, поважний чоловiк у лiтах. Iз розумiнням кивнувши Стасу пiсля того, як вiн вiдрекомендувався, повернув йому фотокартку i сумно промовив:

— Та як би не знав? Сусiди ж… I на похорон їздив. Шкода, мiцний ще був дядько. Як ведмiдь. Але що поробиш? «Там» виднiше, хто швидше, а хто…

— А сюди вiн часом не приїжджав до вас?

— Чого ж, приїжджав. I навiть не так давно.

— А навiщо?

— Як вам сказати… — на мить замислився Оцалюк. — Є усякi програми спiвпрацi мiж краєзнавцями. Обмiн iнформацiєю, експонатами, спiльнi заходи.

— I коли мiй дядько був у вас востаннє? — запитав Стас.

— Ще торiк восени. Приїждав з одним угорцем знайомитися. Ласло Ейзентрахт, директор одного з будапештських музеїв. У нього тут родичi якiсь далекi, у Коломиї. А галузь, так би мовити, спiльна. Так ми й познайомилися, спiвпраця зав'язалася. А ваш покiйний родич уже потiм долучився.

— А що конкретно? — не вгавав Стас. — Яка спiвпраця?

— Ви знаєте, я не особливо вникав, — вибачився Оцалюк. — Я Тараса познайомив, а там вже вони… Взагалi ваш дядько хитрий був, любив у все влiзти, усе випитати i якийсь зиск для своєї справи видобути. Не кажу для себе особисто, грiх би мав! Для справи. Голова у нього дай Боже була. Так ось, щось органiзує таке дотепне, скориставшись чужим досвiдом, а сам мовчок. I нi з ким не подiлиться. А потiм дивишся — в усiх однакове, а у нього — єдине у країнi. Ну, це я так, образно.

— I що ж таке вiн мiг запозичити в угорця?

— От не знаю, — розвiв руками директор. — Мав якiсь види. От ви, кажете, лiкар? Добре живе ваша галузь? Усього вистачає?

— Не дуже, — зiзнався Стас.

— Ну i всюди так, музеї ще бiднiшi. Часто-густо тiльки й сподiваємося на рiзну допомогу вiд iноземцiв. Вам також часом апаратуру, яка свiй термiн вiдслужила, з закордону як гуманiтарку присилають, чув я.

— Буває.

— Хоча…

— Що, хоча? — мимоволi проковтнув Стас.

— Хоча, я вiдмовляв його. Дурна затiя — витягти щось з нашого угорського колеги. Не перший рiк iз ним знайомий. А Тарас… вiн сказав, що нiби сам щось має для нього. Ну, наче насамперед угорець у тому зацiкавлений. Я й познайомив.

— А що саме — не казав?

— Та де б ваш родич таке собi дозволив! Кажу ж — ще той лис.

Знову лис. Отак. На початку розмови ведмiдь, наприкiнцi — лис. Дивний вiзерунок з килима вкотре намалювався в уявi. Отже, не лише у нього при спогадах про дядька Тараса виникають подiбнi асоцiацiї. Залишалося тiльки зiтхнути i пiдвестися. Та все ж не марно сюди завiтав. Мироненко побував у Коломиї задовго до появи на його життєвому обрiї важкохворого Iгоря Каширова, якого будь-що хотiв поставити на ноги. I з iншого приводу. Бажав щось запропонувати багатому угорцю.

Що саме? Чи не те часом, що зберiгалося у футлярi вiд баяна, закутане у поролон? Ще один, щойно народжений фрагмент його розслiдування. Один з багатьох. Цiкавий, без сумнiву. Їх ставало дедалi бiльше, таких окремих фрагментiв. Усе виглядало, наче пазли. З маленьких пазликiв завдяки його зусиллям складалися бiльшi фрагменти якоїсь великої картини. Усi вони були з рiзних мiсць i ще не складалися в одне цiле, що дозволило б побачити картинку подiй у цiлому. Бракувало ще багатьох елементiв. Дуже багатьох. Стас зцiпив зуби.

— Але гадаю, ваш дядько того разу нiчого не виграв, — сказав на прощання Оцалюк. — А може й навпаки.

— Чому? — не зрозумiв Стас. — Угорець виявився хитрiшим?

— Гадаю, так. Та й який вiн угорець, якщо подумати? Швидше угорський єврей, я б так сказав. Ласло Ейзентрахт. Ну, бувайте.

Справдi, Ейзентрахт. I в уявi несподiвано сплила виписка з електронними адресами.

Ось тобi й пазли. Щойно два незрозумiлi фрагменти склалися в один, бiльший. Пiдiйшло. Руки свербiли схопитися за кермо i гнати додому. Зараз же. За комп'ютер.

XXXXIII

Хасиди — це не те, щоб угруповання, а цiле вiдгалуження юдейської вiри. Стас гортав сайти, намагаючись уважно вчитуватися у доволi чужi i незрозумiлi речi, намагаючись вловити суть. А вона, схоже, полягала насамперед у тому, що новi юдеї прагнули якимось чином оновлювати ту ж саму вiру, додаючи до старої звичної атрибутики якiсь новi святинi, нових святих, новi принципи життя.

Найбiльше писалося про Умань, та воно й не дивно — усi сайти були українськими. Саме в Уманi, де кiлька столiть тому, ще за часiв колiївщини, загинуло багато євреїв, була могила їхнього мудреця ребе Нахмана, онука засновника самого хасидизму. Саме тому вже майже у нашi часи цадик Нахман заповiв поховати себе тут. Так i з'явилося нове святе мiсце, куди щороку у вереснi на святкування Рош-а-Шану з'їжджалися десятки тисяч євреїв з Ізраїлю, Європи i не лише.

Читалося мiсцями навiть цiкаво. На два тижнi вулицi Уманi заповнювалися численними паломниками у специфiчному одязi, вони спiвали, проводили обряди. Для уманчан починалися справжнi жнива. Здана паломникам кiмната за добу приносила дохiд у кiлькасот доларiв, а квартира у прилеглих до святого мiсця районах взагалi коштувала скажені гроші. Дехто з отриманого пiд час чужого рiздва жив потiм мало не цiлий рiк.

Та був i негатив. Хасиди поводилися доволi дивно i незрозумiло. За ці два тижнi мiстечко перетворювалося на суцiльний смiтник. То там, то тут виникали конфлiкти та сутички з мiсцевими жителями та мiлiцiєю, яку до Уманi звозили на цей перiод з кiлькох областей. Часто-густо конфлiкти оберталися серйозними наслiдками. Квартиродавцi пiсля вiд'їзду прочан довго й нудно ремонтували житло.

У принципi, як на власний розсуд Стаса, негатив переважав. І вiдгуки користувачiв інтернету пiдтверджували це. Не надто добираючи виразiв, деякі мiстяни на сайтах грозилися повиганяти хасидiв з Уманi.

Суть явища загалом ставала зрозумiлою. Незрозумiлим залишалося iнше: навiщо хасиди знадобилися директору музею Мироненку або Неонiлi Мурашевич, що в принципi означало одне й те ж.

— Я знову переглянула все, — озвалася зi свого кута Оленка. — Немає бiльше фотографiй. Нiяких. А може ти бачив його не на фотцi?

— Та нi, я б пам'ятав, — похитав головою Стас, вiдриваючись вiд комп'ютера. — Таке не забулося б. У мене прекрасна пам'ять на обличчя. Знаєш, скiльки рокiв я працюю? Знаєш, скiльки людей через мої руки пройшло?

— Багато, напевно…

— Дуже багато. Пiсля iнституту спочатку довелось у полiклiнiцi працювати. Це часом тридцять-сорок, а коли й бiльше хворих на день. Минуло багато рокiв. А я йду по вулицi або їду у тролейбусi i бачу раптом — о, цей у мене був колись! I ця була. Розумiєш? Не пам'ятаю, звiсно, хто з якою болячкою, але те, що до мене приходив — стовiдсотково. До того ж, погодься, обличчя у нього специфiчне. Таке не забудеш.

— То може, i вiн з них, колишнiх?

— Нi, не може, — заперечив Стас. — Тут я ще недовго. Усiх пацiєнтiв до одного пам'ятаю. Його серед них немає. А щоб у Вiнницi… Де Вiнниця, а де ми? Нi, тут щось iнше. Здається, таки фото. Де я ще фотки дивився?

— У музеї, ти казав.

— У музеї. I схоже, бiльше нiде. Їду до тiєї панi. Попрошу ще раз показати.

— Ну, якщо до панi, то я зайва, — прокоментувала Оленка. — Тiльки заважатиму. А ти сюди повернешся?

— Звiсно. Ти ж млинцi обiцяла.

— I це усi причини, аби повернутися?

— Ну, бiльше ти, здається, не обiцяла нiчого… — вiдпарирував Стас. — Отже, виходить усi.

— Не соромно? Хоча… я ж тепер серед пiдозрюваних.

— Нi, — вiн пiдiйшов i взяв її обличчя в руки. — Забудь, я дурне сказав. А лiкарi — вони взагалi без сорому.

— Купи менi морозива, як повертатимешся, — попросила Оленка. — Хочу кави з морозивом.

— Куплю тобi найкраще. Скiльки?

— Одне.

До дверей вiн так i не дiйшов. Хвиля накрила з головою. Всепоглинаюча хвиля раптової здогадки. О, Боже… Як же це…

Фургон з морозивом.

Ось.

Вiн.

Стас бачив цю людину вiд сили пiвтори хвилини, не надто розглядаючи, адже у машинi чекала Оленка, та все ж, мiг дати зараз голову на вiдсiч. Це був вiн, водiй маленького рефрижератора, що розвозив по крамницях морозиво. Але як…

Так i сидiв на стiльчику пiд нерозумiючим Оленчиним поглядом, не в силах збагнути, що вiдбувається. Людину, з якою зустрiвся на дорозi, вiдвозячи Оленку до поїзда, йому довелося побачити й сьогоднi зранку у Коломиї. Ту саму людину. Неймовiрним було iнше — там, на дорозi, вiн ходив навколо машини, тиснув на педалi, а у Коломиї лежав прикутий до лiжка. Ба бiльше, згiдно з документами та свiдченнями коломийської лiкарки Iрини Iванiвни, iнвалiд Iгор Каширов не ставав на ноги вже кiлька мiсяцiв. Одне з другим не збiгалося, але це була одна й та сама людина.

Ого, як усе закрутилося!

Каву пили без морозива, адже хiд подiй рiзко змiнився.

Iгор Каширов не був iнвалiдом. Просто вдавав. Як так вийшло? Хоча… чого не буває. У медицинi трапляються помилки. Якщо травма Каширова дiйсно мала мiсце, порушення могли швидко минути, а чоловiк збагнув вигоди, якi дає iнвалiднiсть. До того ж, при великому бажаннi можна зробити липовi документи. Лiкаря i навiть кiлькох можна купити. Усе це реально. Звiсно, нормальна людина так не чинитиме. Отже, були якiсь обставини, що змушували Iгоря Каширова поводитися саме так.

Стас нервово ходив по кiмнатi. Не дарма погляд матерi удаваного iнвалiда був таким пiдозрiлим. Не дарма телефонувала комусь i радилася — впускати чи не впускати… Ну, тепер уже ви влипли, шановнi.

Та найцiкавiшим тепер виглядало iнше — Iгор Каширов у день убивства Неонiли Мурашевич був у Галичi! Он як.

— Ми стояли на узбiччi якраз навпроти нього, коли я купував морозиво. Вiкно моєї машини було опущене, це точно, — згадував Стас.

— Не бачила я його, — виправдовувалася Оленка. — Не дивилася. Сидiла, мрiйно заплющивши очi.

— Але розмову чула!

— А скiльки тої розмови? Ти попросив морозива, вiн сказав, що немає, ти ще попросив…

— Згадай дослiвно, якщо можеш, — насiдав Стас. — Вiд самого початку.

— Дослiвно… Ти цiкаво привiтався. Якось… Словом, привiтав його у нашому мiстi.

— Правильно! У славному мiстi Галичi. А чому? Може номери були не нашi? З iншої областi? Може тому я й вирiшив, що машина чужа. Розумiєш? Тому так почав розмову. Приїхав вiн здалеку цим рефрижератором. I приїхав якраз у день убивства твоєї Йосипiвни.

Оленка без перебiльшення була дуже налякана.

— А чому стояв на в'їздi у мiсто за узбiччям? Чого чекав? Якраз тiєї години! Кому там його морозиво потрiбне? Не курив, не спав, по телефону не розмовляв. Просто очiкував. Я дверцята вiдчинив, а вiн сидить.

Вiдчуття, що пазл от-от складеться, викликало майже ейфоричний стан. Чорти… Номер! От би… От би знати тодi! Вiн запам'ятав би номер бусика до останньої цифри, а так… Не звернув уваги навiть на марку.

Напружено згадуючи буквенну iндикацiю злощасного номера, намагаючись встановити хоча б адмiнiстративну приналежнiсть, Стас узявся за голову. Ну невже…

Маленький, розмальований зображеннями продукцiї фiрми рефрижератор нагадував такий собi гiбрид — i не легковик, i не вантажiвка. Але одна деталь запам'яталася чiтко. Захисна дуга перед радiатором. Дуга виступала вперед над бампером i була на рiвнi поясу. Обходячи машину слiдом за водiєм, Стас навiть узявся за нею рукою. Цiнне спостереження, без перебiльшення.

Мурашевичка була значно нижча вiд Стаса. I дуга, якби поставити жiнку поруч, сягнула б верхньої частини живота i низу грудної клiтки. Це й пояснювало особливiсть отриманих нею травм. Удар у цю дiлянку i мав викликати розриви печiнки, нижнiх вiддiлiв легень i переломи нижнiх ребер. А травму черепа покiйна отримала, падаючи на землю, вiдкинута цим ударом. Ось чому не було бампер-переломiв та iнших характерних пошкоджень.

Як же усе ставало на мiсця! I як бракувало засобiв, аби усе це швидко довести до завершення. Якби-то за справу просто зараз узявся той, кому належало це робити, якби до того ж, вiн був зацiкавлений у встановленнi iстини… Стас уявляв, що було б, пiдключи сюди можливостi експертiв, сучаснi методи, бази даних… I звiсно, досвiд людей, якi займаються цим професiйно. Натомiсть вiн мав за кiлька вулиць вiддiлок мiлiцiї, де усi були заваленi важливiшими справами i налаштованi проти нього. Залишалося вперто вишукувати новi докази, вставляючи їх у належнi мiсця i не маючи поки що уявлення про розмiри цiєї незрозумiлої картини.

XXXXIV

Знайти пiдхiд до хлопця виявилося не так вже й важко. Адже добро схильнi пам'ятати усi — i тихенькi, й урвиголови, старi й малi. А те, що Сашко, за свiдченням Оленки, належав до розбишак, тiльки полегшувало завдання. Його покликали одразу, i от вже «некоронований король» 9-А класу стояв перед ним за рогом школи поблизу майстерень, де проводили уроки працi, а заразом i шкiльнi «стрiлки».

— Привiт, — сказав Стас.

— I вам аналогiчно… — пiдлiток недовiрливо, але з цiкавiстю оглянув його з нiг до голови.

— Пам'ятаєш мене?

— А то…

— Сашко, маю до тебе прохання. Знаю, що тобi найкраще вдасться. Поможеш? Я ж тебе, як не крути, вiд неприємностей врятував. Ну i… премiя буде у разi успiху.

— А що треба? — цiлком по-дiловому запитав хлопець.

— Дивись, ти ж водишся з хлопцями сусiднiх вулиць. Я чув, тебе навiть поважають i слухаються. Менi потрiбно встановити, чи не бачив хтось часом увечерi двадцять дев'ятого червня, коли вже сутенiло, на прилеглих вулицях машину, яка розвозить морозиво. Швидше за усе не наша машина, не з мiста.

— А яка марка? — запитав Сашко.

Як мiг Стас описав машину, а заразом i водiя.

— Може, не тепер, ранiше хтось бачив, — не вгавав Стас.

— Машина справдi чужа, — безапеляцiйно заявив Сашко. — У мiстi такої немає.

— Ну що, зробиш?

— Заметано, — вiдрубав хлопець. — А вам навiщо? Кента цього знайти хочете?

— Дуже хочу. I прошу тебе — без самодiяльностi i тихо. Якщо хто дiйсно бачив, органiзуй менi з ними зустрiч.

Вони обмiнялися телефонами i Сашко-Елефант, сповнений гiдностi, пiшов досиджувати уроки.

«Конкретний пацан» озвався на диво швидко i недбало заявив, що з'явилися люди, з якими можна мати «базар». Для довершення ефекту Стасовi було призначено зустрiч на пустирi, як стемнiє.

— А чи варто? — посмiхнувся Стас. — Я-то машиною, а ви пiшки пертимете. Може, кав'ярня? Пригощаю.

Але хлопцям явно хотiлося гратись у детективів.

Його вилизана тюнiнгована «дев'яносто дев'ята» була заздрiсно розглянута, пiсля чого з новоприбулих злетiла уся таємничiсть. Навiть за замашками до Сашка-Елефанта їм було далеко. Народу набралось аж четверо.

— Говори ти, — авторитетно тицьнув Сашко на того, що з усiх виглядав переконливiше.

— Була така машина, — заявив той. — Стояла на вулицi Симоненка. Малi одразу запеленгували, їм ще морозиво у головi…

Миттєво перебравши iнiцiативу, Стас закидав хлопцiв запитаннями i з'ясувалося, що фургон-рефрижератор дiйсно стояв на згаданiй вулицi у день загибелi Неонiли Мурашевич, уже пiсля зустрiчi Стаса з водiєм на виїздi з мiста, адже на той час добряче сутенiло. Стояв недовго, тому що, думаючи, що водiя немає, хлопцi спробували, а чи не вiдчиняються заднi дверцята. Коли ж у вiдповiдь на їхнi дiї рипнули переднi, їх наче вiтром здуло. А переводячи подих у сусiдньому провулку, хвилин за п'ять вони почули, як завiвся мотор i машина швидко поїхала.

Коли усi сiли в салон, Стас рушив цим самим маршрутом. Усе виглядало надзвичайно цiкаво. Фургон стояв на паралельнiй вулицi вiд тiєї, на якiй жила Йосипiвна. Звiсно, хлопцi не бачили, проте в один голос твердили, що поїхав невiдомий отак собi просто через «горбату». А вуличка справдi була горбатою, i це ще м'яко сказано. Йшла вона рiзко донизу i дощi за роки повимивали на нiй страшнi ями. Нею не їздив нiхто. Усi об'їжджали паралельною, яка метрiв за сорок праворуч. Виходили на вулицю лише заднi огорожi будинкiв i людей тут практично не бувало.

Новi знайденi пазлики продовжували лягати у належнi мiсця. Машина-убивця з'явилася тут безпосередньо перед виходом Мурашевички на вулицю, чекати довелося недовго. Наїхавши на неї у темрявi, водiй зник. Це свiдчило про те, що був спiльник, а, можливо, й органiзатор злочину. Той, хто викликав нещасну жiнку iз помешкання. Отже, можливо, їй зателефонували. А можливо, це i був сам водiй фургона?

Чорти… От коли знову починали ставати на завадi його можливостi. Знадобилася дрiбниця — данi про отриманi Мурашевичкою телефоннi дзвiнки. Але де ж їх узяти? Мобiльного телефона вона не мала, хоч як агiтувала свого часу квартирантка i майбутня спадкоємиця.

А такий? Хоча, чому нi? У квитанцiях-рахунках телеком останнiми роками давав роздруківку дзвiнкiв. Принаймнi, так було у Вiнницi. А у Галичi?

Оленка побiгла на пошту, i за пiвгодини листочок з номерами вже лежав на столi. Довелося скрушно похитати головою. Телеком надавав можливiсть розбиратися лише з вихiдними дзвiнками, i то лише за спецiальною заявою. Вхiднi дзвiнки не оприлюднювалися. Як же цього бракувало!

— Може хоч вихiднi? — запропонувала Оленка. — Раптом щось випливе?

— Навряд чи… — вiн розчаровано взяв листочок. — Яке там нас число цiкавить?

Двадцять дев'ятого червня з телефона Мурашевички дзвонили двiчi. Був зазначений i час.

— Один мiй, — одразу сказала Оленка. — Це номер бухгалтерiї мiськради. Я телефонувала.

Другий дзвiнок — о восьмiй годинi ранку.

— Ти не чула? — з надiєю запитав Стас.

— Може й чула, — вона знизала плечима. — Але спробуй згадай тепер…

Номера вона не знала i тепер на столi поруч iз роздрукiвкою лежав телефонний довiдник. Благо Галич — не Вiнниця, i знайти потрiбний номер здавалося значно легше.

— Дай, я, — попросила Оленка. — Ти думай.

Що тут було думати? Швидше за усе, хибний напрямок. Мало кому могла телефонувати загибла зранку? Хоча… Що як саме тодi їй сказали: «зустрiчаємось о десятiй пiд вашим будинком». Навряд чи. Хто мiг знати, що о десятiй цього дня Стас повезе свою подругу до поїзда? Власне, зранку вiн i сам не знав цього. Не складалося.

– Є! — вигукнула Оленка. — Ось. Коцелко М. М.

— Чорти… Тiльки будинки вказанi, — промовив Стас. — Квартир немає.

— Ну, це ж не Вiнниця, — нагадала Оленка. — У нас переважно одноповерховi. До того ж…

— Що?!

— Здається, я знаю цих людей. Мирон Коцелко. Доньку його знаю. У пенсiйному працює. Загалом поважнi люди. I з Йосипiвною покiйною у них конкретнi справи. З меншою донькою вона займалася. Згадала. Йосипiвна завжди телефонувала зранку уточнити чи буде урок. Слухай! А торiк у них iз бабцею були проблеми. Операцiю їй робили. Не у вас часом?

Хибний напрямок, справдi. Але iншого не було взагалi. А раптом щось?! Адже цього вечора Йосипiвна мала iти до них. Натомiсть опинилася пiд колесами. То може нiхто й не телефонував? Може, були люди, якi знали, що увечерi вона i так вийде? Може, саме цього моменту i чекав водiй фургона?

У маленькому мiстечку важко щось приховати. I за кiлька хвилин Нагiрний уже згадував свою пацiєнтку.

— Непрохiднiсть була, — безапеляцiйно заявив вiн. — Дотримали стару бабу до ручки, вже калом блювала. Але вдалося витягти. Мiцненька така бабуся. Досi менi гостинцi передає.

— Отже, у розмовi не вiдмовлять, — зрозумiв Стас.

Родина Коцелкiв була украй здивована, побачивши на порозi компанiю на чолi з Нагiрним, i господар дещо розгублено запросив до помешкання. А коли Богдан i Оленка узгодили усякi формальностi на кшталт «що» i «чому», Стас iз завмиранням серця показав номер телефона.

— Ну! Йосипiвна! — одразу вигукнув Мирон i тихо додав, — покiйна… Ми завжди перед уроком узгоджували. Всяке ж буває — або дитинi кудись потрiбно, або їй. Постiйно так робили.

— I цього дня? — уточнив Стас. — Усе як завжди?

— Ну-у… Напевно! — не зрозумiв Мирон. — Хоча…

— Що, хоча?

— Ну, не зовсiм, якщо бути точним. Справа у тiм, що Йосипiвна дуже рано зателефонувала. Я ще не знав, як складатиметься день. Це ж дружина уроками дiтей завiдує, а я так… А Галина у ваннiй якраз була. Я сказав Мурашевичцi, що зараз вийде i передзвонить.

— I вона дзвонила? — не вгавав Стас.

— Аякже! Майже одразу. У нас на цiлий день мали вiдключити телефон. Тому й зранку усе узгодили. Урок скасували. Хвилин за п'ятнадцять Галя її набрала. Якщо точно цiкавить, я вiзьму роздрукiвку, ми нiколи не викидаємо. Дружина ж у мене бухгалтер, усе складає, навiть «копiйчанi» папiрцi.

Отже, уроку цього дня бути не мало. Йосипiвну викликали о цiй годинi окремим дзвiнком. Де взяти цю iнформацiю?! Ще одна роздрукiвка дзвiнкiв лягла на стiл.

— Ось, — тицьнула пальцем господиня. — Восьма сорок. Ого… час зранку бiжить непомiтно. Я гадала, швидше.

Напрямок виявився мильною булькою. Не те. Очi машинально ковзнули донизу по списку липневих дзвiнкiв родини Коцелко. Рядком нижче ще раз стояв той самий номер. I якщо вiрити роздрукiвцi, Коцелки знову телефонували загиблiй за п'ять восьма вечора. Практично одразу пiсля цього вона вийшла на двiр, де i стався наїзд машини. Руки спiтнiли миттєво.

— А оце що? — не впiзнаючи власного голосу, промовив Стас.

— Оце… хмм… Цiкаво… — почухав потилицю господар. — Не знаю… Може хотiли спитати, чого вона не приходить?

— Але ж скасували урок! Ви самi казали!

— Я не набирав, принаймнi… — розвiв руками Мирон. — Галю, а може ти?

— А як би я могла? — здивувалася дружина. — У нас же телефон вiдключили!

— Стоп! — перебив Стас. — Як це вiдключили? Якщо дзвiнок був i тут зафiксований, телефон не мiг бути вiдключений!

— Ну, значить увiмкнули вже… — напружено згадував Мирон. — Напевно, вже упорався.

— I телефон подзвонив сам! Так не буває! — не на жарт розiйшовся Стас. — Хтось набрав цей номер. I говорив… — очi знову знайшли запис, — усього вiсiм секунд! Пiсля цього жiнка вийшла на двiр i її умисно збила машина. Я хочу знати, що сказали їй упродовж цих восьми секунд. Таке, що змусило її бiгти вже з дому!

— Стоп-стоп! Шановнi… — пiдняв руки Нагiрний. — Заждiть! Давайте не так емоцiйно! Заспокоїлися. А чому телефон вимикали? Мироне…

— Iнтернет проводили! — знервовано вигукнула господиня. — Пiвдня дроти перетягували, ховали, проводили! Дiти ж у нас комп'ютеризованими хочуть бути. От i залишились ми на день без телефона, благо, мобiлки усi мають.

— А хто робив усе це?

— Берко, хто ж iще… — не зрозумiв Мирон.

Берком кликали вiдомого у мiстi приватного майстра з ремонту всеможливої апаратури Берковича. Вiн ремонтував усе — телевiзори, магнiтофони, «тарiлки» i навiть мобiли, проводив інтернет, збирав комп'ютернi системи. У Стаса замлоїло пiд грудьми. Домашнiй кiнотеатр на горищi… Хто як не такий спец мiг додуматися?

Зрештою усе розклали по полицях. Беркович обiцяв поставити у тюнер «тарiлки» Коцелкiв пiратський декодер, що дозволяв надурняк ловити бiльшу кiлькiсть каналiв, а заразом ще й зробити розводку інтернету по кiмнатах. Обiцяв давно, пояснюючи, що залежить це не вiд нього, адже супутникiв вiн не зламує. I ось вiд постачальникiв йому надiйшли потрiбнi коди. Колупався Беркович довго — вiд самого обiду, i бiля нього, звiсно, нiкого не було. Отже, мав усi можливостi дзвонити. Коцелки ж клялися, що номера Йосипiвни нiхто з них бiльше не набирав.

Не вiдкладаючи у довгий ящик, Стас набрав номер Вiталiя, Олегового знайомого, що приїжджав розбиратися з «привидом» на горищi. З'ясувалося, що пророблена Берком операцiя вимагала вiд сили години. Усе й далi ставало на мiсця. Просто зараз з'являвся новий гiдний претендент на одне з головних мiсць у подiях.

Вiдвiзши Нагiрного, вони пiд'їхали до будинку Берковича. Давня будiвля пiд черепицею дерлася догори доволi крутим схилом i зорiєнтуватися виявилося неважко. Навiть не вилазячи на балкончик будинку, просто знизу, з тротуара Стас побачив дах свого будинку i вiконце на горищi. Уявилося, як маючи бiнокль, з вiкна Берковича можна побачити усе, що робилося в освiтленому вiконцi на його горищi. I у потрiбний момент система запускалася натисканням кнопки, аби полякати господаря. Щоправда, вiдстань була величенькою, але фахiвець вочевидь упорався iз цим завданням.

«Дев'яносто дев'ята» повiльно рушила далi, а через кiлька хвилин, проходячи вулицею, Оленка непомiтно просунула руку крiзь загорожу подвiр'я Берковича, поклавши iржаву банку з-пiд фарби у кущi. Увесь вечiр, засвiтивши свiтло, Стас лазив по горищi, iмiтуючи пошуки мiсця, через яке мав потрапляти сюди зловмисник, провокуючи таким чином Берковича. Влаштована ними пастка заклацнулася цiєї ж ночi. На горищi заходило, i одразу ж засигналив у кишенi пульт, залишений Вiталiєм.

Не дарма Берко згодився виконати нарештi обiцянки перед Коцелками саме цього дня. I нехай зараз ще важко уявлялися його конкретнi розрахунки, залишалося фактом — Мурашевичку у потрiбний момент викликав з дому його дзвiнок. Дiйовi особи поступово ставали очевидними. Радiотелемайстер Беркович мав неабиякi види на будинок Мироненка, був пов'язаний з Кашировими i причетний до убивства Неонiли Мурашевич.

XXXXV

Хоч як хотiлося розкручувати лiнiю Берковича, а реальних можливостей для цього Стас не бачив. Стежити за майстром можна було нескiнченно, але це не обiцяло жодних перспектив. Перiодично вiн умикав на нiч свої пристрої i тодi вiдзивався сигналом пульт, пiдтверджуючи, що iмпульси, якi керують викритою апаратурою на горищi, надходять з його садиби.

Отже, Беркович тепер вважався ще однiєю людиною, яка знає багато, якщо взагалi не все. Але влiзти до нього у голову Стас не мiг. А наїхати самому… Чим скiнчився наїзд на Ратушняка, вiн добре пам'ятав. Старий просто послав його подалi. Що вже казати про хитрого i винахiдливого єврея. Напрямок тимчасово закрився.

Спокуса обнародувати власне слiдство, зробити його офiцiйним, була величезна. Проте Стас не наважувався, розумiючи, що таким чином може зiпсувати геть усе. Як не крути, а доказова база на будь-кого зі згаданих осiб, включаючи i Берковича, залишалася недостатньою. Ситуацiя потребувала подальшого проведення оперативних заходiв. Хто цим займатиметься? Тi, хто навiть не бажали взяти вiдбиткiв пальцiв з вимикача, увiмкнутого за його вiдсутностi? За будь-яких обставин усе робитиметься повiльно i з неабиякою бюрократичною тяганиною. А якщо припустити, що прокурор якимось чином зацiкавлений у справi… Усi, кого вiн зловив i тримає зараз нехай навiть за сам краєчок одягу, миттєво вирвуться i заляжуть на дно. I слiди позамiтають. Тодi все — кiнець, глухий кут. Можливо, наляканi його несподiваною активнiстю, вони залишать його у спокої, i тодi вдасться дожити цей рiк, а потiм вступити у права i, спокiйно продавши будинок, забратися звiдси. А можливо… Якщо Мамчур дiйсно у справi, то на нього за будь-яких умов знайдуть можливiсть наскочити з iншого боку i тодi хтозна, як усе обернеться.

Тому Беркович отримав тимчасовий перепочинок, а Стас вирiшив зайти з iншого боку. Напрямок цей також виглядав перспективним.

Начальник обласного МСЕКу справляв враження дiлової й розумiючої людини. Недовго погортавши папери, вiн закрив папку i перепитав Стаса:

— То ви стверджуєте, що бачили цього хворого на ногах?

— Не лише на ногах, а ще й за кермом, абсолютно здоровим. Особисто я бачив. I не залишу цього так, з оглядом на рiзнi неблаговиднi вчинки, якi коїть цей симулянт у своєму «здоровому» станi.

— Гаразд, — зрештою промовив начальник. — Будемо розбиратися. Виїде наша комiсiя iз залученням провiдного невропатолога обласного диспансеру. Гадаю, розберемося на мiсцi. Може дiйсно… чого не бува… Травма справдi якась сумнiвна. Переломiв хребта немає. Забiй спинного мозку… Можлива скандальна ситуацiя. Поїдете з нами?

— Поїду, — упевнено сказав Стас.

Схоже, тут нi сном нi духом не знали про «хiмiю» Iгоря Каширова. Звiсно, схочуть розкрутити справу. Ось коли настане момент дiяти вiдкрито. Коли буде встановлено липову iнвалiднiсть цього дiяча.

Це вже факт, на який можна спертися. Є свiдки, що бачили фургон iз морозивом у день загибелi Мурашевички. Це вже щось. А тодi чiпляти з iншого боку жарти Берковича на його горищi i мотиви вижити його з будинку. Малувато? Можливо. Але це вже хiд у вiдповiдь. Гiдний хiд.

Огляд Iгоря Каширова затягся. I чим далi, двоє невропатологiв, привезених МСЕК-iвською машиною, крутили тiло на лiжку, а начальник гортав виписки i телефонував по лiкарнях, тим неспокiйнiше ставало на душi у Стаса. А в головi коїлося чортзна-що. На нього ж самого тепер не дивилися узагалi.

Зрештою обоє скiнчили огляд i начальник пiдвiвся.

— Ну, пробачте, за зайвий клопiт. Але ми турбуємось про наших пiдопiчних. Гадаю, на кiнець року зможемо запропонувати вам непоганий санаторiй. Звичайно, курс безкоштовний.

— Дякую, — промовила жiнка, випроводжуючи усiх за дверi.

— Ну, я навiть не знаю, що вам тепер сказати, докторе… — розвiв руками начальник уже на вулицi.

— Я також не знаю, — розгублено промовив Стас. — Бачив його от як вас бачу. Говорив. Морозиво купляв…

— Галюни… — нiяково пожартував провiдний невропатолог, якого, судячи з усього, вiдiрвали вiд важливих справ. — Приходьте до нас, лікарю, обстежимо.

— Дякую, — вiдповiв Стас. — Це зайве. Я розумiю, як ви зараз дивитися на мене.

— А як нам дивитися? — не зрозумiв начальник. — Справ усiляких вище голови. Ви ж нас на цiлий день вихопили!

— Ну я бачив!

— Не знаю, кого ви бачили, — цiлком серйозно вiдповiв той. — Братiв-близнюкiв у нього немає. Та й узагалi братiв. А люди-двiйники… самi розумiєте, це лише у кiно. Так що здалося вам. А Каширов цей — реальний iнвалiд. Стопудово.

— I судячи з динамiки, — додав провiдний невропатолог, — лiкування його безперспективне, а прогноз невтiшний.

— Обiд за мiй рахунок, — похмуро запропонував Стас.

— Дякуємо, колего, нiколи. Надто багато справ через вас ми не закiнчили…

XXXXVI

Другий день поспiль Оленка сидiла на телефонi, обдзвонюючи дрiбнi продуктовi крамнички сусiднiх районiв. Саме по таких мiсцях мав би розвозити морозиво фургончик, який вони бачили на в'їздi у Галич i який за усiма даними збив Йосипiвну. Мiсцевi ж магазини заперечували спiвпрацю з фiрмою, яка має подiбний транспорт. А судячи з перших результатiв, двiйник Iгоря Каширова, якщо це дiйсно не були «галюни», мав би проживати десь в iншiй областi. Це не був червоний «Жигуль» або «Ланос», тому шанси знайти його значно вищi.

Нудна робота у таксистiв. Принаймнi у цьому маленькому мiстечку. Люди зазвичай ходять пiшки. Тому таксисти товчуться бiля крамничок, де наливають каву i, поставивши докупи свої рiзнокалiбернi машини, годинами травлять анекдоти, вгамовуючи нудь.

Напевно, саме тому один з них окликнув Стаса на виходi з крамницi:

— Ну, що, доктор, знайшов вас той чоловiк?

— Який? — запитав Стас, пiдходячи до гурту i вiтаючись.

— Австрiяка.

От i маєш. Той, на кого ще просто не вистачало часу, прийшов сам. Якщо гора не йде до Магомета…

— Перший раз чую, щоб мене шукали. Австрiєць, ви кажете?!

— Здається. Якраз тодi, як вас «пов'язали».

У маленькому мiстечку знають усе. Ось воно. I ця ланка склалася. Зараз, ще хвилина. «Пан з панiв», як висловилася Курилиха.

— Нi сном нi духом, — зiзнався Стас. — Розповiдайте.

— Приїхав сюди на франкiвському таксi, — толкував таксист, якого звали Петром. — Пiд'їхав одразу на нашу стоянку аби взяти таксi мiсцеве, а ту машину вiдпустив. Назвав вашу адресу, ну, там, де ви зараз живете. По-нашому практично нi бельмеса.

— I що далi? — вилупив очi Стас.

— А далi постукали ми з ним у зачиненi дверi. Нiкого. Ну, я знав, що ви хiрург, зателефонував вам на роботу. Там сказали, що вас немає. Ну, я по сусiдах…

— I??

— А баба, та, що он вище вiд вас живе, сказала, що менти вас загребли.

— Що потiм?

— Якось зумiв я йому це пояснити. Хтось би побачив збоку — усцявся би… пробачте. Наказав до ментури їхати. Там у них якраз Чепурний, капiтан їхнiй…

— Знаю, — кивнув Стас.

— Кум брата мого, грамотний мужик. Батько у нього нiмецьку викладав усе життя. Ну i синка трохи бiльше навчив, як решту бовдурiв. То ото Чепурний далi з ним спiлкувався. А тодi сiв австрiяк до машини i вiдвiз я його до Берка.

— Куди?!

— До Берковича. Майстер у нас такий. Приватник. Телевiзори i усе iнше. Не чули ще?

— Чув, — коротко кинув Стас. — А далi?

— А далi кiнець, — розвiв руками Петро. — Пiшов до хати. А я поїхав. Я вас часто бiля крамницi бачу, але не питав нiчого. Гадаю, раз австрiяк лишився, а вас вiдпустили, то знайшов. Це сьогоднi чогось так…

— Нудно, — пiдказав iнший таксист.

Отже, знову Беркович. Персонаж, що з'явився так несподiвано, починав займати все бiльше уваги, виходячи на основне мiсце. Час зайнятися ним упритул.

— А як вiн виглядав? — запитав Стас. — Австрiяк цей.

— Не старий iще, огрядний такий… — почав Петро. — Вдягнутий так, не по модi я б сказав зовсiм. Але не бiдно.

— А особливi прикмети?

— Ну, якi особливi…

— Шрами, родимки, дефекти, мiмiка…

— Ого, — засмiялися таксисти, — це вас там так професiйно навчили?

— Життя усього навчить, — вiдмахнувся Стас.

— Начебто нiчого. Якесь таке нiяке обличчя. Трохи гостроносе. О! Шморгав якось так отим носом увесь час. Я гадав, нежить. А вiн навiть жодного разу хусточки не витяг.

— Це вже щось, молодець, — похвалив Стас. — Кажете, нудно? Поїхали.

— А ваша? — не зрозумiв Петро.

— А моя тут стоятиме. Треба ж тобi хоч щось заробити? Цiкаво, чи вдома зараз ваш Берко.

— А де ж йому бути? — не зрозумiв Петро, заводячи своє «Деу».

Чекати довелося недовго. I поки детально проiнструктований таксист розмовляв iз Берковичем, Стас набрав телефон Оцалюка, директора Коломийського музею. Невже зараз отак от знову вiзьме й складеться?!

— Який iз себе… — здивовано повторив той, збираючись iз думками. — Такий, хуткий iще, але з сивиною. Худiший вiд мене.

— Нiс гострий? — запитав Стас.

— Можна i так сказати. А! Шморгає увесь час, наче нежить у нього.

— Дякую! А координат часом не маєте?

— Нi. Але хто його тутешнi родичi, знаю конкретно. Можемо через них, але це потрiбно шукати. Хоча… Є легший шлях. Будапешт. Музей друкарства. Зараз по інтернету будь-кого можна вiдшукати. Бажаю успiху.

Петро завалився на своє мiсце, клацнувши дверима.

— Поїхав австрiяк ваш. Тиждень як поїхав.

— А книжка?

— О, з книжкою усе зробив, як ви казали. Кажу: забув хтось книжку в машинi, може ваш гiсть закордонний. Питав Берко що за книжка, я кажу, що про якихось хасидiв… правильно?

— Правильно.

— Ну, от. А вiн каже — його, точно. I наказав, щоб я йому привiз, вiн перешле.

I знову закрутилося у головi. Вiд успiху. Як же складалися цi пазли! Усе чiтко в належнi мiсця. Проте навiть тепер ще неможливо здогадатися, що ж загалом на картинi.

Ще багато чистих мiсць.

Надто багато.

XXXXVII

Не дуже сподiваючись, що це допоможе заповнити хоча б одне з них, Стас спустився у пiдвал. Наведений тут зразковий порядок кинувся в очi ще одразу по приїздi. Тут не було не те що нiчого зайвого — взагалi нiчого. Навiть глиняну пiдлогу позамiтали. Чого раптом? Перед смертю?

Повторний огляд буквально по сантиметру не дав нiчого цiкавого. Хiба що… В одному мiсцi у глинi застрягли якiсь твердi вкраплення бiлуватого кольору — зовсiм крупинки i трохи бiльшi. Один камiнчик, з нiготь, притиснутий сокирою, розсипався на грудки та пiсок.

Застиглий розчин. Щось схоже на цементний. Кiнцем сокири Стас спробував колупати мiж камiнням, з якого була стiна. Цей був значно твердіший. Метал тикався у рiзнi мiсця, отримуючи однаковий результат. Час кидати цю справу.

Iнструмент провалився раптово. Випадковiсть? Нi! У всьому швi розчин виявився значно м'якшим i виколупувався з меншим зусиллям. Зганявши догори, Стас принiс грубого ножа. Справа пiшла швидше. Камiнь у стiнi поступово почав хитатися i скоро вилiз повнiстю.

Ось i воно. Схов.

Нетерпець не давав працювати. Кiлька разiв мало не зламався нiж, але шматки застиглого розчину поступово звiльняли канал, який простягався углиб. Далi стало легше, адже хiд вийшов за межi стiни i розколупувати довелося лише глину.

Усе ставало зрозумiлим. Хтось викопав шурф перпендикулярно пiдвальнiй стiнцi, а потiм заповнив будiвельним смiттям, яке й вигрiбав тепер Стас. Ось-ось вiн скiнчиться. Що там?

Там не знайшлося нiчого. Хiд просто скiнчився. Посвiтивши лiхтарем, Стас колупав далi. Глина. Глухий кут.

Усе мiнялося докорiнно. Виходило, схованку влаштував не Мироненко, а хтось iнший. Дядько лише знайшов її. I, вочевидь, те, що там лежало, також. Переховавши знайдене у футляр вiд баяна, дядько Тарас намагався знищити слiди знайденого, тому заповнив шурф смiттям i, розробивши розчин схожого вiдтiнку, замурував тiєю ж каменюкою. Тому й пiдлогу пiдмiв, аби нiхто не здогадався про його втручання. Ось як виходило.

А далi усе те саме. Знахiдка таки вилiзла боком. Вiн втратив знайдене, а разом iз ним i життя.

Перетрусивши ще раз хлам, витягнутий зi схову, Стас уже за яких пiвгодини запихав його назад, думаючи де й собi взяти схожого розчину. Зараз вiн повторював шлях покiйного родича з тiєю хiба що рiзницею, що у знайденому шурфi нiчого не знайшов. Похмурi думки одна поперед одну лiзли до голови. «Маленький Принц» щасливо глянув зi свого мiсця на килимi. Не повторити б цей шлях до кiнця.

Факт, що будинок наполегливо бажали придбати, свiдчив про те, що справжнiй стан справ вiдомий не усiм. I прокурор, i власник солодощiв, i отець, i невiдомий, але найщедрiший претендент — усi, хто бажали купити будинок, вочевидь, не знали, що скарбiв уже немає. Що ж це таке, за чим така гонитва?

I ще одна прикра думка не додавала настрою. Якщо вiн не помилився у висновках, то загальна цiннiсть спадку тепер була лише з реальної вартостi «будинку з привидами». А отже, лiкарю, ви дали маху. Усе це господарство належало продати миттєво, щойно Мамчур вимовив цiну. Скiлькох проблем вдалося би позбутися! Не було б нi камери, нi КЕКу, нi нервiв. Та й, можливо, Неонiла Мурашевич зараз була б живою-здоровою. Натомiсть у його кишенi лежало б не багато не мало п'ятдесят iз зайвим «штук» «зелених».

Вiд подiбних думок хотiлося кусати лiктi. Вирiшувати потрiбно вчасно. Тепер тiльки спогади — бiльше нiж прикрi.

XXXXVIII

Операцiя, за класифікацією Стаса, належала стопудово до першого типу. Найбанальнiший апендицит. Як кажуть, студентський. Проте розмова не клеїлася, анекдотiв не травили, нитки в'язалися довше, нiж зазвичай. Та й настрiй був не той. Щось стороннє заважало нормально i комфортно працювати i змушувало до таких простих з професiйного погляду речей докладати особливих зусиль.

Шефиня заходила двiчi. Удруге, коли вже усе йшло до завершення, навiть зазирнула в операцiйне поле, прикривши обличчя маскою.

— Все гаразд, Станiславе Iвановичу?

— Так, звичайно. Сумнiваєтеся?

— Нi, що ви… Просто довго. Гадаю, зайду, може якi проблеми.

— Жодних. Олю, зашиватися.

Вона ж i чекала у передоперацiйнiй, щойно Стас iз Гащаком з'явилися у дверях.

— Явно щось сталося. Дiано Василiвно, ви мене чатуєте упродовж усiєї операцiї й дочекатися не можете.

— Станiславе Iвановичу, — беручи його пiд руку i змовницьки тягнучи до виходу, почала Павловська. — Менi, знаєте, воно… чесно, самiй не подобається. Тим паче, я тут нi з якого боку. Але ж ви розумiєте, бувають люди, яким вiдмовляти важко. Отож, я вас прошу. Iдiть поговорiть просто зараз. У мене в кабiнетi. Навiть не перевдягаючись. Кава там уже стоїть, ви ж полюбляєте.

— З ким?

— Iз ним, — зiтхнула шефиня. — Просто поговорiть. От лише про це я вас прошу. Спокiйно, не нервуючись. Справдi, i мене також уже дiстав…

Ковзнувши недовiрливим поглядом по гримасі на її обличчі, Стас увiйшов. Ну, звичайно… Хто ж iще!

Мамчур сидiв на диванi у кутку i, нещиро посмiхаючись, пiдвiвся назустрiч. Нiчого не кажучи, Стас потис йому руку.

— Пане Станiславе, я розумiю, вам, може, й бачити мене неприємно, але вислухати прошу ще раз.

— I знову у моїх же iнтересах, — скривився Стас.

— У наших спiльних, — багатозначно промовив прокурор.

— Це вже прогрес для мене.

Стас сiв i сьорбнув кави.

— А вас не образить одне моє прохання? Адже розмова буде як нiколи вiдвертою.

— Ще бiльше, нiж попередня? — здивувався Стас.

— Значно бiльше. Тому хотiв би бачити на столi ваш телефон.

Демонстративно вимкнувши телефон, у якому на той момент вже було увiмкнуто функцiю звукозапису, Стас поклав його на стiл. Шкода, не завадило б.

— Дякую, — промовив Мамчур, збираючись iз думками. — Так от, Станiславе Iвановичу. На даний момент справа складається таким чином. Проти вас, не буду приховувати, немає конкретних i незаперечних доказiв.

— Звiсно, — згодився Стас. — Iнакше ми б говорили в iншому мiсцi i кава була б у кращому випадку ячмiнна.

— Тим не менше, — пропустив заштрик прокурор, — зовсiм уникнути неприємностей i тяганини вам не вдасться. Слiдство працює, а крiм вас i далi немає підозрюваних. Мотив у вас, як не крути, був. Машину у той день бачили на вулицi, де стався злочин. Навiть вiдбитки шин вiдповiдають. На додаток ви знайомi (наскiльки близько — ваша справа) з квартиранткою загиблої, у якої, до речi, як виявилося вже тепер, також був мотив бажати смертi Неонiлi Мурашевич. Тiльки не заперечуйте, не треба. Менi вiдомо про iнший заповiт.

— Звiдки? — проковтнув Стас.

— Професiйнi таємницi. Не важливо. Головне — я правий. I нарештi, темна iсторiя її лiкування. Так, у ваших дiях професiйне розслiдування на обласному рiвнi не знайшло складу злочину, але… Мурашевич потрапила до вас i померла. Це факт. Як не крути, а iсторiя загибелi жiнки мiцно зав'язана навколо вас i вашої подруги. Уявiть, що за даних дуже непевних розкладiв знайдеться свiдок, який бачив, я вже не кажу — момент наїзду вашої машини на покiйну. Просто вашу машину на вулицi у потрiбний час… Уявiть собi, що такий знайдеться! Терези правосуддя одразу переважать в iнший бiк. Ви згiднi?

— Ви вiдверто лякаєте мене?

— Нi, — заперечливо провiв пальцем Мамчур. — Я малюю перспективи. Теоретично. А тепер спробую пояснити, наскiльки вони реальнi. У придбаннi вашого будинку зацiкавленi впливовi люди.

Такi, якi вирiшують усе. Пане Станiславе, ми живемо у паскудному суспiльствi. Для вас, гадаю, це не секрет. У ньому важливi питання не вирiшують закони. Вирiшують люди. Тi, що мають важелi i крутять цими недосконалими законами так як бажають. Проти них ви — нiхто. I я також нiхто. Сьогоднi я прокурор, завтра лайно. Це реалiї. Не живеш за їхніми правилами — тебе розчавлюють i викидають. I кожен крутиться на своєму мiсцi, аби цього не сталося. От i я мушу.

— Тобто отримати цю польську розвалюху геть приперло надто серйозним людям, — хитнув головою Стас.

— Не зовсiм розвалюху, але можна i так сказати, — згодився Мамчур.

— А причина?

— Що вам до причини? — зiтхнув прокурор. — Ви, Станiславе, наскiльки я пам'ятаю, їдучи сюди, переслiдували конкретну мету — отримати надурняк грошi, хоча б мiнiмально можливi. Тепер починаєте вести мову про причини. Зауважу — ще й у такий невдалий для себе момент, коли козирi не у ваших руках. Облиште емоцiї, фантазiї i погляньте на це збоку. I зрозумiйте, що зараз є двi перспективи. Одна: ви негайно отримуєте п'ятдесят п'ять «штук» «зелених», замiсть сорока, на якi розраховував ваш знайомий адвокат, ховаєте їх хоч у кишеню, хоч у банк, i забираєтеся зi спокiйною душею хоч iз вашою коханою дiвчиною, хоч без неї, як бажаєте. Але як в одному так i в другому випадку справа негайно закривається за недоведенiстю, i нi ви, нi вона бiльше не повертаєтеся до неприємного, пов'язаного iз цим трагiчним випадком. Факт отримання вами грошей фiксується нотарiально i, щойно минає рiк, вам залишиться вiддати будинок людинi, вказанiй у документах. Чи не про це ви мрiяли, їдучи до нас уперше?

Стас мовчки сверлив Мамчура очима.

— I друга, — продовжував той. — Ви живете у будинку i вперто бажаєте дiстатися до причини. Вам не дадуть займатися цим спокiйно. Я особисто не дам. Розумiєте? А буде на моєму мiсцi хтось iнший, вiн не дасть. Для нас, на вiдмiну вiд вас, варiантiв не iснує. Справа дiйде до суду так чи iнак. I свiдки потрiбнi знайдуться. I навiть якщо обвинувачення не виграє процесу, це затягнеться ще надовго. Тяганина, i не лише для вас. Олена ваша, нагадаю ще раз, також фiгурує невигiдним боком. Нi для кого не секрет, що на лаву пiдсудних i навiть ще далi сiдають цiлком безневиннi люди. На хрiна воно вам? У вас є хоч якась логiка? Убийте мене, не зрозумiю.

Схоже, прокурор виговорився. Усе виглядало не те слово — логiчно. Розмiрковувати не було над чим. Щоб учинити iнакше, потрiбно не мати здорового глузду. Не мати зовсiм. Просто зараз Стас отримував те, за чим їхав сюди з самого початку, за чим неймовiрно шкодував, сидячи у камерi, i одночасно позбувався усiх неприємностей, витягаючи й Оленку. Фактично, вiн вигравав цю вiйну. Чого iще бажати?!

Напевно, нiчого. Хiба що залишалося невдоволення вiд величезної кiлькостi нерозкритих таємниць, нехай навiть чужих, якi вже починали проступати. Таємниць людини, яку дуже умовно можна назвати родичем i iснуванням якої нiколи не цiкавився. I все? Та нi, не все. Ще враження незавершеностi справи, яка захопила не на жарт. I вiдчуття, що тебе виваляли у лайнi. Причому тепер уже за це не відповість ніхто.

Цiкаво. Нiколи б не подумав, що подiбне вiдчуття здатне з'являтися при отриманнi майже шестидесяти «штук» «зелених». Здавалося б, у такi моменти скажена ейфорiя повинна перекривати геть усе.

Ейфорiя десь вiдпочивала.

— Я мушу подумати, — промовив Стас, вiдсуваючи чашку. — Давайте завтра.

— Одного разу ви вже думали, — похмуро промовив Мамчур. — Одного разу вже казали «завтра». Я повiвся. Ви передумали. Через це я опинився у дурнiй ситуацiї. Бiльше не хочу. Вирiшуйте тут i зараз. Якщо нi, я змушений буду дiяти на власний розсуд. I нашi з вами приємнi стосунки скiнчаться остаточно. Повторюю ще раз: я не налаштований проти вас, але у мене реально немає iншого виходу.

— Ви хочете сказати, що така сума при вас?

Замiсть вiдповiдi Мамчур вiдкрив грубу барсетку i виклав на стiл пачки грошей в упаковках з банкiвськими печатками.

— Рахуйте. Нотарiус унизу. Кликати?

Рука його завмерла над телефоном.

Усе перекрутилося у головi. Що ж таке вiдбувається?! Стас визнавав за собою i прагматизм, i здоровий глузд, i iнстинкт самозбереження, i багато iнших якостей, котрi мали б зараз не те що пiдштовхнути прокурорську руку з трубкою до вуха — прилiпити її туди намертво. Проте було ще щось. Патологiчно нерозумне. Необґрунтоване. Внутрiшнiй голос? Та хай йому грець, якщо вiн настiльки дурний!

— Кликати, — упевнено промовив Стас, мацаючи руками по порожнiх кишенях операцiйної пiжами. — I негайно, поки я не наробив ще якихось дурниць.

Рука з телефоном завбачливо посунула до нього пачку цигарок.

Усе вiдбулося блискавично. Шевчик з'явився одразу. Усе було при ньому. Нотаріальний бланк з видрукуваним заздалегiдь текстом лiг перед Стасом на стiл.

Я, Ковач Станiслав Iванович, отримав вiд…

Рот його роззявився сам собою. Оце повороти! То ось вiн хто, виявляється, ватажок мiсцевої мафiї, котрий заправляє навiть прокурором?! Саме так хотiлося пожартувати, але вiн стримався. Швидше за усе, просто пiдставна особа. Втiм, яке його дiло?

…отримав вiд Берковича Леонiда Семеновича 55 000 (п'ятдесят п'ять тисяч) доларiв США за майбутній продаж йому будинку на вулицi Коновальця, 18, яким володiю згiдно iз заповiтом, i право продажу якого, за цим же заповiтом, набуваю….

Далі стояла дата вступлення Стаса у права власності на будинок. Обличчя пашіло. Стас машинально обтер його, намагаючись усунути все, що заважало зосередитися.

Вiдповiдно до угоди зобов'язуюся цього ж дня звiльнити вказаний будинок, оформивши акт його купiвлi-продажу на користь Берковича Леонiда Семеновича без будь-якої додаткової оплати. У випадку смертi Берковича Леонiда Семеновича до вказаної дати будинок цього ж дня переходить у власнiсть людини, вказаної у його заповiтi.

Он як. Все-таки Беркович. Той, хто вже кiлька мiсяцiв i так «жив» на горищi, намагаючись вигнати законного господаря, той, хто допомагав лiквiдувати Мурашевичку, а убивство повiсити на нього.

— А де ж сам пан Беркович? — не зрозумiв Стас.

— А навiщо вiн вам? — у свою чергу не зрозумiв Шевчик. — Беркович потрiбен насамперед менi. А ви усе, що маєте отримати вiд нього, вже отримали. Он, до речi, рахуйте. I тепер насамперед вiн зацiкавлений у правильностi оформлення паперiв.

Грошi були справжнi. Бiльше того — щойно з банку. А бланки мiстили усе, окрiм поки що пiдпису покупця. Розмова з Олегом точилася недовго i, скiнчивши її, Стас додав до угоди ще один пункт:

«У випадку ж моєї смертi до дня вступлення у право власності будинок не може перейти у власнiсть вказаних осiб ранiше цiєї дати».

Суттєве доповнення. Тепер можлива смерть спадкоємця нiяк не прискорювала вступлення у права Берковича i компанiї. Довелося Шевчику повертатися до контори, аби додрукувати останнє речення. Порахувавши грошi, Стас потяг до себе один з примiрникiв угоди.

— Навiщо? — не зрозумiв Шевчик. — Берко розпишеться, я вам принесу. Однаково ж пiдпис потрiбен.

— От нехай вiн розпишеться на вашому, а цей лежатиме у мене. Принесете менi з його пiдписом — я вiддам вам свiй. Тодi пiдете знову до нього.

— Для чого так складно? — не зрозумiв Мамчур.

— А раптом за дверима вже СБУ стоїть? — багатозначно скривився Стас. — А ви повiдомили, що даватимете лiкаревi хабаря за майбутню операцiю. I номери цих купюр вже переписанi…

Обоє смiялися вiд душi.

— Хотiв би я, щоб менi такi хабарi давали… — крiзь сльози ледве вимовив прокурор. — Я б брав, їй-Богу… Хто повiрить? Розсмiшили, докторе.

— Гаразд, — пiдбив пiдсумок Шевчик. — Нехай так. Справу зроблено? Завтра обмiняємося примiрниками. Поїхали?

— Можу вас зачекати, — запропонував Мамчур. — До банку довезу. У нас кишенькові майстри не водяться, але все ж таки… Та й потiм — вдала оборудка потребує чарки!

— Дякую, — пiдняв обидвi руки Стас. — Сам. Усе решта сам.

— Як знаєте…

Павловська увiйшла практично одразу.

— У вас усе гаразд? Станiславе Iвановичу! Не мовчiть!

— Начебто…

Навiщо воно їм? Вивалювати непомiрну цiну за старий будинок. Тим паче, у якому вже нiчого немає, а вiд схованки лишився тiльки розколупаний фрагмент стiни. Вони що, не знають?

Вiдчуття, що пошив у дурнi iнших, вперто не бажало з'являтися. Натомiсть у голову мiцно засiло побоювання, що, навпаки, у дурнi пошили його. I це не зважаючи на купу грошей, якi не вмiщалися у кишенi операцiйної пiжами.

XXXXIX

— Ну, все, можеш мене привiтати. Я багатий, але бездомний.

— Не зрозумiла, — злякано вимовила Оленка. — Ти продав будинок? Як?! Ти ж…

— Або поспiвчувати, — каламбурив Стас у телефон. — Бездомний, зате багатий. Так що… Можу запропонувати розкiшну п'янку. Розкi-i-iшну! От тiльки чи запропонують менi потiм скромний куточок десь за ширмою?

Уклавшись на улюблений диван дядька Тараса в єдино можливому положеннi, вiн закинув ноги на стiну. Вони без перебiльшення гули. Двi операцiї з наступним тинянням по мiсту. Усi грошi вiн роздiлив на шiсть рiвних частин i поклав у шести рiзних банках, зробивши три вклади у «зеленiй» валютi, а три перевiвши у гривню. Як радив Олег, так менше ймовiрностi влетiти «iз державою».

Довжини власних нiг, простягнутих догори, вистачило якраз до кiнця «пiрамiди мертвих». Найвище у нiй стояла Йосипiвна — оте кривоносе старече обличчя з переламаною фiгурою. Вище залишалися ще живi — «дiвчинка з суницями» i «Маленький Принц». Думки одразу полiзли у непотрiбне русло. Геть. Пiшли нахрiн. Пiзно. Усе скiнчилося. Вiн зробив те, за чим i їхав сюди. Грошi отримав. I далi вже не має значення, що вiдбуватиметься iз цими стiнами, а отже i зображеннями. Тим паче не варто перейматися думками, чи заховане у них ще щось, чи нi. Справдi, основна якiсть хiрурга — умiння вчасно зупинитися. Хто сказав? Байдуже. Iстина, справедлива, як не дивно, i для повсякденного життя.

— Ну а навiщо нам цей ресторан? — стояла на своєму Оленка. — Кудись їхати, потiм повертатись. Приходь. Я зготую краще, нiж у ресторанi. А кортить грошi витратити — купи щось оригiнальне. Випити. Я нiколи текiли не пробувала. Є таке.

— Гидота, — скривився вiн. — Самогонка з мексиканського кактуса замiсть нашого традицiйного буряка. Бе-е… Краще вже вiскi.

— Тодi мартiнi. Це я пила.

— Буде тобi мартiнi, — пообiцяв Стас. — Гаразд, умовила. Прийду, розповiм подробицi. Але загалом… гадаю, гiрше позаду.

— А ти не чергуєш часом?

— Нi, сьогоднi я не…

Цiннi думки завжди надходять несподiвано. Отак як зараз. От тiльки чи була ця думка по-справжньому цiнною?

— Що таке? — не зрозумiла Оленка. — Чому ти замовк?

Думки про викриту схованку у пiдвалi поверталися час вiд часу. Був якийсь елемент сумнiвiв. Iнодi не надто вiрилося, що будинок збираються купити, аби знайти саме це. Пiсля смертi дядька Тараса вiн стояв порожнім не один день. Шукай — не хочу. Та й потiм, якщо хтось зумiв влаштувати таємний кiнотеатр на горищi, отже, можна було й у пiдвалi знайти усе що треба. Нi. Дурницi. Думки про схов у пiдвалi повернулися несподiвано i в зовсiм iншому ракурсi. Стас уявив собi баян. Щось близьке до нього за розмiрами зберiгалося у футлярi замiсть iнструмента. Щось не менше, адже витиснуло заглибини у поролонi, який приставав до стiнок. Лише тепер Стас чiтко усвiдомив, що у знайдену i розколупану ним нiшу баян не влiз би аж нiяк. Навiть пiвбаяна не увiйшло б. Отже, не могла зберiгатися й рiч, яку ховали у футлярi. Цi пазли не спiвпали. Фрагмент загальної картини зiбрано з помилкою. Втiм, яке це тепер має значення?

— Агов! — нагадала про себе Оленка.

— Тут я, тут…

— Не бачу. Знову щось своє думаєш. Не грузися…

— Добре. Обiцяю. До вечора.

— Приїжджай швидше. Я пирiг з суницями зроблю. Ти нiколи не…

Погляд ковзнув догори, де простягнутi ноги у шкарпетках досi торкалися килима.

— Що ти сказала? З чим?!

— З суницями… — розгубилася Оленка. — Ти ж не пробував. Це не просто пирiг. Дуже смачно. I завжди менi вдається. Що з тобою?

— А чому… — у горлi несподiвано пересохло i голос зiрвався. — Чому ти не сказала менi…

— Що?

— Коли я про суницi питав.

— Якi суницi?! Ти не питав нiчого.

— Ти забула.

Як мiг, Стас нагадав їй розмову, у котрiй сам, доведений до краю дурницями з килима, намагався уточнити в Оленки чи нiчого не пов'язує її з суницями. «Не бiльше анiж будь-кого», — заспокоїла вона. I ось… Вiн вирячився на зображення, наступне пiсля «Мурашевички», збагнувши тепер усе. Кiлька червоних «краплинок», якi ще при першому поглядi на килим уявилися суничками, були розташованi на чомусь жовтому. Вони мали б бути у кошику, але оте жовте, що наче тримала перед собою дiвчина, аж нiяк не нагадувало кошик. Пирiг. Ось що нагадувала пляма!

Коли, коли нарештi припиниться це божевiлля?!

— Опиши свiй пирiг, — попросив Стас. — Як вiн виглядає?

— Як i кожен пирiг, чого ти вчепився до тих суниць? — вони там узагалi, якщо подумати, лише для краси. Тiльки зверху, наче краплинки.

«Краплинки»… Перед очима попливло.

— А сам вiн якого кольору?

— Жовтенький. Бiсквiт, на яйцях… А що?

Усе. Пiдступна слабкiсть знову розiйшлася нутрощами. Тепер уже не мало значення, дозволить вiн Оленцi приготувати згадану страву чи нi. Байдуже. Щойно вона сама вiднесла себе до цього фатального списку i тепер вважається «дiвчиною з суницями». Он як. I якщо вiрити страхiтливому витвору на стiнi, ставала передостанньою сходинкою до хлопця iз чупринкою i чарiвною паличкою. До «Маленького Принца». До нього. Спочатку мусить бути вона. Потiм «Маленький Принц». Адже усе, зображене на килимi, справджується.

Коли?

Бажання роздерти просякнутий пилюкою мотлох накрило. Не можна. Нiяк не можна. Он вона, Мурашевичка, яка, здавалося, вигнута неймовiрним чином, з останнiх сил попереджає про це. Хто ж як не вона. Лише тепер вiн зрозумiв значення плями, схожої на ескiмо. Морозиво наче й не її — просто зображене поруч, символiзуючи причину її смертi. Адже позбавив життя її фургон, що розвозив морозиво.

Схилившись до колiн, вiн сховав обличчя у долонi.

На здоровий глузд обом їм належало забиратися звiдси чимшвидше i все забути. Тiльки глузд не бажав бути здоровим. Погляд знову й знову обмацував вивченi на пам'ять вiзерунки, а розум вiдмовлявся вiрити.

Це була маячня чистої води, проте усi «пророцтва» килима поки що справджувалися. Навiть собi важко було пояснити цей стан. Що вже казати про Оленку! Вона не зрозумiє. Не сприйме серйозно. Але злякається. Зателефонувати просто зараз i попросити не виходити з дому i нiкому не вiдчиняти. I що? А як вибухне газ, коли вона готуватиме отой фатальний пирiг? Отже, ще й не вмикати плити. А чим пояснити? Необґрунтованими жахами своєї iстеричної натури? Чим же iще. Розумний сучасний чоловiк, лiкар, хiрург iз життєвим досвiдом i тверезою головою, не схильний до забобонiв… Телефонує i лякає, тому що, бачте, щось примарилося. На вицвiлому килимi. На котрому бiльше не привиджується нiкому й нiчого.

Тiльки як iнакше, якщо намалювалася ця «книга пророцтв» задовго до знайомства з реальними подiями? Якщо усе в нiй вiдповiдає i справджується? Якщо сам вiн не може дозволити собi сидiти склавши руки i чекати, коли втратить жiнку, яка стала надзвичайно дорогою? Втратить назовсiм. То що — «не виходь i не вiдчиняй»? I скiльки так? А як жити? Обом перетворитися на параноїкiв? Хiба це допоможе? Якщо буде потрiбно, поверхом нижче запросто може вибухнути газовий балон. I все. Або впасти у димохiд здохла ворона, перекривши канал для чадного газу.

Нi, так не охоронити нi її, нi себе. Воно однаково станеться, якщо так буде потрiбно долi. I захищатися вiн має не на цьому, останньому рiвнi. Адже це вже не захист — чiпляння за життя. А може шаховий годинник, залишений на прощання покiйним дядьком Тарасом, також мав виконати роль пiдказки? От як i цей килим…

Стандартна шахова партiя постала в уявi. Хтось наприкiнцi отримує мат. Але короля захищає до останнього. Стягує останнi фiгури, панiчно латає дiри в оборонi. Проте це вже нiчого не рятує. Агонiя. Так i в життi, особливо, якщо граєш проти Долi. Коли партiя програна, можна посадити i себе, i «дiвчину з суницями» за сiмома замками, виїхати з нею за сiм морiв — нiчого не дасть, адже ситуацiя вже матова. Дiяти потрiбно було за десять ходiв ранiше. I тодi…

Голова знову починала болiти. Де вони, отi десять ходiв до кiнця, коли партiю ще можна врятувати? Ще є чи вже пiзно? Хто знає. Принаймнi, один принциповий хiд вiн учора зробив, пiдписавши угоду i взявши грошi. Це хiд, безперечно. Сьогоднiшнiй вечiр i приготування пирога iз суницями — це, звiсно, не хiд. Просто несуттєвi речi. А от учора…

— Гаразд, готуй свiй пирiг, — похмуро промовив Стас. — Тiльки… Будь обережною. В усьому. Пам'ятай, що я за тебе переживаю.

Ходи у шахах не повертають. Пересунув фiгуру — кранти. Назад не можна. Учора вiн пересунув. Так пересунув, що фундаментально змiнив позицiї та напрямки. Здавалося, навiть, що у кращий бiк. Втiм, хтозна? Клас шахiста визначається здатнiстю прораховувати якнайбiльше ходiв уперед. I зараз сумнiви щодо свого класу були надзвичайно великі.

L

Зображення у старому дядьковому дзеркалi в масцi та з пiстолетом у руцi виглядало доволi переконливо. Принаймнi для себе. Наскiльки переконливим виявиться воно для Берковича, уявлялося важко. Враження, що складалося про цю людину, пiдказувало — мало б спрацювати. Те, що нiколи у життi займатися подiбним не доводилося, породжувало лише сумнiви.

Беркович знав багато, якщо взагалi не усе, i справляв враження боязкої метушливої людини. На такого можна наїхати. А очевиднi грiхи цього «добродiя» до мiнiмуму зменшували ймовiрнiсть, що той шукатиме захисту у правоохоронцiв. Та все ж. Дивлячись на власне вiдображення, Стас розумiв, що шукає новi пригоди, доклавши учора чимало зусиль, аби вилiзти з них назавжди. I виною його неадекватної поведiнки, так вже виходило, був вiзерунок на килимi, домальований уявою.

Пiзня година. Тридцять п'ять хвилин тому з помешкання Берковича вийшов чоловiк, забравши iз собою ящик з якимось пристроєм. Клiєнт. Майстер працював довго. Схоже, бiльше нiхто не прийде. На другому поверсi свiтиться одне вiконце. Ну, що?

Вулицi Галича у такий час ставали практично безлюдними. Загасла вивiска його приватної майстернi на будинку. Отже, все. Якщо увiйти зараз, нiхто не бачитиме. Вiдтiснити вiд дверей i покласти на пiдлогу. Пiстолет у бiк, адже на ньому не написано, що газовий. Ця паскуда повинна викласти усе. Тим паче, є можливостi зловити його на брехнi. А раптом складеться iнакше? Що, як затиснеться i мовчатиме? Якщо кiнець-кiнцiв Беркович не головний у цiй аферi i за ним дiйсно стоять великi люди, починаючи з Мамчура? Тодi мало не здасться. Так, схема власного захисту на цей випадок була, от тiльки чи спрацює вона?

Ну, що???

Кущi надiйно ховали вiд поодиноких перехожих. Спiтнiла й напружена рука стискала пiстолет.

Уперед чи назад?

Телефон тихенько завiбрував у кишенi. Якого бiса… Оленка? Вiн же просив не дзвонити. Невже так важко слухатись?

Номер виявився чужим. Вiдповiсти? Поруч нiкого. Зовсiм.

— Слухаю…

— Станiславе Iвановичу? — тихий голос одразу здався знайомим.

— Так.

— Менi потрiбно термiново з вами зустрiтися. Не так давно ми з вами мали розмову…

— Хто ви? — так само тихо вимовив Стас, упiзнаючи того, хто свого часу не бажав назватися.

— Беркович…

Здавалося, кущi навколо захиталися, а земля почала пливти з-пiд нiг.

— Хто?!

— Моє прiзвище Беркович, — замолотив той. — Радiотелемайстер, вiдомий у мiстi, може ви чули. Я розумiю, котра година, але менi потрiбно термiново. Я поясню.

— Гаразд, вiдчиняйте дверi, — промовив Стас.

— Нi, не у мене, — продовжував трiскотiти той. — Я не хочу, щоб хтось мiг бачити, розумiєте…

— Нiкого тут немає, — сказав Стас. — Зовсiм нiкого.

— Звiдки ви знаєте?

— Годину спостерiгаю за вашим будинком.

— Навiщо?!

— Поговоримо. Ви ж самi хотiли. Вiдчиняйте. Не бiйтеся.

— Вiдчинено…

Погляд Берковича блукав. По Стасовi, стiнах, дверях… Клацнув замок, i господар нерiшуче показав у напрямку кiмнати.

— Давайте краще нагору, — запропонував Стас.

— Чому? — не зрозумiв Беркович.

— Я тут не хочу. Ведiть догори. Якщо бажаєте говорити.

Знизавши плечима, господар рушив сходами. Вони всiлися у невеличкiй кiмнатi, заставленiй рiзного роду приладами, що очiкували на ремонт.

— Гармидер конкретний, — вибачився той, кого позаочi пiвмiста називали не iнакше як Берко. — Там унизу… я б i каву запропонував. I до кави.

— Давайте краще до справи, — сухо промовив Стас. — Це ж ви колись телефонували увечерi. Не бажали назватися. Я упiзнав.

— Я, пробачте, розумiю вас. Негарно вийшло. Та це вже минуле. — Беркович зiбрався з думками. — Ви… людина у нас нова, так би мовити. Проте я дещо знаю про вас. Тому вислухайте i не перебивайте. Станiславе Iвановичу, ви ж… у нас тимчасово? Я знаю — так. Чи не хотiлося б вам вигiдно продати ваш будинок? Я пiдкреслюю — вигiдно!

Довелося невизначено скривитися, аби рот не почав роззявлятися сам собою. Отакi повороти…

I як це належало розумiти?!

Перше враження вiд почутого справляло, що називається, мiшком по головi. «Чи не тобi я продав його учора?» — хотiлося спитати цього дiяча. А наступне… Вiдчуття, що цю комбiнацiю потрiбно розiгрувати напевно, охопило з головою. Комбiнацiя, вiд якої справдi залежить подальша позицiя на дошцi. I можливо, життя дiвчини з суницями.

Бiсова душа… Що це все означає?!

— Приємно, що ви про мене чули, — швидко вiдповiв Стас. — Але гадаю, менi про вас вiдомо значно бiльше. Слухаю вашi конкретнi пропозицiї.

Розгубленiсть Берковича дедалi зростала.

— Конкретнi… Хай будуть конкретнi. Я хочу запропонувати вам гарну цiну. Цiну бiльш нiж пристойну. Таку, якої не дасть нiхто. Не побоюся навiть сказати — захмарну.

— Родiть вже нарештi, — пiдштовхнув Стас.

— Двiстi тисяч, — озираючись, вимовив Беркович. I ще тихiше додав: — Євро.

Нiколи не будучи високої думки про власнi артистичнi таланти, Стас злякався. Якось в одну мить. Вiдбувалося щось незрозумiле. I зараз йому просто не вистачить здiбностей переграти цього єврея i тих, хто стоїть десь за ним. Проте момент був такий, що не iти ва-банк мiг дозволити собi лише повний лох. Той, кому вiн уже продав учора «дiм з привидами» за п'ятдесят п'ять, сьогоднi пропонував двiстi, причому в iншiй валютi.

— Пристойна цiна, — не скидаючи маски повної байдужостi, так само швидко вiдповiв Стас. — А вам вiдомо, шановний пане Беркович, що продавати будинок я не маю юридичного права? Ви ж кажете, що усе про мене знаєте.

— Зараз не маєте! — поступово опановуючи себе, пiдняв догори палець господар. — Але матимете згодом. Тому грошi ви можете отримати вже. Практично зараз. А вiддасте будинок потiм. Менi не квапно. Просто не хотiлося б, щоб хтось хапнув з-пiд носа. Ну i, звiсно, деякi документи доведеться скласти, аби перестрахуватися.

— Леонiде Семеновичу, вас же так звати? — намагаючись зберiгати упевненiсть, Стас вiдкинувся на спинку старого крiсла, — судячи з запропонованої цiни, мiй будинок вам надзвичайно потрiбний.

— Надзвичайно, — молебно склав руки Беркович. — Навiть не уявляєте як. Розширятися хочу давно. Ви ж бачите, у яких умовах працюю. А можливiсть є. Ваш будинок для цього з усiх бокiв найкращий варiант. Такий техноцентр зроблю — вам i не снилося. Та ж i ви самi, гадаю, зондували попередньо це питання — цiна захмарна. Бiльше нiхто…

Цифра i справдi викликала помутнiння розуму, заважаючи зосередитися. На додачу прикрi думки заповзали з уiх бокiв i позбутися їх миттєво було ой як важко!

— Отже, ви не заперечуєте, що будинок вам надзвичайно потрiбен, — повторив Стас. — Оскiльки пропонуєте цiну втричi бiльшу вiд реальної…

— Як на аукцiонi, — продовжував посміхатися Беркович. — Шарахнути одразу, щоб обрубати усiх конкурентiв…

«Так от, шановний Леонiде Семеновичу… Запам'ятайте. Вам не бачити цього будинку, як власних вух. Ви не матимете того, що вам настiльки потрiбно, якщо… — тут здалося б витримати паузу, бачачи як блiдне господар, — якщо скажете менi ще хоч одне слово неправди. Зрозумiли? Одне тiльки слово. А у мене є можливiсть ловити вас на брехнi. Я вже казав, що знаю про вас досить багато. Про вашi неблаговиднi справи».

Усе це вже готове було злетiти з його язика, але…

Грошi роблять з людьми страшнi речi. Стас не мiг заручитися, що повнiстю залежний вiд «жовтого диявола», i все ж. Йому не пропонували зараз продати друзiв, кохану, чи Батькiвщину. Просто один хитрий єврей, а, можливо, i тi, хто стояли за ним, вочевидь, збиралися лоханутися. Ще й як! Нi багато нi мало — на двiстi «штук» євро!

У головi помутилося настiльки, що потрiбнi слова так i не злетiли. А може лоханутися збирається якраз вiн сам? Ну не можуть же геть усi бути дурнiшими?! Проте «жовтий диявол», мiцно схопивши за руку, потяг за собою. А ноги переставлялися несамохiть, не розбираючи шляху.

— Я слухаю, слухаю. Дуже уважно, — з останнiх сил намагаючись придушити пiдступну мiмiку, промовив Стас.

— Тож ви схильнi погодитися? — наче ще не вiрячи, перепитав Беркович.

— Мене цiкавлять конкретнi механiзми, — Стас нахилився до нього, зазираючи у вiчi. — Я вас дурити не збираюся. Тому хотiв би почути про конкретнi механiзми, якi ви пропонуєте, щоб самому не пошитися в дурнi.

— О! Звичайно! — розцвiв Беркович. — Це насамперед. Раненько їдемо до банку. До Франкiвська або iще куди — у мiстi свiтитися не варто. Навiщо зайвi розмови? Нотарiус уже має пiдготовлений пакет документiв i їде з нами. Усю операцiю проводимо у банкiвському офiсi. Грошi одразу проходять через вiдповiдну технiку для перевiрки якостi купюр. Ви забираєте їх i ставите свiй пiдпис. Усе! А грошi одразу перекидаєте на свiй рахунок. Як би не хотiли ми, вас тут нiяк не надурити.

— Гiдний проект, — похвалив Стас. — А що за документ?

— А документ, — пояснив Беркович, — свiдчитиме про те, що ви за неповний рiк, коли вступите, так би мовити, i матимете право… просто вiддаєте будинок менi. Адже грошi отримали наперед. Тут швидше менi потрiбно боятися — грошики-то вже у вас, а менi ще хвилюватися й хвилюватися.

— У вас палять? — запитав Стас.

— Для вас… заборон немає.

Це вже було зайве, але грошi роблять з людиною казна-що.

— А готiвку ви також вiзьмете у цьому ж банку? — поцiкавився Стас.

— Яка рiзниця? — не зрозумiв Беркович. — Грошi справжнi. Надiйнi люди привезуть. А у банку лише перевірите їх на детекторі. Ну що?

– Є нюанси, — зауважив Стас. — По-перше. Я не претендую на перевiрку валюти у банку. По-друге, не хочу туди її класти. I по-третє, не маю бажання чекати до завтра. Що ви скажете на це?

Рот Берковича роззявився i, здавалося, не збирався закриватися.

— Е… не сподiвався загалом на такi повороти. Ну, ви рiзкий мужик. Хмм… Одну секунду.

— Переговори ведiть при менi, — попросив Стас, бо пiду.

Повагавшись секунду, Беркович набрав нотарiуса i ще когось. Усi на здивування Стаса були тут, у Галичi i, вочевидь, готовi були до його позитивної вiдповiдi. Ще б…

Усе навколо вдруге полетiло зi скаженою швидкiстю. Беркович навiдрiз вiдмовився приймати компанiю у себе вдома, тому, скориставшись темрявою, вони вийшли на вулицю i перейшли до «будинку з привидами». Хвилиною пiзнiше завелася «дев'яносто дев'ята» i звичним маршрутом заїхала на територiю лiкарнi, зупинившись пiд лiхтарем, що освiтлював корпус. Обидва перелiзли на заднє сидiння i лише тодi Стас дозволив телефонувати.

Довжелезний «Фольксваген» пiд'їхав також з головного заїзду i став напiвоберта, як i вимагав Стас. Двоє чоловiкiв, один з яких тримав у руцi кейс, наблизилися до машини.

— Мушу попередити, я озброєний, — голосно промовив Стас. — Тож без жартiв, я прошу.

— Iгор, нотарiус, — вiдрекомендувався один, займаючи мiсце за кермом. — Станiславе Iвановичу, ми спокiйнi i солiднi люди. Усе буде гаразд. Не гаятимемо часу. Прошу, чорновик угоди.

Ще не вiрячи очам, Стас переглянув документ. Досi вдавалося грати без помилок. I звiдки взялося побоювання, що мат повиннi ставити йому?! Ну, якщо так, то з Богом…

— Угоду потрiбно дещо змiнити, — безапеляцiйно заявив Стас. — Навiть не саму угоду, а деякi формулювання. Дайте ручку, я напишу свiй варіант. А ви оцiните.

— А що вам не подобається? — не зрозумiв нотарiус.

— Менi не подобається ваша цифра, — чiтко вимовив Стас. — Точнiше кажучи, у кишенi подобається, а на паперi нi. Я погоджуюся на вашу цiну, але в угодi цифра повинна бути iнша. П'ятдесят п'ять тисяч американських доларiв.

— Навiщо? — в один голос перепитали обидва.

— Я ж не питаю, навiщо вам будинок, — дивлячись Берковичу в очi, вiдповiв Стас. — Байку про техноцентр залишiть для онукiв, якi успадковуватимуть вашу справу. Менi однаково. Але це моя умова. Якщо ви не згiднi, немає про що говорити.

Вони перезирнулися з нотарiусом i той знизав плечима:

— Взагалi-то не бачу жодних проблем. Ми досягаємо згоди за вартiсть, на яку розраховували. Можна писати.

Кожне слово, кожну кому тiєї, Мамчурової угоди вiн знав напам'ять. Тим паче фразу, яку вигадав сам. Вiдклавши ручку, Стас простяг документ нотарiусу.

— Та це практично те саме. Ну, хiба що ви додаєте пункт, який нiбито захищає вас вiд зазiхань на ваше життя.

— По-вашому це не суттєво? — єхидно запитав Стас. — Ви ж захистили своє.

— Нехай буде. — Нотарiус перечитав знову, а слiдом за ним i Беркович. — Ви наполягаєте на цьому остаточному варiантi?

— Так.

— Ми його приймаємо.

Здалося, що пiдвiска машини хитається. Абзац. Це був повний абзац!!!

Нотарiус вiдкрив маленький ноутбук i швидко почав друкувати. Тiльки обернувся назад, промовивши:

— Можете рахувати грошi. Там є що. Потiм зайве чекатимемо.

Другий, той, що сидiв попереду, мовчки простяг пачку через плече. П'ятисотеннi купюри. Євро. I знову банкiвська запаковка. Судячи зi штампу, Франкiвськ, Укрсиббанк. Пальцi одразу перестали слухатися. Беркович мовчки дивився зi свого кута.

— Допоможiть, швидше ж буде! — викрутився Стас, услiпу роздiливши пачку надвоє.

— А… ви потiм…

— Не скажу! — вигукнув Стас. — Якщо вважаєте, що наїстеся, привласнивши двi-три п'ятсотки, я не маю нiчого проти.

Усi натягнуто посмiхнулися. Купюри були зовсiм новенькi i за усiма ознаками виглядали як справжнi. Пачка мiстила рiвно п'ятдесят тисяч. Вони взялися до другої, так само переданої через плече. Портативний принтер загудiв, ковтаючи синюватий папiр з водяними знаками нотарiальної контори. Ейфоричнi вiдчуття надто рано почали влазити не те що у голову, а в усе тiло. Рано! Геть!!!

Що сказав би Великий Комбiнатор на це все?

Купюри, поскладанi будь-як, розперли широкi кишенi його просторих штанiв.

— Нехай вийде той, хто привiз грошi. Вiн бiльше тут не потрiбний.

Чоловiки перезирнулися, i вiн, клацнувши дверима, усiвся у «Фольксвагенi». А йому простягли усi три примiрники угоди. Все грало. Пiдмахнувши примiрники i залишивши у себе один, Стас побажав щасливої дороги. Звучало це без перебiльшення щиро.

— Ну, а ми живемо поруч, тож побачимось ще не раз, — посмiхнувся Беркович.

— Можете не сумнiватися, — завiрив його Стас, проводжаючи очима «Фольксваген».

Так, тепер швидко. Пересiвши за кермо, вiн вирулив через заднiй виїзд. I зразу на вулицю. Усе тихо. «Дев'яносто дев'ята», увiмкнувши форсаж, понеслася вуличками на протилежний кiнець мiста. Туди, де чекав пирiг iз суницями.

LI

— Якби ти знав, як оце все мене лякає, — сказала Оленка, дивлячись у його червонi невиспанi очi. — От як ти поїдеш?

День розпочався, i машини, мов навiженi снували вулицями, якi ставали все бiльш людними.

— Скiльки там до того Франкiвська… — вiдмахнувся Стас. — Усе буде гаразд. Ще ривочок — i все. Останнiй. Ти, головне, сиди на роботi i нiкуди. Розумiєш — нiкуди. Взагалi. Навiть на обiд. До шостої я приїду.

— I тепер що, отак постiйно? I воно того варто?!

— Нi, не постiйно, — вiн погладив її по руцi. — Не нервуйся. Кiлька важких днiв. Можливо. Далi усе буде iнакше. Поможи менi.

— Як?! Ти навiть не береш iз собою! Я б могла вiдпроситися!

— Нi. Поможи iншим чином. Зроби так, щоб з тобою нiчого не сталося.

— А що повинно зi мною трапитись?

— Нiчого. Якщо сидiтимеш на своєму мiсцi i слухатимешся мене. Оце i є зараз найсуттєвiша допомога. Домовились?

Вона пообiцяла. I зникла у будівлі мiської ради, там, де цiлий день товчеться купа народу i усi на виду одне в одного. Там не повинно нiчого статися.

Машина рушила у напрямку Франкiвська. Вiд кави, випитої пiсля безсонної ночi, крутилося у головi. Без сумнiвiв — саме вiд кави, адже ейфорiя минула. Натомiсть ставало дедалi тривожнiше. Все- таки вiн не Остап Бендер. I подiбнi афери швидше за все не зiйдуть з рук отак просто. Але це ж треба…

Те, що вiдбулося, досi не вкладалося у головi. Звiдки у Берковича такi грошi? Чому йому так i не дали пiдписати угоду, оформлену у кабiнетi Павловської? Ну, не платив би вiн таку грошву за те, що й так вже зроблено! Що станеться, коли нарештi усе з'ясується?

А що має статися? Формально Стас нiкого не обдурив. Формально. Вiн має право розпоряджатися своїм майном як бажає. От i розпорядився. А разом з тим не порушив зобов'язань, накладених на нього першою угодою. Нiяк не порушив! Подiбна угода могла дублюватися ще безлiч разiв у iнших нотарiусiв i це не вважалося порушенням закону. Хто ж винен, що знайшлися лохи, готовi платити дурнi грошi за одне й те саме.

I лише той факт, що одним з «лохiв» виявився районний прокурор, непокоїв, навiть за умови, коли усi грошi опиняться на його, Стасових рахунках. З iншим тумаком справи також не виглядали райдужно, адже про те, хто ще стоїть за Берковичем, можна було тiльки уявляти. Рано чи пiзно Берковичу дадуть пiдписати першу угоду, складену Шевчиком, i тодi… Що тодi, залишалося тiльки гадати.

Намагаючись бути максимально обережним, Стас почав реалізовувати свій план. Уважно спостерiгаючи у дзеркало заднього огляду, вiн обирав банк, сидiв якийсь час у машинi на парковцi перед входом, а потiм швидко заходив. Двадцять тисяч євро, наполовину переведенi у гривнi, швидко опинялися на його рахунку, а картка у кишенi, i машина вiд'їжджала у пошуку нового банку, благо, їх тепер вистачало. Усе робилося елементарно. Євро були справжнi. Навiть у головi припинило гудiти i вiдлягло усерединi. До того ж, Оленка вiдповiдала на кожен його дзвiнок i голос її щоразу ставав упевненiшим.

Та вiдчуття, що має щось статися, не полишало. Воно товклося десь на задвiрках свiдомостi, щоразу нагадуючи про себе. Коли?

Ось.

Ось коли, нарештi. Дзвонив Шевчик. Чого ж так пiзно?

— Слухаю, — холонучи усерединi, вiдповiв Стас.

— Де ви, Станiславе Iвановичу?

— Зараз узагалi не у мiстi. А що?

— Як що? — не зрозумiв Шевчик. — Справу треба завершити.

— I що вiд мене вимагається?

— Як, що?! — продовжував дивуватися Шевчик. — Отримати свiй остаточно оформлений примiрник i вiддати менi той, що у вас. Де ще немає пiдпису Берковича.

— А на тих двох, iнших, ви хочете сказати, вiн уже є? — дурнувато запитав Стас.

— А навiщо б я вам дзвонив? Схоже, ви цiлу нiч працювали й не виспалися.

У голосi нотарiуса не вiдчулося єхидства. Оце так повороти. З'їхавши до бордюра, «дев'яносто дев'ята» зупинилася. Оце так несподiванки! Очiкував чого завгодно, але не цього. Виходило, що сьогоднi зранку, а, можливо, навiть ще учора Беркович пiдписав ще одну iдентичну угоду, яка коштувала окремi грошi. Щоправда, коштувала не йому, прокуроровi. Мозок вiдмовлявся це розумiти. Вкотре за останнi днi здалося, що усi довкола iдiоти i лише вiн один мудрий. Але ж так не буває! Швидше, навпаки, просто деяких речей ще не вдалося з'ясувати.

Проте одне було очевидним. Беркович був пiдставною особою у Мамчура. А враховуючи, що пiдписуючи сьогоднi складену у кабiнетi Павловської угоду, промовчав, цей хитрун вiв якусь подвiйну гру. I беручи до уваги, що за другу угоду була викладена значно бiльша сума, легко припустити, що з iншого боку за ним стоїть хтось значно авторитетнiший, нiж районний прокурор.

Сам же Беркович наче у воду канув. А мiг би, мiж iншим, зателефонувати i спитати: «Що за жарти?» Отже, знає й без нього. Тож не дзвонить, не питає.

Жити ставало дедалi цiкавiше. I перспектива вiдкривалася недвозначна. Цiлком iмовiрно, зараз усе заглохне. А за неповний рiк на його будинок претендуватимуть двi сторони. Одна, що виклала наперед п'ятдесят п'ять «штук» зеленi, i друга — та, що двiстi у європейськiй валютi. От лише коли буде остаточно встановлюватися, хто кого пошив у дурнi.

О, мама-мiя… Почуватися у шкiрi афериста було настiльки незвично! На життя зароблялося значно легше, анiж скальпелем, але й головний бiль не порiвняти з тим, який виникає завдяки старанням чиновникiв вiд медицини. Усе це мало розпочатися за неповний рiк, а голова болiла вже. Схоже, останню i вирiшальну партiю доведеться грати з Берковичем. Не дарма той мовчки пiдписав обидва документи. I тепер у вiдповiдальний момент спробує перевести стрiлки на Стаса, котрому не залишиться iншого виходу як тiльки переводити їх на Берковича.

Як це виглядатиме? Ну, звiсно, схема у загальних рисах уявлялася. Ви прийшли за будинком? А хто ви такi? Не знаю вас. Будинок проданий Берковичу. Ось угода. Ось ще одна, якщо тiєї не достатньо. Грошi я вже отримав, тож забирай, Берку, хату i роби з нею що хочеш. Твоя справа.

У схемi виходило гладко. Розбирати потiм на шматки за нею логiчно мали Берковича. А реально? Що, як справдi знайдуться люди, здатнi приставити ніж до горла або пiстолет до голови i запитати: «найрозумнiший?». Вiд подiбних думок пропадало всiляке натхнення.

Тому й засидiвся перед офiсом Промiнвестбанку зайвих десять хвилин. Гаразд. Чорнi думки набiк. Геть. Що там навколо? Уся обережнiсть тепер видавалась зайвою. Грошей поменшало удвiчi. Якби хто пас, дiяв би швидше. Давно б «засвiтився». Однак зайвих п'ять хвилин не рятують. Усе навколо знову оглянув. Жодних пiдозрiлих машин або людей. Та нi, вiд самого ранку вже мали б примелькатися, якби дiйсно…

Очi уважно, але байдуже ковзнули по цiй машинi, проте повернулися до неї знову. Вона стояла далеко, аж бiля якогось магазинчика, наполовину затулена здоровезним джипом. Очi прикипiли до авто. Секунду…

Завiвши «дев'яносто дев'яту», Стас переїхав на протилежний бiк великого паркувального майданчика. Нiколи б не подумав, що у ситуацiї, коли у кишенi лежать сто штук євро, що впали практично з неба, можна думати ще про щось, крiм куди їх надiйно прилаштувати. Парадокс, але сталося саме так. Забувши усе на свiтi, опустивши до половини вiкно, Стас розглядав невеличкий фургон iз яскравою рекламою йогуртiв. «Молочна країна». Напис iшов через усю буду по дiагоналi. Як з одного так i протилежного бокiв. Так само, як i на iншому, баченому не так давно — «Морозиво». Та й марка машини, схоже, була тiєю ж.

Фургон стояв, i до нього нiхто не пiдходив. А колiр? Оленка не пам'ятала. Та й вiн також. Усе, що запам'яталося, — отой напис. Хто ж не любить морозива? А решта? Захисна дуга на радiаторi. «Кенгурятник». На мiсцi.

Отакої…

Дуже схожа машина. З першого погляду — та сама. I байдуже, що там зображено на будi. Якщо змiнити напис…

— Сонце, у тебе все гаразд?

— А ти скоро? Коли повернешся?

— Скоро. Послухай мене. I постарайся згадати. На тому фургонi, що ми бачили, було зображене морозиво? Чи нi?

— А як же… — не зрозумiла Оленка. — А ми хiба не з морозивом вже тиждень шукаємо?

— Ще раз, уважно, — попросив Стас. — Ми шукали тому, що там було написано «морозиво». Це я i сам пам'ятаю. А от на розмальованiй будi зображення морозива, хоч одне ти бачила? Чи нi?

— Не пам'ятаю, — замислившись надовго, вiдповiла дiвчина. — Так, щоб точно бачила малюнок морозива, згадати не можу. Але, напевно, був! Раз написано… Хоча, хтозна. Згадай, вiн узагалi морозива не мав.

Оце так штука! Як можна таке забути! Йогурт! Бажаючи позбутися його, водiй витяг iз буди та тицьнув йогурт у стаканчику. Вiн взагалi розвозив йогурти, використовуючи «морозиво» лише як камуфляж! Ось доказ!

«Морозиво…» Якщо зробити отаку гiгантську синю наклейку з полiетилену, а потiм зняти. Пiсля того, як жiнку збив. I нехай у разi чого до посинiння шукають машину з морозивом…

Вiн надiйшов якраз у ту хвилину, коли бiлий бус почав розвертатися по центру майданчика, i роздивитися водiя нiяк не вдавалося. Клацнули дверцята, фургон уже вирулював. Зцiпивши зуби, Стас прокрутив ключ i увiмкнув передачу. А так здавалося, що нiчого не може примусити його забути про величезну купу грошей у кишенях!

«Молочна країна» виїхала на свiтлофор i рушила налiво. Стас крутив кермо i тиснув на газ з єдиним бажанням — не втратити переслiдуваного. Тiльки б не загубити. I водночас не хотiлося б потрапити йому на очi. Хоча… Та нi, навряд чи таке можливо. Фургон повернув до базарної площi i зупинився, не доїжджаючи. А «дев'яносто дев'ята» так i застигла у поворотi на площу. Тiльки б нiхто ззаду не пiдпер!

Дверцята вiдчинилися, i водiй у затертiй шкiрянцi вилiз на брукiвку. У Стаса перехопило подих. Просто перед ним стояв Iгор Каширов. На обох! Стояв мiцно i шукав щось у кишенi. Потiм заклацнув дверцята i рушив углиб площi. Що ж це таке?! Голова струснулася автоматично. Як?! Це не була просто схожа людина. I навiть дуже схожа. Це таки був Iгор Каширов!

Ноги не гнулися, коли, озираючись на усi боки, Стас пiдiйшов до фургона. Рука ковзнула по захиснiй дузi. Та сама. А обходячи буду, вiн помiтив i те, що було зараз найцiннiшим. По боковiй розмальованiй гладенькiй поверхнi вiтер куйовдив маленький шматочок плівки. Стас потяг його. Вiдчулося, як целофан дуже неохоче вiдстає вiд поверхнi буди — «липучка» була добротна. Настiльки добротна, що вiддиралася шматками. Шматок, що дiстався Стасовi, був бiлий, тому й залишився непомiченим, коли водiй замiтав слiди злочину. I все ж таки по краю клаптика щось синiло. Напевно, якраз межа бiлого i синього у якiйсь iз букв напису. I нижче, на тому ж самому боцi очi вишукали ще один, значно менший. Стас провiв рукою по будi. Схоже, машину давно не мили i пилюка вiдбилася на долонi сiрим нальотом. Звичайна дорожня пилюка. А от там, де пройшлася його рука… Яскраво фарбована поверхня очистилася, але не повнiстю. Залишалися окремi нашарування, якi сидiли доволi мiцно.

Стас зрозумiв. Наклеєну свого часу плівку з написом «Морозиво» вiддерли, але окремi слiди липучки залишилися на поверхнi буди. Клеїли вочевидь на свiжовимиту поверхню, а як же iнакше? I тому потiм слiди прозорого клею пiсля вiддирання «Морозива» залишилися непомiтними. Та варто проїхатися у такому станi машиною навiть чистою дорогою, пилюка осяде на кузов. А там, де залишок клею, ще й мiцно вчепиться, потiм спробуй стерти. Стас пошкрябав нiгтем. Ось так вiддиралося.

Облишивши фургон, вiн сiв у машину i переїхав на протилежний кiнець площi. Що робити?

Що?

Долонi миттєво спiтнiли, думки розбiгалися. Як вчинити правильно? Яке рiшення у цiй ситуацiї безпомилкове? Записати одразу ж номер машини, щоб не забути. Так. А далi? Скiльки часу вiн базаруватиме? Викликати «сто два», повiдомити, що бачить машину, яка свого часу збила людину i зникла з мiсця злочину. Звiсно, приїдуть одразу. А що тодi? Подивляться його документи, вислухають Стаса. Почнуть перевiряти наданi ним докази. А докази наче вилами по водi. Ну, слiди клею i плівки на будi. I що? Ну, свiдчення кiлькох пiдлiткiв, що бачили машину з морозивом, на марку i номер якої не звернули уваги. Ну, ще факт, що iнвалiд-спінальник з першою групою розгулює мiстом. I що? Зняти групу — це справа медикiв. Те, що на основi Стасових свiдчень його не вiзьмуть пiд варту — стопудово. Вiдбиткiв його шин на вулицi Народичiвськiй вже немає, як i слiдiв тiла Мурашевички на «кенгурятнику». Що далi?

Нiчого. Тiльки самому «засвiтитися». Знатиме цей хрiн, хто у курсi його дiянь. Зайвi проблеми на голову.

Водiй пiдiйшов до машини, вiдчинив дверцята i швидко рушив, не залишаючи часу на роздуми. Рука потяглася до ключiв. Куди?

«Куди?!» Це мав би запитати здоровий глузд. Або внутрiшнiй голос. Та вони останнiм часом працювали з суттєвими перебоями. д iз мiста. Бiсова душа… Ну невже вiн їде просто до Коломиї?! I що, приїде зараз, ляже у лiжко i лежатиме?

Вiдставши, Стас тримав напрямок. От тепер — не попастися. I геть усi думки. Думати потiм. Зараз мало значення лише одне — мiсце перебування фургона. Адже мiсце перебування водiя давно вiдоме.

Та схоже, до Коломиї вiн не збирався, принаймнi, зараз. Не проїхавши й десяти кiлометрiв, фургон з'їхав у напрямку села, що стояло осторонь вiд траси. I жодної машини на кривiй вузенькiй дорозi. Їхати за ним — означало потрапити на очi. Вiдпустити — ризик втратити. Стас пригальмував. Принаймнi, варто триматися якнайдалi. Село розташувалося у глухому кутi. Куди йому подiтися? Зараз зупиниться, вийде з машини i тодi, прогнавши вуличками, Стас його бачитиме. А як заїде у двiр або ж зразу до гаражу? Крутячи головою на усi боки, Стас заїжджав у село.

Ось, де ти… Машина стояла так, що не помiтити було важко. На територiї покинутої ферми збереглася естакада, на неї i заїхав фургон «Молочної країни». Огорожу навколо давно розікрали i її роль виконували кущi та бур'яни. Обережно пiдкравшись, Стас побачив ноги пiд естакадою. Iнвалiд першої групи Iгор Каширов оглядав днище. Постукавши чимось, вiн легко вискочив нагору i всiвся у кабiнi. Машина обережно з'їхала на траву. Вiдкривши капот i недбало кинувши дверцята, вiн узяв пластмасове вiдро i рушив через кущi. Вочевидь, по воду.

Намагаючись не слухати калатань власного серця, Стас пiдкрався до машини з iншого боку. Дверцята розчиненi. Тепер лише не грюкнути. Вiдчинивши їх буквально по мiлiметру, детектив-аматор зазирнув до кабiни. Серце гупало так, що отой стороннiй звук з-за спини аж нiяк не мав долинути до вух. Але вiн таки долинув. Якимось дивом. I обертаючись, Стас бачив важку дерев'яну биту, спрямовану йому у голову. Вiдсахнувшись, автоматично Стас потяг за собою i дверцята, за якi тримався рукою. Удар струснув машину, i уламки скла посипались на обличчя. А здоровезне мурло у спортивнiй куртцi вже пiдносило важку зброю удруге. Вiдпихнувшись вiд фургона, Стас щосили штовхнув його ногою у живiт. Саме тiєї митi, коли бита була у найвищiй точцi, вiн позадкував i зброя окреслила невдалу траєкторiю, поцiливши чолов'язi у гомiлку.

— А-а! — його короткий крик i розгубленiсть в очах не залишали вибору для подальших дiй.

Пiдскочивши, Стас рвучко вдарив дебелого у щелепу, вкладаючись в удар повнiстю. Вага суперника була надмiрною, проте удар дуже вдалим. Голова смикнулася в обертальному русi, i погляд «поплив». Ще один, протилежний — i здоровило вляглося б на траву, принаймнi, на яку хвилину.

Та з iншого боку буди вже вискакував той, хто за усiма розкладами i без грамотно нанесеного удару мав би знаходитися у горизонтальному положеннi. У руцi нiж. Зчепитися з ним означало як мiнiмум подарувати цю хвилину здоровилу у куртцi, пiдписавши таким чином собі смертельний вирок.

Оті три кроки, що роздiляли їх, i дозволили Стасовi шугонути пiд днище. Та височенький з вигляду фургон виявився занадто приземкуватим, щоб, лежачи на животi, викрутити руку i таки дiстати з- пiд пахви пiстолет.

— От, с-сука… Н-на!

Щось довбануло по машинi поруч iз ногою. Та що ж iще — бита! А другий удар таки поцiлив у гомiлку. Загарчавши вiд болю i натуги, Стас перекрутився, роздерши куртку об щось металеве, i схопив рукiв'я.

— Вiдiйди! — кричав Каширов. — Вiдiйди, придурку!

Машину гойднуло, вочевидь, водiй сiв за кермо. Його збиралися розчавити колесами! Схопившись руками за ще гарячий глушник, у вiдчаї Стас намагався прослизнути дозаду, де здавалося вище, але щось не пускало. Завiвся мотор.

Зараз кiнець…

— С-сука-а!!! Тягну, не їдь!

Слiпа лють зiграла з цим виродком поганий жарт. Якби вiн послухався Каширова, за мить усе було б скiнчено. Проте щелепа болiла, а у головi ще гуло, заважаючи тверезо кумекати i стимулюючи цiлком законне всепоглинаюче бажання. Вiн хотiв довершити справу сам. Власними руками. Стаса швидко потягло назовнi ногами уперед, i здоров'як, що тримав-таки ту саму биту в iншiй руцi, отримав пострiл у груди. Одразу ж вiдпустив штани Стаса, i два наступнi пострiли вийшли прицiльними. Схопившись за обличчя, вiн перекинувся навзнаки. А Стас очi-в-очi зустрiвся з Кашировим, який, знову-таки немов у кадрi-повторi, вискакував з-за буди iз ножем у руках, щоправда, з iншого боку. Якщо ж бути точним, то вiн уже не вискакував, а почувши пострiли, навпаки, зупинився.

Пiзно! Стасовi бракнуло однiєї митi. Газовий заряд вдарив у буду. Навперейми до кабiни! Немає. За спиною Каширова лише трiскотiли кущi, адже пiстолет — це серйозно.

Iнша туша лежала, пiдкуливши ноги до живота i харчала у долонi. Бита валялася поруч. Не стримавшись, Стас зацiдив ногою скiльки було сили, з розгону у цю тушу. Руки тремтiли.

Таки залiзши до кабiни, вiн вiдчинив бардачок. Лише шляховий лист, путiвка. Фiрма «Молочна країна», водiй Коваленко Вiктор Петрович мав розвозити йогурти. Дата сьогоднiшня. Це що ж, вiн — Коваленко? Зазирнувши пiд сонцезахиснi щитки i не знайшовши нiчого, без вагань забравши ключi й путiвку, Стас побiг до своєї машини. А де власнi? Цього лише бракувало!

Ключi були на мiсцi. А це що?! О Господи… Повнi кишенi грошей. Напевно, у головi його вiдбулися серйознi зсуви, якщо з оцим багажем щойно уперто пхав її туди, де можна було двiчi загинути. А не бiс iз ним усiм?! Мурашевичкою, будинком i так далi… Коли скiнчиться власна дурiсть? Найцiннiша риса хiрурга… То де ж вона нахрiн подiлася?!

Перед виїздом на трасу «дев'яносто дев'ята» зупинилася лише раз. Документи — на мiсцi. Грошi усi. У пiстолет нову обойму. Що не кажи, а таки зброя. Все. Назад, на Франкiвськ. Все решта до одного банку.

А тодi знову-таки все решта — до «одного мiсця». Вистачить. От тепер вже без сумніву.

LII

Але чи справдi вистачить, вочевидь, вирiшував не вiн. Хтось iнший. Можливо, навiть згори. Щойно заїхавши на вулицi, машина зупинилася i Стас глянув на годинник, дивуючись власним думкам, бо ж слiд було думати про час, що залишився, аби встигнути покласти на рахунок сто тисяч євро. Проте думалось про iнше. Скiльки часу займе дорога вiд Франкiвська до Коломиї? Годину, не менше. А якщо ще повернутися до фургона без ключiв, оговтатися, привести до тями спiльника… Явно бiльше.

Вишпортавши телефон, Стас набрав коломийську лiкарку.

— Iрино Iванiвно, пробачте за клопiт. Ковач турбує, пам'ятаєте…

— Ще б… Обласна шефиня менi дзвонила. Розповiдала. Я так розумiю, рейвах здiйняли ви. Обурена була — страх. Так менi вичитувала, нiби це я винна.

— Менi прикро, — зiтхнув Стас. — Але… розумiю, ви скажете, що це паранойя…

— Скажу! — вигукнула вона. — Нi, якби людина з вулицi — iнша справа. А ви, лікар, не хочете розумiти елементарних речей!

— Я хочу, — казав Стас, — але не можу. Щойно ваш Каширов ледве не вiдправив мене на той свiт.

— Ви жартуєте? — у неї вiдняло мову. — Нi, ви знущаєтеся з мене.

— Аж нiяк, — стримуючи лють, заперечив Стас. — А якщо це був не вiн, то абсолютний двiйник або брат-близнюк.

— Абсолютних двiйникiв не буває, а братiв у нього немає, — швидко вiдповiла лiкарка. — Чого ви вiд мене хочете?

— Iрино Iванiвно, — ледве перевiв подих Стас, — дорогенька… Я бiльше в життi вас не потурбую, присягаюся… Вiдвiдайте вашого хворого просто зараз. Йому ж це не зашкодить. А дiставатися туди вiд сили десять хвилин. Я прошу. Не те що прошу — благаю.

— Гаразд, — швидко вiдповiла вона.

Банк «Аваль» Олег характеризував як один з найнадiйнiших, Тому решта суми за браком часу мала осiсти там. I поки перевiряли його документи та готували усе необхiдне, дурнi думки у головi продовжували свою справу, а руки розгортали дорожнiй листок, поцуплений iз фургона. Той, хто не по днях, а по годинах швидко i вправно опановував детективну справу, вже добре розумiв, що з найменшої дурнички зачiпок може знайтися багато. Сама ж справа була наче наркотик — затягувала умить, а от щоб кинути…

Однокурсник Василь працював у Франкiвському управлiннi охорони здоров'я. Саме вiн i допомiг не так давно Стасовi влаштуватися у Галичi. I зараз Стас з нетерпiнням набирав його номер.

— Слухаю, Станiславе! Ну як влаштувався? Я чув, ти вже й «нагудiти» добряче встиг!

— Привiт. Багато що встиг.

— А як з тiєю загиблою, утряслося?

— Цiлком. Якби не ваш нейрохiрург, мiзки якого ще у нормальному режимi працюють…

— Ну, годi. Зараз на нашого брата почнеш наїжджати. Чого дзвониш?

— Прохання. У Франкiвську працює лiкарем Бiлоус Алла Максимiвна. Менi потрiбно знати де. Ти ж ближче до кадрiв.

Серце завмерло. Саме таке прiзвище читалося на лiкарськiй печатцi, прибитiй у шляховому листку фургона «Молочної країни». Саме ця лiкарка сьогоднi зранку засвiдчила, що водiй Коваленко Вiктор Петрович, вiн же iнвалiд першої групи Iгор Каширов, тверезий, здоровий i готовий до виїзду.

— Сам про таку не чув, — без заминки вiдповiв однокашник. — Зроблю. Якщо вона десь у великiй лiкарнi, знатимеш уже сьогоднi увечерi. А от якщо у дрiбненькiй приватнiй клiнiцi, тут важче. Але знайдемо. Скiльки того Франкiвська? Заскоч колись!

— Заскочу, — пообiцяв Стас, думаючи вже про iнше.

Усе-таки до Коломиї треба було їхати самому. Тодi б точно. Але до хати його б швидше за все не пустили. Побачити зараз пусте лiжко Каширова на власнi очi — ось чого хотiлося понад усе. Бiсова душа, як же пощастило. Якби не почув… А дверцята! Отримав би битою i навiть за пiстолета не встиг схопитися. А пiд машиною… Усе це згадувалося без перебiльшення зі здриганням. Вистежили, наче пiонера. Пастка на лоха, що називається. От би збагатилися хлопцi на закинутiй фермi! Обрубали кiнцi, а тут ще й подарунок — сто «штук» єврикiв у кишенях… Кiно! Усi шляхи вели на той свiт. Береже якийсь янгол…

I раптом при згадцi про янгола знайома мiстика полiзла до голови повним ходом. Який там янгол! Просто ще не час! На все своя година. А у нього що там — Маленький Принц. Його символ розташований трохи вище. Наступний. Перед ним ще… Нi, перед ним дуже давно було оте «багато що». Тепер нi. Тепер залишилася тiльки «дiвчинка з суницями». I доки вона жива, йому нiчого не загрожує. А скiльки вiн вже не чув Оленки?

Неслухнянi пальцi набрали комбiнацiю кнопок.

— Так… Куди ж ти пропав? Казав, скоро…

Слава Богу!

— Не пропав я, квiтко. Ще тримаюся. А ти як?

— Погано… — крiзь сльози вiдповiла вона.

— Що?! Що сталося?!

— Щось не те зi мною. Захворiла, напевно.

— Що у тебе болить? — майже по складах запитав Стас.

— Живiт. Слабо. Нудить…

— I коли це почалося?

— Учора.

— Коли?! — мало не заволав Стас.

У залi почали оглядатися, а вiн тепер лише голосно i розгнiвано шепотiв у трубку.

— Як це учора? А чому я нiчого не знаю? Ми з тобою цiлий день говоримо i ти… Доба!

— Не кричи, — попросила Оленка. — Менi погано. Учора лише трохи, iнодi. I сьогоднi майже не турбувало. А зараз…

— Пробач, — схаменувся Стас. — Ти на роботi? Сиди там. Уже дзвоню Нагiрному, вiн своєю машиною приїде i забере тебе. I я швидко буду. Слухайся його. Будь ласка. I не плач.

Розмова з Богданом зайняла не бiльше хвилини. Добре, хоч є надiйнi друзi, колеги. Iнакше б… Але думку перервав iнший дзвiнок. Коломия. На тому кiнцi наче й не збиралися говорити, проте «алокнувши» кiлька разiв, Стас доглупав, у чiм рiч. Голоси у трубцi були далекими, проте чулися добре.

— Так, шановнi, такий несподiваний вiзит, — щебетала Iрина Iванiвна. — Як ти, Iгоре?

— Та нiчого нового. Усе як завжди.

— Кажеш, немає зрушень?

— Якi там зрушення! На тому свiтi зрушення будуть. Дасть Бог, ще недовго…

— Iгорчику, хто ж одужає з такими думками?!

Хотiлося тiльки плюнути спересердя. Голос належав Iгорю Каширову! А лiкарка вiд самого початку вiзиту набрала потрiбний номер, аби надокучливий колега усе почув сам. Ось i приїхали. Збивав Мурашевичку i його самого збирався чавити колесами не Iгор Каширов. Хтось iнший, мов двi краплi води схожий на нього. Стас витяг з кишенi путiвку. Вiдповiдно до неї це був Коваленко Вiктор Петрович. Вiктор. Одразу ж згадалося почуте крiзь дверi Каширових пiд час першого вiзиту. «Вiтю, тут якийсь лiкар приїхав з центру протезування. Пускати?» Вiтя. Ось кому, схоже, телефонувала мати iнвалiда. Як же усе заверталося! Здавалося, що ось-ось…

— Пробачте, я не можу бiльше чекати. Надто довго. Я пiду до iншого банку!

Геть це божевiлля! Який iще Каширов? Який Вiктор? Яка Мурашевичка? Грошi отримав. Зараз вони будуть у безпечному мiсцi. Все. I тодi швидше з цiєї дiри. Повертатися до Вiнницi. А далi варто добре подумати. Але тут бiльше не залишатися. Жодного дня! З такими грошима i робота знайдеться, i житло. А вiн здумав непотрiбнi проблеми на себе вiшати. А ще Оленка! Хоч би нiчого серйозного. Може дiйсно, пирога свого переїла. Ну, не пiшов, буває.

Його чемно перепросили i дали пiдписати пакет документiв. Важко було зосередитися, читаючи їх. Адже йшлося про надзвичайно велику суму. Телефон завiбрував у кишенi і висвітився написом «Нагiрний».

— Ну, що там?

— Нiчого особливого, — «порадував» колега. — Гострий апендицит.

— Що?!

— Апендицит, кажу, чого ти репетуєш? Класичний, без сумнiвiв. Правда…

— Що? Не тягни кота…

— Правда, клiнiка надто iнтенсивна. Таке враження, що назрiває катастрофа. Часом би не трiс…

— Вашу мать… Чого ж то воно усе на купу…

Хотiлося сiсти i опустити руки. Чого ж отак усе нараз?!

— То якi будуть побажання? — ненав'язливо перепитав Нагiрний.

— Якi-якi… Готуємо. Я у Франкiвську. Їду вже.

Напевно, в цьому банку ще не бачили клiєнта, який, не читаючи, iз такою швидкiстю пiдмахував усi папери на сто тисяч євро. На нього дивилися щонайменше з подивом. Зрештою автомат упорався з пiдрахунком грошей i Стас буквально вибiг на паркувальний майданчик. Машина рвонула з мiсця.

Досидiвся. Добiгався. З дурними грошима i непотрiбними проблемами I не заспокоювало самопереконування, що це усього лише апендицит, яких за життя зроблено не одну сотню. От i поїхали до Вiнницi… Галич з його привидами i таємницями не хотiв вiдпускати. Нiяк не хотiв! Тепер щонайменше тиждень. Лиш би усе було добре.

LIII

Оленка принишкла на лiжку, тулячись до його руки.

— I що, невже таки вiн? Чому у мене?!

— Вiн, рiдненький, — Стас погладив її по головi. — Тому що іноді це трапляється. Дрiбницi, не вартi хвилювань. Знаєш, скiльки їх в нас буває? У нашiй «конторi» апендицит — те саме що у вашiй печатку прибити. Ху! I все. Навiть отямитися не встигнеш.

— Добре тобi казати, — не могла заспокоїтися вона. — Тебе не рiзатимуть.

— По-перше, не рiзатимуть, а оперуватимуть. А по-друге, мене вже оперували. Рокiв iз десять тому. Ось, дивись. Так що не кажи.

— I треба було менi тих суниць… Як вiдчувала…

— Квiточко, заспокойся i не говори дурниць. Я тебе прошу. Ти менi вiриш?

— Так… А ти… це… будеш сам?

— Буду. Сам. Особисто. Заспокоїлася?

— Здається.

— Усе. Я ще прийду.

Зачинивши палату, вiн попрямував одразу на балкон. Пальцi так тремтiли, що цигарку насилу вийняв iз пачки. Припалив. Тiльки б нiхто не побачив… Стас заплющив очi, випускаючи дим.

Оленко, Оленко… Але який сенс звинувачувати її у маячнi, якщо… Винити належало насамперед себе самого. За те, що дозволяла собi останнiм часом його твереза i розумна голова, начинена хворою фантазiєю. Унизу було тихо. Лiхтар перед корпусом освiтлював кущi та квiти газонiв, що розчинялися у вечiрньому мороцi, линучи запахами аж сюди. А перед очима поставали зовсiм iншi квiти. Мертвi квiти. Потворнi фiгури, що за задумом невiдомого майстра, який створив килим, лише призначалися бути квiтами. Насправдi ж були елементами бiльш нiж похмурої картини, що претендувала на пророцтво.

Вони склалися у єдино можливий вiзерунок з прихованим змiстом одразу, щойно Стас переступив порiг будинку i ще перебував пiд дiєю райдужних думок, нi сном нi духом про те, що вiдбуватиметься далi. Склалися, аби розповiсти, що його чекає. Подiбна мiстика довго не бажала вкладатися у головi, i килим наполегливо iлюстрував дiйснiсть, наче запитуючи щоразу: ну що, тепер вiриш? Переконався?

Ще нi?!

Вiн не вiрив, i запорошений клапоть на стiнi знову брався за своє, вiдраховуючи новi жертви. Здавалося, бездушний шмат тканини втрачає терпець вiд його непомiрної тупостi i вже готовий заволати: «Ну коли ж ти нарештi повiриш? Коли дорога тобi жiнка не виїде з операцiйної? Оце тобi потрiбно, щоб нарештi взятися за розум?!».

Вiд подiбних думок кидало у пiт. Що ж це дiється? Доля вирiшила загнати у глухий кут? А мо' не доля, а вiн сам? I тодi потрiбно викинути з голови дурню, прооперувати ще один банальний апендицит i гребти звiдси чимшвидше i чимдалi. А якщо все-таки доля? Тодi станеться випадок. Той, якi припускає статистика. I при апендицитi ймовірна смертнiсть. Якась десята доля вiдсотка. А буває ще простiше. Абсолютно здорового пацiєнта з дрiбничкою, яку потрiбно видалити, вводять у наркоз. Серце здорове, анестетики якiснi, анестезiолог досвiдчений. Нiчого не свiдчить про небезпеку. От тiльки раптово i з незрозумiлих причин стається зупинка дихання, а потiм серця. Реанiмацiя — усе марно. Кiнець. Бiльш анiж несподiваний, i нiхто не може пояснити чому — нi тi, кого потiм розпинають, нi тi, хто розпинає. Медицина — наука неточна. А статистика — рiч уперта. За роки роботи Стас i сам бачив такi випадки. Чому не зараз?

Позаду клацнули дверi — Нагiрний.

— Ми тебе кругом шукаємо, а вiн курить… То що?

— А що?

— Я не в'їхав… Оперувати будемо? Я так розумiю, ти усiм розпоряджаєшся? То кажи! Ситуацiя якась невизначена. Усi ходять одне поза одним i нiхто не починає. До ранку товктимемось? Давай рухатись. Як на мене — вiн уже трiснув. Чого чекати?!

Оленку потрiбно брати на операцію чимшвидше, не зважаючи на тi iдiотськi думки. Зрозумiло стопудово. Iнакше i без втручань мiстики не сьогоднi-завтра на той свiт загримить. Але як брати?

Зараз. Ще секунду. Вiн обiзве сам себе iстеричною бабою, вiзьме себе в руки i усе пiде як по накатаному. Зараз. А тим часом…

…Усi зображенi випадки вiд низу догори були прив'язанi до лiкарнi. Усi вiдбувалися у суворiй послiдовностi. Черга тепер була за «дiвчинкою iз суницями». I для неї надiйшов слушний момент. Може, навiть критичний момент. Що такого мiг пiдказувати килим, аби допомогти їй уникнути гiршого?

Стоп. Спокiйно. Ця закономiрнiсть остаточно вималювалася лише зараз, пiд хаотичним рухом його думок. Увесь ланцюжок загиблих, усi вони були зображенi наче як у момент своєї смертi. Точнiше ж, хотiлося сказати iнакше — поруч iз кожним з них була причина смертi. Наприклад: першi — хлопцi-призовники iз Закарпаття. Усi по частинах, руки-ноги окремо, адже їх переїхав поїзд. Другий — бомж, який помер вiд сказу. I собака, що покусав його, зображений поруч. I вус вiдкушений. Далi «iндiанець». Летить, розкинувши руки. От вам i причина. Тепер — стара Мурашевичка. Її фiгура заламана пiд кутом дев'яносто градусiв. Якраз там, де низ грудної клiтки i живiт, де i була травма. А поруч «морозиво», тому що таку етикетку мав фургон-убивця. Усе i далi вiдповiдає. I ось зрештою «дiвчина з суницями». Вона взагалi наче як посмiхається. I навiть «пирiг» перед собою тримає. I жодних зображень iз натяком на причину смертi. Здавалося, чого хотiти?

Наступна здогадка перелякала. Вiн побачив зв'язок, що шукав. Ще тодi, коли Стас намагався провести паралель мiж зображенням «дiвчини» на килимi i Оленкою, акцент ставився на суницях. Подруга спочатку не могла збагнути його запитань, а потiм несподiвано сама запропонувала пирiг, вказавши таким чином, що «дівчина із суницями» — це все-таки вона. Та й дивакувате зображення чогось жовтого якнайкраще пiдходило для пирога. Витвiр вдався. Їлося з апетитом. А потiм, перед сном Оленка зненацька зауважила, що чула, наче апендицит буває, якщо з'їсти багато ягiд iз дрiбними кiсточками, таких як суниці. Стас тодi лише посмiявся. Сьогоднi ж знову, дiзнавшись про перспективи, вона зауважила: «Навiщо я стiльки суниць з'їла?»

От i приїхали. От i причина, зображена поруч iз дiвчиною — пирiг iз суницями. Принаймнi, з Оленчиних позицiй вiн був причиною операцiї. Операцiя iнодi буває причиною смертi. Саме такий хiд подiй пророчив килим. Це була цiлковита маячня, але як же усе лягало у належнi мiсця! Руки слизали поруччями балкона i вiд цього метал ставав вологим. А позаду бiля Нагiрного вже стояла шефиня, ставлячи йому тi ж самi цiлком закономiрнi у цiй ситуацiї запитання.

— Станiславе Iвановичу, що з вами? Я так зрозумiла, ви претендуєте на хвору як хiрург? Ви будете оперувати?

— Нi, я не можу, — насилу вимовив Стас. — Ситуацiя неординарна.

— Зрозумiло, — вiдповiла Павловська. — Тодi я? Давайте, ми з Богданом Петровичем. I не треба хвилюватися. Я, загалом, не розумiю причин. Звичайний апендицит.

— Пацiєнтка не звичайна… — хитро буркнув Нагiрний.

— Так воно й на краще, — зрадiла шефиня. — Усе по блату зробимо. Може, i вдячнiсть колеги заслужимо. То я кажу нехай беруть…

Павловська взялася за дверi.

— Дiано Василiвно… — Стас ледве прокашлявся, аби видобути голос. — Дiано Василiвно, постарайтеся мене зрозумiти i не образитися. Я… не хочу, щоб хвору оперували ви.

У Нагiрного, що стояв поруч, впала щелепа.

— Як скажете… — остовпiла Павловська. — Хоча… не логiчно. Завiдую службою я, а не ви. I то нiколи не висловлювала подiбних побажань.

— Все правильно, — згодився Стас. — Але у даному випадкуя… завiдую цiєю пацiєнткою, якщо можна так сказати. Це моя подруга. Окрiм мене у неї нiкого немає, принаймнi тут. То ж вважайте, що я родич. Близький.

— Гаразд, — знизала плечима шефиня. — Тодi Богдан Петрович. I Гащака кличте. Я — додому. Удачi.

— Ти що, дурний? Зовсiм?! — накинувся на нього Богдан, щойно зачинилися дверi. — Що ти виробляєш? Нахрiна її образив? А хто має оперувати? Я?! Тепер i я не наважуся. Ти розумiєш, яку ситуацію створив? Будемо з обласної бригаду викликати. На звичайний апендицит. Нехай скажуть, що ми тут зовсiм дурнi. Так?!

— Не так, — твердо вимовив Стас. — Оперуй, не бери до голови. Звичайний апендицит. А у мене… Справдi були причини. Потiм з шефинею порозумiємося, не переживай. Все, вперед. Я дзвоню Гащаковi.

Стас вiдчував, що не мiг би чiтко сформулювати отих причин. Навiть сам для себе. Оленка була однiєю з небагатьох складових цього мiста, що прийняли його. Мiста, яке в основному не хотiло його приймати. Павловська була на тому, протилежному боцi. Досi вона не зробила йому нiчого поганого, проте її зв'язки з Мамчуром насторожували. Можливо, вона таки була у близьких стосунках з людиною, що посягнула на його особисте, з людиною, що не бажала приймати його у цьому мiстi i навiть намагалася знищити. Тому нехай краще не заходить до операцiйної.

Уже вдягнутий в операцiйну пiжаму, Стас провiв каталку до столу i допомiг Оленцi пересунутись.

Їй встигли зробили премедикацiю, i дiя наркотичних препаратiв уже сховала отой переляк в очах, який був пiвгодини тому. Рука ж була зовсiм холодною i слабкою.

— Не бiйся, усе буде гаразд.

— Ну, ти ж зi мною…

Загудiв наркозний апарат, розправляючи ємкостi. Брязкiт iнструментiв на столi. Скупi реплiки колег, доведених ним самим до цього неприродно напруженого стану. Якого типу сьогоднiшня операцiя?! На кiлька порядкiв гiрша, анiж остання у Вiнницi. Стас вiдвернувся до вiкна, вдивляючись у темряву. В операцiйнiй горiло яскраве свiтло, тому плями квiтiв на газонах пiд тьмяним лiхтарем не хотiли розрiзнятися зовсiм.

Вiн свiдомо викликав уявою «мертвi» квiти. «Дiвчина з суницями». Наступний — вiн. Цiкаво, а що там за причини? Килим за стiльки часу вивчив напам'ять. Кожний вiзерунок, кожен завиток. «Маленький Принц» застиг у радiснiй позi на тлi зоряного неба iз чарiвною паличкою чи то парасолькою у руцi. Так, наче в елементi якогось танцю. I годi було у ближчих вiзерунках вишукати щось схоже на причину смертi. Хлопчик узагалi виглядав щасливим. А що, як смерть його малася не у прямому розумiннi? Стiльки навалилося. Усе притисло наче брилою. Тепер вiд нього пiде «дiвчинка з суницями», яка, виявляється, йому значно дорожча, анiж здавалося одразу. I тодi вiн збожеволiє. I отак стрибатиме по вулицях Галича iз замрiяним обличчям, тримаючи у руцi «чарiвну паличку». А можливо… Хлопчик зображений наче як у стрибку на тлi зоряного неба. Самогубство? А чого не буває, якщо раптом «наїдуть» через аферу з двомастами тисячами євро?

От куди сягнули хворi думки.

Стас заплющив очi i уявив старий килим повнiстю. «Я вiритиму тобi, — хотiлося сказати, — присягаюся. Але збережи цю жiнку. Не забирай її у мене. Зроби так, щоб iз нею нiчого не сталося».

LIV

Кому належить молитися за таких обставин? Боговi? Дияволу? Долi? Старому килиму або ще яким мiстичним силам, якими, за Стасовим переконанням, разило це мiсто? Вiн ладен був усiм нараз.

— Ну, ось як гарно, — коментував Гащак. — Анатомiя прекрасна! Усе наче у книжцi. Станiславе Iвановичу, дуже гарна жiнка зсередини. Зверху не бачив, ви ж мене завчасно не покликали. А зсередини красуня, заздрю. Входимо у живiт!

Нагiрний мовчав, перебуваючи пiд впливом створеної Стасом атмосфери, скупо даючи короткi вказiвки операцiйнiй сестрi. Справдi, навiщо вiн так? Нерви на межі. Пусте. Вибачатися доведеться перед усiма нараз. Аби тiльки швидше скiнчилася операцiя.

— Ч-чорт!

Вигук Нагiрного штрикнув не те що пiд серце — кудись аж-аж… От i воно.

— Чого стоїш? Вiдсмоктувач вмикай! Швидко!

— Так, тиск пiшов донизу, — це вже був анестезiолог. — Женю, дофамiн! Визначайтеся, шановнi! Яка крововтрата?

Крововтрата… Дофамiн… От i приїхали. Так мало статися.

— Повний живiт, — сичав Нагiрний. — Позаматкова, не iнакше. Стасе, кличемо гiнекологiв?

— Так, оперативно. Зупиняйте! — нервував анестезiолог.

Поступово до нього доходив смисл того, що вiдбувається. Позаматкова вагiтнiсть, кровотеча. Язик не повертався додати «всього-на-всього», адже це також не iграшки. Але навiщо ж так лякати! I у нього серце не залiзне!

— Халат! — миттєво обробивши руки, Стас вскочив у операцiйний халат i втиснувся до них. — Серветки! Скальпель! Рамка!

Усе прийшло до несамовитого руху. Гримiло, лiтало, падало…

— Що тиск?

— Сiмдесят на дофамiнi.

Чорти… Доля продовжувала втикати палицi у колеса. Гiмна собачого! Не вийде. Це не «iндiанець» i не «Мурашевичка». Вiд чого-чого, а вiд цього їй не дадуть померти.

— Зараз… Дай затискач. Ще. В'язатися. Ще затискач! Усе — пiдносьте тиск.

Подальша операцiя була справою технiки. Кровотечу зупинено.

— У гробу я бачив такi апендицити! — стогнав Нагiрний. — Треба вчасно визначати, чия хвора i хто лiкуючий! Судили-рядили, а гiнекологу забули показати…

— Нiчого, — заспокоював Стас. — Усе буде гаразд. Отут акуратно шиємо!

— Ну, звiсно — продовжував лити жовч Богдан. — Для себе ж…

Тиск вирiс до норми. Живiт мили на совiсть. Руки давно вже не тремтiли. Ситуацiя, яку вiн спровокував сам, колись мала закiнчитися. Натомiсть починався новий оберт спiралi, яка обплутувала його життя i яку вже стiльки часу марно намагався розплутати. Вона почала маритися ще в операцiйнiй i продовжила вже у палатi, вилазячи до нескiнченостi з нiчного мороку.

«Спiраль» зникла тiльки зранку. Оленка напiвсидiла на високому лiжку з розплющеними очима i дивилася на нього.

— Я що спав?

— Ще й як, — ледь помiтно всмiхнулася вона. — Замучився, бiдний, бiля мене.

— От, зараза… Добре ж я тебе доглядаю. Навiть не зчувся, коли… — не мiг заспокоїтися Стас. — Котра?! Десята?!

— Десята. Менi вже й чаю принесли. Сказали, що можна. Усе ж гаразд? Правда?

— Усе гаразд…

— Телефон твiй дзвонив. Ти навiть не чув.

— Передзвоню потiм, — Стас лише зиркнув на незнайомий номер. — Я швидко.

Нiч як одна секунда! Ще б… Скiльки ж можна!

Телефон так i не дав дiйти до туалету. Знову той самий.

— Алло!

— Станiславе Iвановичу? Мене просили вам зателефонувати.

— А хто це? — не зрозумiв Стас.

— Бiлоус Алла Максимiвна, Iвано-Франкiвськ, друга мiська лiкарня.

Усе-таки велика лiкарня.

— Алло Максимiвно! Дякую, що зателефонували. Василь — мiй однокурсник, а я працюю зараз у Галичi хiрургом…

— Знаю, Василь Миколайович розповiдав. А що ви хотiли, я вас слухаю!

— Алло Максимiвно, у мене кiлька запитань. Тiльки не дивуйтеся, будь ласка. Ви ж пiдпрацьовуєте ще десь, на випуску автомобiлiв, тобто водiїв?

— Так, є у нас фабрика «Молочна країна», молокопродукцiя всiляка…

— А у вас працює водiєм Коваленко Вiктор Петрович?

– Є такий. А чому ви питаєте?

— На розмальованому фургончику?

— Так. А що?

— I вiн щодня працює?

— Щодня. От тiльки…

— Що?

— Сьогоднi немає. Нi його, нi машини. А що сталося?

— Та, схоже, вiн у бiга подався, — задумливо промовив Стас. — Негарнi справи на ньому. Шкода. Утiк. А ви можете зателефонувати менi, якщо раптом з'явиться? Хоча, навряд чи.

Вона пообiцяла не розголошувати про розмову.

От i склався новий фрагмент. Схоже, у Iгоря Каширова був брат-близнюк. Схоже, його iснування тримали у таємницi. От тiльки з якою метою? I що мiг мати покiйний дядько Тарас до iнвалiда з Коломиї?

Оленка лежала iз заплющеними очима, але не спала.

— Як ти?

— Нормально. Не болить. Усе гаразд. Дякую тобi.

Усе. Геть непотрiбнi проблеми. Тепер займатися нею. Не хоче вiдпускати клятий Галич. Тепер щонайменше ще тиждень. Якби не дурний апендицит… Хоча, який же апендицит? Тут зовсiм iншi справи…

— То розкажи як усе пройшло, — наче почувши його думки, попросила Оленка. — Який апендицит був? Лопнув чи нi?

— Може завтра? — запропонував Стас. — Усе нормально. Тiльки мучитиму тебе подробицями. Вiдпочивай.

— Нi, я в нормi. Хочу сьогоднi, — попросила вона. — Щось не так? Я вiдчуваю.

— Усе так, — Стас сiв поруч iз нею. — Просто… це не апендицит. Позаматкова вагiтнiсть. Перервалася сама, тому виникла кровотеча. З усiма проблемами ми упоралися. Скоро ти одужаєш. I дiтей у майбутньому зможеш мати. А на ноги я тебе вже сьогоднi пiднесу. Так заведено.

— Вагiтнiсть… О, Боже…

Якийсь час Оленка лежала мовчки, перетравлюючи почуте, а потiм промовила:

— Стасику, я маю щось тобi розповiсти.

— Ну, цього вже сьогоднi точно не треба. Зараз потрiбно одужувати.

— Нi, я так не зможу. Хочу, щоб ти знав…

— Що менi знати? Я i так усе бачив. Це трапилося ще до мене. Тож, яке має значення? Ти ж зi мною тепер? Хiба нi? То про що говорити? Особливо, на другий день по операцiї. Ну будь же розумною.

— Стасе, менi дуже важко пiсля того, як ти сказав. I думки неприємнi. Пам'ятаєш, ти запитав мене, де я була, коли Йосипiвна твого дядька ховала? Тодi я не наважилася. Та ти й сам вiдчув, ще подумав казна-що. Ну кому ж менi, як не тобi, про це розповісти…

— Гаразд, — зiтхнув вiн.

З Сергiєм вона познайомилася два роки тому, коли одного разу той завiтав до своєї вчительки. Неонiлу часто вiдвiдували колишнi учнi. Цей здавався серйозним чоловiком i, як розповiдав, жив тепер у Франкiвську, працюючи головним iнженером на пiдприємствi. Коли невдовзi вiн з'явився удруге, Оленка зрозумiла, що це вже вiзит не до вчительки. Побачила i Йосипiвна. А за мiсяць вони почали зустрiчатися. Сергiй був розлучений. Їхнiй роман не претендував на бурхливiсть, а почуття на вічне кохання. Але чоловiк, що з'явився у її життi, ставився iз повагою, не був залежним вiд алкоголю i навiть несмiливо запропонував одного разу вийти за нього замiж.

— Ну, не те щоб несмiливо, швидше невпевнено. Сама не знаю, навiщо вiн про це почав. «Ну, може подумаємо на цей рахунок…». Хiба ж так пропонують? Не впевнений — хто тебе за язик тягне.

У вiдповiдь Оленка так само невизначено знизала плечима, вiдчуваючи, що для створення сiм'ї тут чогось бракує. Бiльше розмов на цю тему не виникало. Та й зустрiчалися вони дедалi рiдше, а телефоннi дзвiнки ставали швидше даниною традицiї. Вiдносини вклалися у звичне русло, яке поступово замулювалося. Здавалося, обоє розумiли, що колись усе скiнчиться. Йосипiвна ж, яка стала дiвчинi майже рiднею, наполегливо просила її взятися за розум i влаштувати своє життя. Адже зараз хорошi чоловiки — рiдкiсть. Одного разу вона сама, нiчого не кажучи Оленцi, поїхала до Франкiвська, аби розповiсти колишньому учневі, яке добро її квартирантка i що вiн може втратити.

— Та я й сама вже не хотiла, — зiзналася Оленка. — Тож дарма вона це. Отак буває — наче непогана людина, й виглядає нiчого, а от немає спорiдненостi характерiв, думок. Не тягне до чоловiка, як ото має тягти. А зовсiм самiй також важко. Напевно, i у нього щось подiбне було. Iнерцiя стосункiв. Сила звички.

Стас розумiв.

— Востаннє ми бачились якраз тодi, коли помер твiй дядько. Сергiй приїжджав до батькiв. Зайшов i до мене. А тут Йосипiвна ще й похованням займалася. У квартирi нiкого, похмуро так було, i на душi також. I вiн залишився на нiч. Схоже, саме тодi я й нажила собi цих проблем. А на душi не покращилося. Навпаки. Ми довго потiм говорили. Неприємна вийшла розмова. Зранку Сергiй навiть не попрощався. Я прокинулася — його немає. Ну, зрозумiла, що це кiнець. Бiльше його не бачила. Та й не хотiла. Гадала, мене вiд чоловiкiв i пошукiв власного щастя надовго вiдверне. А тут ти… Наново жити схотiлося.

— Я це вiдчув пiд час самої першої зустрiчi.

— Ой… не смiши мене… — Оленка притиснула руки до живота. — Смiятися важко, болить. А ти як думав. Прийшов такий… увесь пан… Сто рокiв менi вашого села не потрiбно… Давайте довiдку… А ще менi здалося, що вiд таких як ти жiнки плачуть. Ну й вирiшила зганяти тебе по зайвому колi.

— Нормальний пiдхiд! — хитнув головою Стас. — Я також, мiж iншим, ще вiд розлучення не очухався. I також з образами на жiнок. То що, я також тебе мав у хірургії по другому колу ганяти?! I мовчала ж! Тiльки зараз…

— Ти мене з того свiту витяг. Я тепер твоя боржниця. Як брехати?

— Не перебiльшуй, — зiтхнулося якось несамохiть. — З того свiту — надто гучно сказано, хоча… Приймається. Ну i… сподiваюся, ти вiд мене не плакатимеш.

— А правду кажуть, що усе, що трапляється, на краще, — несподiвано зауважила Оленка. — Тепер усi розрахунки зi старим вiдбулися.

— Не зрозумiв.

— Уяви, що вагiтнiсть була б нормальною. I за тиждень-другий я б уже довiдалася… Жах. Що б ти робив?

— Не знаю, — вiдповiв Стас. — А ти?

— I я не знаю. Але чужих проблем на тебе точно не вiшала б.

— Твої проблеми не можуть бути для мене чужими.

У цих словах звучала упевненiсть.

LV

— Ну, все. Мир? — промовила завiдувачка, беручи келих iз шампанським. — Я рада, що вашi проблеми позаду. I дай Бог, щоб ми завжди умiли допомогти собi i одне одному. Я справдi не маю найменших образ i рада за вас. Кожен з нас нервував би, коли йдеться про порятунок близької людини.

Усi почаркувалися й загомонiли. Як i годиться для маленького виробничого сабантуйчика, або ж корпоративу.

— А я сам у штани мало не наклав, коли кровануло, — не мiг заспокоїтися Нагiрний. — I головне — несподiвано так. Хоч не одну таку зробив, але ж…

— Станiслав Iванович вчасно втрутився! — пiдняв догори палець Гащак.

— До того ж, є закон пiдлостi, що не кажи! — продовжував Нагiрний. — Для «свого» обов'язково щось має не так вийти. Тож дякую, Стасе, що не залишився бiля вiкна стояти!

— А з реконструкцiєю усе нормально вийшло? — серйозно запитала Павловська. — Наслiдкiв не буде?

— Сподiваюся, нi.

— А ми, — шефиня багатозначно посмiхнулася, — сподiваємося, що ви старалися для себе насамперед.

— Так-так! — пiдхопив Нагiрний. — I дiтки ще будуть, i не одне.

— I ми ще зберемося у вашому, як ви кажете, «будинку з привидами» з нагоди ще приємнiшої подiї. Входини ж так i не вiдгуляли?

— Хто-хто, а ви, гадаю, маєте найкраще знати, що й не гулятимемо, — нахилившись до Павловської, тихо вiдповiв Стас, поки iншi жартували.

— Чому? — так само тихо запитала вона.

— Гадаю, ви краще розказали б менi про це.

— Може, нам пiти? Тихенько так, непомiтно, — запропонував Нагiрний. — А ви поговорите.

— Нi, ми потiм, у кабiнетi, — картинно посмiхнулася Павловська. — Свято мусить бути для всiх. Наливайте.

Проте до кабiнета дiйти не вдалося. Шефиня приперла його у роздягалцi, куди Стас прибiг, аби привести себе до порядку.

— Станiславе Iвановичу, давайте порозумiємося. Думала, ми випили мирову, а ви далi…

— Що далi? — не зрозумiв Стас. — Хiба я чим вас образив?

— Нi, але ви продовжуєте котити бочку на мене. Якiсь незрозумiлi натяки… До чого?

— До того, що не треба вважати когось дурнiшим. Ви ж i так знаєте, що входин у мене не буде! Чого виставу влаштовуєте?

— А чому не буде? Нi, я не те що напрошуюся, просто ви говорите загадками. А я дiйсно не розумію, про що мова.

— Тодi пробачте, — розвiв руками Стас. — Я був неправий. Тiльки якщо вас дiйсно цiкавить питання чому, спитайте ваших друзiв. А якби ще потiм i менi пояснили, був би дуже вдячний.

— Почекайте, вам що, ставлять якiсь перешкоди до успадкування будинку? — не вгавала Павловська. — Ви… маєте на увазi прокурора нашого? Мамчура?

— Вашого, — поправив Стас. — Хоча, власне, я вже не маю до нього жодних претензiй. Просто не зрозумiло, чому. I будинок уже практично не мiй, тому й не буде входин.

Павловська заклякла у дверях з непiдробним подивом на обличчi.

— I мене завтра вже тут не було б, якби не прикрий випадок iз Оленою. А так доведеться затриматись. Сподiваюся, не надовго.

Вона так i залишилася у роздягалцi, а Стас вiдчув, як знову шкребе на душi. Коли ж нарештi вiн зумiє отам, глибоко усерединi, махнути рукою на все? Коли це трапиться? Давно вже час. Було б легше.

Оленка щойно прокинулася. А посмiшка мала вже бiльше сили, нiж до сну.

— Ти зовсiм тверезий. А йшов пиячити.

— Шефиня протверезила, — махнув рукою Стас. — Ти як?

— Добре. Скажи, ти не вiдчуваєш до мене відрази? — Оленка дивилася йому у вiчi.

— Чого раптом?

— Вiд усього цього. I вiд розповiдей про iншого чоловiка.

— Але ж вiн у минулому?

— Так.

— То про що мова? Можу слухати без найменших ревнощiв. Я чекаю, коли одужаєш. Скучив. Дуже.

Вона вдячно притислася до його руки. А Стас несподiвано вiдчув, як постать того, хто справдi не викликав ревнощiв, починає раптово виростати до непомiрних розмiрiв, хоч i без найменшого стосунку до його подруги. Ого… Ця людина несподiвано перетворилася на пазл, який вдало ставав на одне з найпотрiбнiших мiсць, створюючи цiлий фрагмент клятої картини. Схоже, це не скiнчиться нiколи.

— Скажи, а у той день, коли мiй дядько помер, вiн сам прийшов чи ти запросила?

— Сам, — здивовано вiдповiла Оленка. — А чому ти…

— Отже, мiг знати.

— Знати що?

— Що помер Мироненко. Вiн же, Сергiй твiй колишнiй, не стороння людина у мiстi. Жив тут. Та й батьки… Скiльки того Галича? А тут директор музею. Не остання людина. Мiг знати. Та що я гадаю! Ти ж знала, що Йосипiвна з дядьком у стосунках? Отже, i йому це було вiдомо.

— Напевно, — нiяково згодилася Оленка. — Колись ми говорили про них.

— Ну, ось. Дiзнався, що помер Мироненко. Розумiв, що Мурашевичка там, бiля нього. Де ж їй бути iще? Тому й прийшов до тебе. Скажи, а ти залишала його самого у квартирi?

— Ну, взагалi-то… Бiгала зо два рази до Йосипiвни туди, щось носила. Рушники, потiм iще якiсь речi.

— Ну ось, двiчi нехай хоч по пiвгодини він залишався сам. А ще нiч, ти ж спала.

— До чого ти хилиш? — не зрозумiла Оленка.

— А до того, пам'ятаєш, ми слiди схованки у футлярi знайшли. I там уже нiчого не було.

— Нi… — одразу похитала головою Олена. — Нi, вiн не мiг. Не те що я захищаю, нi. Вiн справляв враження порядної людини. А нишпорити у колишньої вчительки, старої жiнки…

— А я не звинувачую його з причин особистої антипатiї. Просто думаю логiчно. Якщо йдеться про багатство, люди часто-густо переступають через сумлінність і поряднiсть. Я он щойно переступив через здоровий глузд! Тож це не аргумент. Вiн мiг знати щось, пiдозрювати. Знайшов слушний момент, забрав i зник. Ти сама кажеш, що навiть не попрощався.

— Кажу, але думаю, цьому були iншi причини.

— Хто знає… А батькiв його знаєш? Прiзвище?

— Бiлоус.

— Як?!

Здалося, що з-пiд нього виїжджає стiльчик.

— Бiлоус?!

Оленка здригнулася так, що аж заболiло пiд пов'язкою. Витягши телефон, Стас швидко набирав номер. Той, з якого йому телефонували зовсiм недавно. Бiлоус. От же ж як усе вимальовується…

— Алла Максимiвна? Станiслав ще раз, iз Галича. Вибачайте. Нi, менi нiчого не треба. Просто зайвий раз дивуєшся, наскiльки тiсний свiт! Чоловiк ваш, виявляється, наш, галицький. Ще й майже сусiд.

— Колишнiй, — поправила вона. — Колишнiй чоловiк.

— Ну, пробачте, не знав. Але ж у нього на пiдприємствi працюєте, він головний iнженер?

— Так. Iнодi люди розлучаються цивiлiзовано. А як ви про це довідалися?

— Скiльки того Галича! — не зрозумiв Стас. — Ще б вашого Сергiя тут не знали. Ну, бувайте.

— Хто це? — не зрозумiла Оленка.

— Дружина його. Справдi колишня. Не дурив тебе. А от Йосипiвну, схоже, почистив-таки. Тепер усе й справдi складається не на користь твого колишнього.

— Яким чином?

— Мироненко, дядько мiй покiйний, гадаю, щось знаходить. Щось надзвичайно цiнне. I ховає у Йосипiвни. Знайшов цю штуку вiн за усiєю логiкою у своєму старому будинку. Проте не один вiн припускав, що ця рiч знаходиться там. Можливо, шукав дядько Тарас не дуже таємно. Через те, можливо, й помер.

Забувши про хворобу, Оленка слухала, намагаючись не втратити лiнiю, а вiн продовжував:

— Щоправда, за життя Мироненко дуже переймався проблемами лiкування молодого хлопця Сергiя Каширова, який нещодавно став iнвалiдом. Дуже переймався. Їздив до нього. Припускаю, що Каширов цей — грiхи його молодостi. Принаймнi як вiн, так i його мати навiть чути не хочуть дядькового iменi.

— Ну i що, а до чого тут Сергiй? — i далi не розумiла Оленка.

— А до того, що у «Молочнiй країнi», де твiй колишнiй головний iнженер, працює водiєм фургона Вiктор Коваленко, як двi краплi води схожий на iнвалiда Каширова, вочевидь, його брат-близнюк. А фургон цей за кiлька хвилин до загибелi Мурашевички реально був у Галичi i навiть чатував на сусiднiй вулицi. Для мене особисто те, що убивця Йосипiвни — це водiй Коваленко, встановлений факт. Учора, побачивши, що я вичислив фургон, вiн напав на мене i намагався вбити. Тепер зник, i нiхто не знає де вiн.

— Тебе учора… намагалися вбити?!

— Менше з тим, — перебив Стас. — Ну чого ти? Можливо, я перебiльшую. Стеж краще за думкою. От i виходить таке собi коло зв'язкiв: Неонiла — Мироненко — Каширов — Коваленко — Бiлоус — ти — i знову Неонiла. Отаке замкнене коло. Причому кожен у ньому пов'язаний iз двома сусiдами, i значно менше — iз рештою учасникiв. У центрi має бути якийсь скарб. Навколо нього усе й закрутилося. От тобi й дійові особи. Лише не до кiнця вiдомi конкретнi ролi. Проте багато що можна зi значною достовiрнiстю припустити. Наприклад, Бiлоус забрав той скарб. Йому ж було найзручнiше. А Коваленко лiквiдував Неонiлу, яка його запiдозрила. Ти казала Йосипiвнi, що Сергiй був у тебе у день поховання дядька?

— Казала, — не роздумуючи вiдповiла вона. — На другий день ми з нею довго розмовляли, плакалися на життя, кожна про своє.

— Ну ось, — вiв далi Стас. — Кинулася вона перевiряти, де релiквiя, а її нема. Звичайно, Бiлоус — перший пiдозрюваний. Поїхала до нього — як, мовляв, не соромно. Ти ж кажеш, вона туди їздила. Коли?

— Приблизно через тиждень пiсля поховання.

— Ну от, — продовжував Стас. — Пригрозила, що виведе на чисту воду. Той послав Коваленка, i водiй зробив свою справу — збив жiнку у темрявi. Хлопцi з вулицi казали, що недовго чекав. П'ять хвилин i поїхав. Напевно, прибувши на сусiдню вулицю, Коваленко маякнув, що вже на мiсцi, Бiлоус подзвонив Йосипiвнi i попросив вийти, начебто з ним зустрiтись. Ну i… А iнформацiя про скарб прийшла до них, вочевидь, вiд брата-близнюка Коваленка — Iгоря Каширова, до якого не раз їздили дядько з Мурашевичкою.

Оленка мовчки дивилася у стiну.

— Як там в них дiлитись домовлено, не знаю, — додав Стас, — але, вочевидь, попрацювали усi разом. Ти ж бачиш…

— Невже отак воно усе й було?

— Якщо не так, то майже, — упевнено промовив Стас. — Щоправда, навколо цього є ще дещо. Стороннi, так би мовити, обставини. Є додатковi сили, яким вiдомо про скарб як такий. Невiдомо їм iнше, що скарбу в будинку вже немає. Тому, не чекаючи закiнчення мого «випробувального» термiну, вони купують у мене будинок. Уже. Один поперед одного, як ненормальнi. Щоб не забрав часом хто iнший. I платять такi грошi, що волосся дибки стає. Ну, ти бачила. Звiсно, це зовсiм iнша компашка. I однi про iнших не знають. Iнакше б учора у Франкiвську не я вистежував Коваленка, як убивцю Мурашевички, а вiн мене, як лоха з повними кишенями грошей.

Оленка лише змучено заплющила очi.

— I ще одне, — вiн зробив багатозначний жест, — пiдтверджує мої висновки — заповiт. Ось тепер лише пояснюються його дивнi положення. «Не змiнювати iнтер'єру i не робити капiтального ремонту»! Вочевидь, знайшовши скарб, дядько вже розумiв, що його пасуть, знав i те, що Шевчик з прокурором — одна шайка. Тому i склав таке — на публiку. Щоб вони вiрили, що те невiдоме ще там, у будинку. Насправдi ж скарб планували заховати у квартирi Йосипiвни, причому футляр вiд баяна був лише тимчасовим сховком. Гадаю, Мироненко планував зробити якийсь капiтальний схов у стiнi або пiд пiдлогою. Будинок старий, знайшлося б вiдповiдне мiсце. I другий заповiт, складений у тiй же формi, — той, що на тебе, — реально був призначений, щоб протидiяти можливим пошукам. А оформлювався в iншому мiстi для того, щоб не пронюхали Шевчик з Мамчуром. І щоб ти, як станеш власницею, не смикалася шукати.

— Але ж заповiти починають «працювати» лише тодi, коли помирають люди, що їх складали! — не витримала Оленка. — Що ж це таке мало бути, чим люди мають отак дорожити аж пiсля власної смертi?

— Усе, — сказав Стас, — годi. Тобі треба спати, а я тут влаштував розминку для мiзкiв.

— Нi, — вона одразу пiдхопилася. — Не йди. Будь ласка. Розповiдай, менi не важко.

— Куди ж я пiду? — здивувався вiн. — Бiля тебе буду. А розказав уже все. Мої можливостi на цьому етапi вичерпалися. Звiсно, якби ситуацiю серйозно розглянули якi слiдчi органи… Ти ж розумiєш, їм i допитати легше кого треба, i експертизи, і бази даних… Тiльки я бачив, як вони працюють. Уяви собi, якби я, оперуючи хворого, видаляв не те, що потрiбно, а те, що легше. Нi, не хочу мати з ними справи. А власноруч… Намагатися iти далi справдi небезпечно. Давай змиримося з тим, що нiколи не знатимемо, що ж це таке було, через що усе.

— Стасику… а що потiм?

— А потiм… Ну, насамперед поставлю тебе на ноги. Це тиждень. Можливо, днiв десять. Як пiде. А далi… Будинок продав, грошi прилаштував. А вiдновлення справедливостi потребує надто великих зусиль i дуже ризиковане. I для тебе також, не лише для мене. Це на однiй чашi терезiв. На iншiй — азарт, спокуса довести почате до кiнця… Я не гравець по життю. Я — хiрург. I з професiйних рис найцiннiша — умiння вчасно зупинитися, а азарт — найшкiдливiше, що може бути. Тому треба звiдси втiкати. Разом. Краще до Вiнницi. Все-таки рiдне мiсто. Якщо ти не хочеш, я… також не поїду.

Вона довго мовчала, а потiм запитала-таки те, що найбiльше мучило:

— У мене ота схема, щойно тобою складена, досi перед очима стоїть. А ти… не припускаєш, що я — одна з них?

— Нi, — упевнено вiдповiв Стас. — Коли ми познайомилися, усе вже вiдбулося. Твiй колишнiй розтанув i невiдомий скарб разом з ним. Усе важливе вже вiдбулося. Тим, хто брав участь у змовi, я не потрiбен. Тягнути мене до цiєї схеми не було сенсу, хiба що зайвих проблем нажити.

— А… якщо ти десь помилився? У своїх генiальних розрахунках? — не вгавала вона.

— Тодi доля мене покарає. I так менi i треба!

— А я гадала… — голос Оленки затремтiв, — ти просто вiриш менi.

— Я тобi вiрю, спи, — тихо промовив Стас. — Хоча за це покарання буває ще бiльш жорстоким.

Останньої фрази вона не почула.

LVI

Дзвiнок у дверi тепер завжди примушував Оленку здригатися. За кiлька днiв пiсля виписки iз вiддiлення їх було зовсiм небагато, отих дзвiнкiв. Проте щоразу вона напружувалася i лякалася.

— Знаєш, — одного разу сказала вона, — весь час здається, що зараз увiйде хтось i щось скаже. I усе переграється укотре. I ми знову залишимось. I це тягтиметься вiчно.

— Не бiйся, — вiдповiв Стас. — Вирiшено остаточно i безповоротно. I повiр: немає такої людини, яка змусила б мене залишитися. Крiм тебе, звiсно.

Але цей вечiрнiй дзвiнок чомусь рiзонув i по його напружених нервах. Останнiй вечiр у Галичi. Остання нiч. Зранку у дорогу. Вони кидають усе як є — Оленчину квартиру, роботу. Паперовi клопоти вiдкладаються на потiм. Лише одна справа не могла чекати — вiд'їзд. Подалi з мiста, яке залишило стiльки неприємних вражень.

Нiчого не має перешкодити. Оленчинi речi вже у машинi. Машина пiд будинком. Навiть тих, кого належало називати не iнакше як партнерами, попередив, i вони не мали нiчого проти. Стас навiть запропонував ключi вiд будинку спочатку Берковичу, а потiм i прокурору. Обидва вiдмовилися, просили тiльки не забути про термiн переоформлення документiв i побажали щасливої дороги. Нарештi, Галич вiдпускав.

— Давай не вiдчиняти, — попросила Оленка.

— Ти що? Машина пiд вiкнами. Припини. Вiдзавтра працюватиму над твоїм психологiчним станом.

Гащак i Нагiрний стояли в отворi дверей, демонстративно тримаючи пляшку.

— Ти глянь, — здивувався Стас. — Диви, хто прийшов! Не згордували. А чого ж таку маленьку?

— Тобi їхати зранку. Знову плакатимеш, що обставини не дозволили.

— З усiх, кого можна було побачити, вiдчинивши дверi, схоже, це найприємнiший вiзит, — посмiхаючись, зауважила Оленка.

— Ви про пляшку? — не розгубився Нагiрний.

— Про вас! Роздягайтеся! Якраз на вечерю. Тiльки атмосфера у нас вже похiдна, вибачайте.

— Ось так… — невiдомо кому жалiвся Гащак. — Налетiв, пройшовся по мiсту наче буревiй, забрав найлiпше, i ну вас усiх. Киснiть далi у своєму болотi…

— Припинiть, — смiявся Стас. — Краще давайте на кухню. У господинi роль керуюча.

— Ну, звiсно! — пiдхопив Нагiрний. — А там лiкарняний листок закриємо, i вiчна посудомийка. Таке воно життя української жiнки.

— Дякую, Богдане Петровичу, за райдужнi перспективи! — обурилась Оленка.

— А чого без шефинi? — запитав Стас. — Не запрошували iз собою? Чи вiдмовилася?

— Ну, ти ж їй серце розбив! Тепер усе на нас нещасних знову виллється.

— А якщо серйозно?

— А якщо серйозно, то не казали, — пояснив Нагiрний. — Ви ж не спрацювалися. Видно було. То навiщо? А хотiлося на прощання душевної атмосфери.

— Щоб усi свої, — пiдказав Гащак.

— Дякую, що за свого маєте, — серйозно промовив Стас. — Я… вiрите, чесно, їдучи, у цьому мiстi нi за чим не шкодую. Окрiм вас. Можете не вiрити.

— Игим… — нiяково крякнув Нагiрний. — Усе у нас неправильно iде. Щоб такi розмови вести, там уже тiльки на днi має лишатись. А ми…

— Нiчого подiбного! — встрягла Оленка. — Усе правильно. Отже, думки від душi, а не з п'яної голови. Так, любий, за хлiбом. I то миттєво. А ми тут покуховаримо.

Пiдхопилися усi, але Стас одразу ж посадив їх назад i як був, у спортивному костюмi, вискочив за дверi. Душа спiвала: все-таки останнiй галицький акорд не звучатиме похмуро.

Постать, що вiдокремилася вiд водостiчної труби, була кривою i згорбленою, а звук, з яким кiстлява рука ковзнула по iржавому залiзi, вилив порцiю холодної води поза шкiру. Темрява ховала його обличчя. Каптур аж закривав очі.

Вiн зробив крок назустрiч, щоправда, так i не вiдпустивши труби, наче без неї мiг упасти. Тодi нахилився до машини, яка стояла зовсiм поруч. А тремтячий та скриплявий голос промовив:

— Що, тiкаєш?

Цей тембр важко було не впiзнати. Проте слабкiсть продовжувала розливатися по ногах i лише за яку хвилину мало вiдбутися повернення до нормального стану.

— Чого менi втiкати, просто їду. Немає нiчого доброго у вашому мiстi, щоб тут висиджувати. Дiра дiрою. Гадюшник.

Не без зусиль рухаючись, Ратушняк наблизився упритул. На ньому була звичайна штормiвка, каптур якої у темрявi справив таке неприємне враження.

— А ви чого тут о такiй годинi?

— На тебе прийшов подивитися. Завтра ж буде пiзно.

— Чого ж, — вимушено посмiхнувся Стас. — Ще приїду. Папери у кадрах лишилися. Плюс бухгалтерiя. I вам до побачення зайшов би сказати.

— Дурню, не тому що їдеш! — прорипiв Ратушняк. — Узагалi пiзно.

Нове неприємне поповзло у грудях. Ого… Що верзе цей маразматик? Як — узагалi? Що мається на увазi?

— Ви говорите загадками, — якомога твердше вiдповiв Стас. — Пiзно для чого?

— Не для чого, а для кого! — пояснив старий. — Для тебе пiзно. У глобальному розумiннi. Жив чоловiк, чогось хотiв, на щось сподiвався… А потiм — уже пiзно.

— Ви верзете дурницi, — зауважив Стас, не упiзнаючи власного голосу.

— Якщо дурницi, то чого ж ти злякався?

Ратушняк заглядав знизу, з-пiд каптура, запалими надокучливими очима, але бачив його наскрiзь. I вiд цього неабияка злiсть починала забиратися не на жарт, витискаючи отi першi, ще бiльш недоречнi вiдчуття.

— Iване Павловичу, навiщо ви прийшли? — твердо запитав Стас. — Якщо прощатися, прошу в дім. До Гащака i Нагiрного. Якщо маєте що iнше, то кажiть тут. Мене чекають.

Старечий смiх у темрявi, ще й з-пiд каптура, звучав без перебiльшення зловiсно.

— Юначе, такому вiдпрацьованому матерiалу, який стоїть перед тобою, не личить пити горiлку у компанiї поважних лiкарiв. А прийшов я задовольнити твоє прохання.

— Яке? — не зрозумiв Стас.

— Ти ж хотiв грати у шахи. Я готовий.

— Ви… при своєму розумi? — у Стаса натурально перехопило подих. — Грати з вами у шахи?! В останню нiч перед вiд'їздом? Хоча… У вас же патологiчна тяга грати з людьми у шахи безпосередньо перед фатальними поворотами у їхньому життi.

От тепер справдi схотiлося зазирнути у жовтявi очi старого, шкода, що темрява.

Скриплячий смiх зазвучав ще єхиднiше.

— I це усе, до чого ти доглупав? Шмаркачу… На бiльше мiзкiв не стало. Отже, i грати нема з ким. А я вже намiрився.

— Чого ж так пiзно намiрилися? — запитав Стас.

— А менi нiчого не було вiд тебе потрiбно. Ти ж сам на бажання хотiв.

— А тепер, виходить, щось треба. Бажання з'явилося? За пiвдоби до мого вiд'їзду. Яке?

— Здогадайся.

— Тупий… — розвiв руками Стас. — Оголосiть умови. Може, й зацiкавить.

— А твоя умова без змiн. Виграєш — про дядька твого непутящого розповiм, бо так нiчого й не знатимеш.

— А програю?

— У Галичi залишишся, — прокашляв старий.

— Що?!

Обурення, яке охопило Стаса, важко було передати. Як же хотiлося вiдвiсити цiй наглотi добропорядного шалобана! Нi, не вдарити, адже на стару людину аж нiяк не пiднялася б рука. Саме клацнути середнiм пальцем точнiсiнько у лоба, як оце «винагороджують» одне одного школярi на перервах.

— Здається, це прояви глибокого маразму, — похитав головою Стас.

— Отже, ти повинен легко виграти i отримати своє.

Голос Ратушняка тремтiв дедалi бiльше, а похитування голови розрiзнялося навiть у темрявi. Бракувало тiльки, щоб вiн i без шалобанiв тут рухнув.

— Я взагалi не гратиму, — крiзь вимушений смiх оголосив Стас. — Тому що таємницi покiйного дядька мене бiльше не цiкавлять, а залишатись я не можу за жодних обставин. Бувайте здоровi.

— Дурню, — прокректав старий вже у спину. — Однаково ж залишишся. Тiльки… краще б — програвши менi…

Смисл почутого доходив поступово. Вiн сповiльнював ходу, в'яжучи ноги, а одночасно розпалюючи неабияку лють. Ця стареча ворона, для якої вiн пошкодував стусана, вперто намагалася каркати до кiнця, бажаючи безглуздим залякуванням очорнити останнi години його перебування. Останнi де — у Галичi чи не тiльки?

— Чим по бабах лазити, краще б додому зайшов. Може б i надумав ще…

Остаточно зупинитись вдалося лише за рогом будинку. Крамниця свiтилася поруч. Ще вiдчинена. Хлiб… Але думки перебували вже геть зовсiм в iншому мiсцi. Ратушняк справдi щось знав. А можливо, взагалi усе. Нормальна людина на його мiсцi або мовчала б, або казала, що хоче. Цей, що, вочевидь, виживав iз розуму, вирiшив гратись. Але хай там що, а вiн натякав на небезпеку. Остання фраза свiдчила про те, що пiдказка зараз у будинку, якого для Стаса подумки вже не iснувало.

Проте будинок стояв на мiсцi. А ключi вiд нього досi залишалися у Стаса. Тiльки навiщо ж так складно? Пенсiонер хотiв погратися. То пограємось. Чомусь вiн хоче, щоб Стас залишився. Нехай. Вiн залишиться. В обмiн на важливу iнформацiю. Навiщо гаяти час, граючи у шахи i ризикувати, що хтось iз них залишиться без бажаного? Проста угода. Кожен задовольняє умови iншого. Просто зараз. I хто при цьому завадить Стасовi прокинутися зранку, завести машину i, забравши Оленку, виїхати-таки у потрiбному напрямку? Закони честi? Смiх та й годi.

Вiн кинувся назад, але бiля труби вже нiкого не було. Ратушняк зник. Стас пробiг двiр i вискочив на iншу вулицю. Немає. Коли?! Вiн же ледве ходив! Пробiгши вулицею в обидвох напрямках, Стас заскочив назад у двiр, а потiм знову до хлiбного. Дива. Стоп! Старого могло притиснути до вiтру i вiн просто у пiд'їздi…

Але й це припущення не справдилося. Вiдчинивши дверi Оленчиної квартири, Стас пройшов до кiмнати.

— Чого ти так довго?

— Немає вже хлiба. Пiзно. До вокзалу скочу. Ключi вiд машини тiльки взяти.

— Та треба тобi його! — кричав з кухнi Нагiрний. — Подивись, якi ми вареники лiпимо!

Оленка дивилася перелякано, щоб не сказати бiльше.

— А навiщо тобi це… Що ти замислив?!

— Нiчого! — Стас швидко сховав пістолет до кишені. — За хлiбом i назад. А без цiєї штуки я зарiкся ходити. Просто вискочив на радощах так швидко i забув удома. Ти чого? Момент.

Поцiлувавши її, Стас вискочив надвiр. Ще раз озирнувся. Нiкого. «Дев'яносто дев'ята» полетiла у напрямку найзловiснiшого у Галичi мiсця.

LVII

Садиба спала. Зачинена брама, пусте подвiр'я. Пiд'їхавши без фар i з заглушеним двигуном, Стас вiдчинив хвiртку i тихо пройшов. На вулицi анi душi. Дверi зачиненi. Пальцi напружилися, вставляючи ключ. Тихий поворот замка. Пiстолет у руцi. I важкий невпевнений крок у темряву холодних сiней. Вимикач. Свiтло освiтило й наступний коридор. Тихо й порожньо. Нi, порожньо, але не тихо. Серце гупало аж у головi, а м'язи, здавалося, накопичували скажений струм, готовi спрацювати при найменшому рипiннi пiдлоги, яка сьогоднi не бажала рипiти навiть вiд власних крокiв. Кухня в один бiк. Кiмната з диваном в iнший. Далi — порожня. Все. Нiкого. Ну, хiба ще шафа — традицiйне мiсце схованки для коханця, а зараз бiльш вiдповiдне для трупа.

Ривок!

От коли заскрипiло! Клятi дверi. Порожньо.

Тепер нехай вгамується у грудях. Пiстолет заховав пiд пахву. Зараз. Ну i де?

Де воно?!

Що мав на увазi цей старий пердун?

Очi не оминали жодного закутка. Усе як i було. Залишалися пiдвал i горище. Зараз. Зберуся з духом. Останнє зусилля…

Телефон завiбрував у кишенi.

— Де ти, Стасику?

— Хлiб купляю. Вже їду. Наливайте.

Погляд впирався просто у «книгу пророцтв». А чи не її мав на увазi старий? Може, саме тут i належить знову шукати пiдказку. Ну… Де? На вицвiлому килимi усе зливалося докупи i пелюстки при поглядi пiд прямим кутом нiчого не нагадували — просто вивчивши його за довгi години споглядання, Стас i звiдси безпомилково знаходив «героїв». Ось вона — «дiвчинка з суницями». Жива. «Я зумiв її врятувати. Тож правдивiсть цiєї життєвої карти виявилася мiфом», — твердив внутрiшнiй голос. «Не гнiви!» — одразу ж починав просити iнший. Що ж, лягати на диван просто зараз i починати шукати у пелюстках навколо «принца» i «дiвчинки» зашифрованi ознаки автокатастрофи, яка має статися по дорозi до Вiнницi? Або ще щось?

Де вона, ота пiдказка?!

Важкi кроки перейшлися стелею по дiагоналi. Потiм ще раз. Завмерши, Стас дивився угору. А «вiн» зупинився i стояв деякий час, переминаючись по шлацi. Дякую, Берку, що нагадав про свої витiвки. Вочевидь, цей диво-майстер не мав розуму, якщо, побачивши давно забуте свiтло у вiкнах, знову запустив свою «шарманку». Тупiсть Берковича вражала. Та чого хотiти вiд дурня, що платить двiчi? А от Стас завдяки їй збагнув одну важливу рiч. Усе «господарство» на горищi так i залишилося розкопаним. I свiдчитиме тепер, якщо за його вiдсутностi зацiкавленi влiзуть сюди, що Стасовi вдалося розкрити принаймнi деякi з таємниць. Чи варто залишати цей козир ворогам? У самих пристроях нiчого не пошкоджено. Засипати назад шлаком i нехай потiм до втрати пульсу лякають привидами одне одного.

Знову почулися кроки на горищi, потiм ще швидше, а потiм грюкнуло i почувся стогiн. Стогiн, сповнений болю. Такий, що навiть у Стаса, котрий розумiв його походження, пiшов мороз поза шкiрою. А потiм… Там уже не стогнали. Вiн говорив. Точнiше, повторював лише одне слово, наче кликав: «Нiла-а! Нiла-а! Нiла-а-а!»

Це справило ефект соди, кинутої в оцет. Слiпа некерована лють, вибухнувши iз жаху, пiною залила очi i рвалася геть в усi дiри. I стримати її не було можливостi. Виродкiв, здатних на таку фантазiю i таке блюзнiрство, хотiлося душити власними руками. I видерши з кишенi телефон, знайшовши тремтячими пальцями номер Берковича, Стас заволав у слухавку:

— Слухай, ти, пiдлото, просто зараз я пiднiмуся до твоєї халупи i задушу тебе! А перед тим ноги повириваю. Чуєш, гидото, голими руками задушу!

— С-станiславе Iвановичу… А к-кому ви дз-звоните? — перелякано верескнув той. — Це Б-б-беркович! Ви мiй номер набрали…

— Так, сволото, я набрав твiй номер! Щоб ти зараз, миттєво заткав свою «шарманку», iнакше я заткаю тебе! Навiчно!

— Я-я-яку шарманку?! Що ви хочете?!

— Кiнотеатр свiй домашнiй! — ревiв Стас. — Той, що ти у будинку на горищi сховав! Полякати на прощання схотiлося… Тепер я тебе лякатиму!

— Так я-я-я… я… нiчого. Я не хотiв в-вас… Це так… i… у мене зараз все вимкнено! Присягаюся! Давно вже не…

Здалося, що звук у слухавцi вимкнуло в одну мить, хоч збитий спантелику i переляканий Беркович довго ще сипав вибачення й пояснення. А швидше вимкнувся його слух. Саме цiєї митi з'явилося відчуття, що сивiє. Голова ніби була окремо вiд тiла i не здатна поворухнутися. А оте найгiрше почалося з горла. Важкою ртуттю воно текло донизу, розливаючись по руках i ногах, вiд чого тi швидко нiмiли. Це що, отак помирають вiд жаху?

А погляд власних очей намертво закляк на ключах вiд машини, затиснутих у побiлiлих пальцях лiвої руки. Як завжди, брак часу, тому й другий брелок, ставши непотрiбним, досi телiпався у зв'язцi. Кроки над головою важко сунули у кут, проте його неоновi лампочки й не збиралися свiтитися, а звуковi пристрої сигналити. Брелок-iндикатор мовчав. Те, що вiдбувалося зараз на горищi, не було Берковими витiвками. От тепер мав починатися справжнiй жах.

Кроки дiйшли до кута. А потiм почувся зовсiм iнший звук. Вiн спускався донизу. Рипiли дерев'янi сходинки. Скiльки їх? Вiдчиненi дверi до коридора, i Стас бачив тi, що ведуть на горище. Зараз у них постукають по-справжньому.

Зараз!

Неймовiрним зусиллям волi рука, нiчого не вiдчуваючи, полiзла пiд пахву, не в силах намацати застiбку. Усе наче повторювалося як тодi, коли насправдi нiхто увiйти не мiг. Тепер уже нiкого не викличеш. Пiзно. Зараз постукає… Пальцi не вiдчувають металу.

Ну!!!

Дверi горища зарипiли без дозволу, повiльно роззявлюючись, випускаючи кремезну постать з блiдим обличчям. Хто-хто, а вiн мав право заходити, не стукаючи! Здавлений крик застряг у Стасовому горлi. Вайлувата рука у короткому рукавi недбало штовхнула дверi назад i ведмежа постать з неприродно маленькою головою посунула на нього, зупинившись за два кроки.

Серце готове було зупинитись.

— Що, небоже, зiбрався стрiляти у дядька? Хе… Давай. Двiчi не помирають.

Лише тепер Стас побачив, що рука його стискає-таки пiстолет, спрямовуючи убiк привида.

— Га-а-а-а!!! — несподiвано загарчав прибулець, скрививши обличчя i здiймаючи руки догори.

Палець натис на гачок сам. У закритому просторi лупонуло так, що не витримала стара штукатурка. Щось посипалося, блимнуло свiтло. Крик несамохiть вихопився з власних грудей, а руки скинулися уперед, нацiлюючи зброю в голову прибульця.

Вiн хитнувся, хапаючи ротом повiтря, зловився за кут столу, а ноги вже робили неслухнянi кроки назад. Стiл загрiб нiжками по пiдлозi. Позаду дверi. Ноги його заплелися i дебела постать, неприродно гикнувши, завалилася у кут. Вiн намагався удихнути, але тiльки гикав. Схожi на клешнi руки терли очi i розривали комiр сорочки. А стрiлець, геть-зовсiм заклякнувши, ще довго спостерiгав би цю картину, якби не залишки газового заряду, якi лiзли у нiс, виводячи зi ступору.

Кинувши зброю, Стас хапнув кружку i побiг до водопроводу, вiдкривши кран наповну. Вода текла безперервно, а вiн лише льотав до коридора, набираючи її i лиючи по очах того, кого за усiєю логiкою належало звати дядьком Тарасом, i який, вочевидь, досi був живий. Не дивлячись на зусилля усiх i його, Стаса, у тому числi. Повiки лежачого жахливо набрякли. З очей текло, проте Мироненко дихав самостійно. Пiд його сiдницями поступово розпливалася калюжа.

Схаменувшись, Стас прожогом майнув надвiр i, вихопивши з бардачка аптечку, вже летiв назад. У грудях нещодавнього привида добряче гепало, а от руки вже стали теплими. Що там пульс? Зробивши кiлька iн'єкцiй, Стас витер пiт з чола i лише тепер зауважив, що й сам увесь мокрий.

Закректавши з натуги, Стас вiдтяг дядька з калюжi й спробував посадити на диван. Та той лише знесилено махнув рукою. Позаду у сiнях загупало. Грюкнули дверi. Тi, хто з вигуками вдиралися до кiмнати, миттєво замовкали, зупиняючись на пiвкроцi i хапаючись хто за що здатний. Останньою була Оленка. Скрик її вiддався луною у кiмнатi i вона вочевидь не втрималася б на ногах, якби не Гащак. А всаджена у крiсло, дiвчина схопилася рукою за вiдсунутий стiл, затуляючи iншою рота.

— Не бiйтеся, не привид… — вiдхекуючись, промовив Стас. — Уже й пульс є, пристойний.

Наче почувши це, Мироненко ухопився за край дивана i зробив спробу пiдвестися. Усi троє кинулися до нього i посадили-таки на фамiльне ложе. Притягши подушку, Стас пiдклав йому пiд спину i лише тепер пригорнув Оленку. Схоже, допомоги потребувала i вона.

— Дякую, небоже, що привiв мене до тями… — безбарвним голосом промовив Мироненко. — Думав, здихатиму-таки сьогоднi отут…

Усi четверо тiльки й могли, що мовчки розглядати його. Проковтнувши язик, вони застигли у нiякових позах, не знаючи, куди прилаштувати руки.

— Чого поставали? — наче нiчого не сталося, насилу розплющуючи набряклi очi, запитав Мироненко. — Посади людей. Ти ж господар… I дверi зачини, зимно. О… я ж увесь мокрий. Накинь щось на мене.

Ступор минав. Гащак рухав крісло, Стас обгортав ковдрою. А за кiлька хвилин уже гудiв чайник на плитi. I однаково всi мовчали.

— Живий я, живий, принаймнi зовні, — промовив Мироненко. — З середини вже почав помирати. Напевно, до ранку дiйшов би. Твоя «пукалка» оживила, чую — до тями приводить…

Дядько Тарас кивнув на покинутий пiстолет.

— Газовий, — сказав Стас, ховаючи зброю.

— Шкода, — спокiйно по-дiловому пожалкував нещодавнiй небіжчик. — Краще б справжнiй.

— Вам краще, а менi знову за ґрати й цього разу вже надовго. Про себе тiльки думаєте.

— Чому знову? — не зрозумiв Мироненко.

— А я там уже встиг побувати. Вашими зусиллями, до речi. Мене у смертi Йосипiвни звинуватили. Був у мене, як виявляється, мотив завдяки вашим витiвкам.

У голосi Стаса з'явилася злiсть. Нещодавнi фантастичнi вiдчуття минали, поступаючись мiсцем звичним.

— Нiла, Нiла… — гiрко промовив дядько Тарас. — Навiщо менi дiм… Навiщо було усе це затiвати, якщо її тепер немає.

Вiн плакав, затуливши долонею i без того набряклi очi. Кремезне тiло здригалося, притулене спиною до килима, який пророкував подiї.

— Лише сьогоднi дiзнався, — глибоко зiтхнув дядько. — Як тепер жити?! От скажи! Тепер тiльки туди дорога. Як сталося це? Хто? Знайшли? Ти знаєш?

— Не знайшли, — вiдповiв Стас. — Але я знаю.

— Хто?! — заревiв Мироненко. — Благаю, небоже, хто?

— Довго розповiдати, — зiтхнув Стас. — Може, вiдпочинете, заспокоїтеся, а там подумаємо, що i як далi. Правду казав старий — видно не свiтить менi звiдси вибратися…

— Зараз, — рiшуче промовив Мироненко, нахиляючись уперед. — Тут i зараз.

— Гаразд, — згодився Стас, — якщо пiсля усього ви здатнi розумiти. Її збив машиною Вiктор Коваленко, принаймнi пiд таким прiзвищем вiн числиться водiєм у франкiвськiй компанiї «Молочна країна». Возить йогурти. Збив службовим фургоном, навмисно. Я намагався, але… Врятувати її не було можливостi. Ви знаєте таку людину?

Мироненко мовчав, намагаючись зосередитись, облишивши емоцiї. Здавалося, до нього поверталося адекватне сприйняття. Схожа на клешню рука намацала поставлену Оленкою кружку.

— Не знаю. Який вiн iз себе? Фото немає?

— Фото вам не потрiбне, — сказав Стас. — Чоловiк цей як двi краплi води схожий на Iгоря Каширова з Коломиї. Його, сподiваюсь, ви знаєте? Гадаю, насправдi вони брати-близнюки.

Обличчя дядька Тараса змiнювалося просто на очах. Воно потемнiло. Навiть почорнiло, а очi, i без того маленькi, сховалися глибоко-глибоко. Вiн міркував, робив висновки i наче сам до себе хитав головою. Нiхто не наважувався заважати цьому процесу.

Доба входила у глибоку нiч. Усi розумiли, що прощальної п'янки вже не буде. Бiльше того — саме прощання вiдкладалося. Олена дивилися приречено. Ще годину тому вона вже уявляла у думках Вiнницю i радiла, що усi жахи позаду. Щойно її надiї розстанули. Щось подiбне вiдчував i Стас, проте мiг заприсягтися — розчарування не перевищувало решти вiдчуттiв. Адже азарт мисливця живе попри все у кожному чоловiковi, незалежно шкiдливий вiн з професiйного погляду, чи нi. Справу таки буде завершено. Оте невiдоме мучило б решту життя. А так… Поруч той, за допомогою кого зараз проллється свiтло.

— От тепер усе стало на мiсця, — зрештою промовив дядько Тарас. — Хто б мiг подумати… Пробач мене, хлопчику, що втяг тебе. Жив би зараз спокiйно у своїй Вiнницi й не знав клопоту. Пробач. Не хотiв я. Просто не було iншого виходу.

Вiн скинув з плечей ковдру i став на ноги.

— Нiчого, зi мною усе гаразд. Зараз я щось вам покажу. Принесу. I… в туалет. Що ти менi вколов? Лусну, не дiйду. Пожартував. Дiйду. Не хвилюйтеся.

Твердою ходою Мироненко посунув у коридор. Зараз. От i вiдкриється.

Нагiрний з Гащаком тiльки переглядалися мiж собою, не наважуючись дивитися на Стаса. Оленка скулилася на своєму крiслi у передчуттi гiршого. Втиснувшись поруч, Стас обiйняв її за плечi. Його вiдпустило. Пiсля того, що сталося пiвгодини тому… Хотiлося просто розрядити напруження.

— Горiлку без мене, певно, вже випили?

— Нi, — цiлком серйозно вiдповiв Гащак. — Студимо. Разом з варениками.

— Прекрасно. Зараз поставимо крапки над «i», а тодi… Я… потребую. Без перебiльшення.

— То це… — здавалося, Нагiрний нiяк не наважувався вимовити. — Мироненко?! Той, що помер? Директор музею?!

— Так виходить, — знизав плечима Стас. — А я коли його бачив? У дитинствi ще. Схожий, принаймні.

— Може… пiдстава яка? Його ж пiвмiста ховало! I закопували… Ви що, дурнi?

Усi з нiмим запитанням вирячились на Оленку.

— Вiн, — тихо помовила дiвчина. — Мироненко. Стасику, менi страшно.

— Ну, у будь-якому разi тепер уже не має бути страшно, — фiлософськи зауважив Гащак. — А от пiвгодини тому…

— То це ти його сам отут побачив?! Серед темряви? — зрештою дiйшло до Нагiрного. — Так?!

— Саме так.

— I ще й з газового пiстолета стрелив?!

— Схоже, так i було. Мужики, гляньте, я не сивий?

— Я б посивiв… — вражено промовив Нагiрний, розглядаючи його. — Кiно…

— Оце ти… за хлiбом… а сам… пообiцявши менi… знову головою у зашморг?

Оленка, схлипуючи, вiдвернулася.

— Ну, квiтко, чого ти? — але вона лише розпачливо хитала головою, зазираючи в очi коханого. — Ну, заспокойся. Зате тепер уже все проясниться. I тодi — до Вiнницi. А так би усе життя муляло i не давало…

— Менi здається, я нiколи не потраплю до тiєї Вiнницi.

— А у старого твого часом аденоми немає? — пожартував Гащак, розряджаючи нiякову ситуацiю i запобiгаючи сiмейнiй сварцi. — Сидить довго. Ти приводь, якщо що…

Вони перезирнулися. У коридор вибiгли усi. Гащак злетiв сходами догори i одразу затупав назад. Рвонули у пiдвал. Мироненка не було нiде. Усi висипали надвiр. Тихо. Вискочивши за хвiртку, Стас побiг вулицею. Хвилин за десять усi зiбралися у дворi.

— Ну що? Я аж туди бiгав, — вiдхекувався Гащак. — Немає.

— I до центру не пiшов. За руку треба було вести!

— Що за день… — скрушно промовив Стас. — За одним маразматиком годину лiтав. Той взагалi ледве лазить. I наче розчинився. Тепер цей.

— За яким? — не зрозумiв Нагiрний.

— Ратушняк приходив. Навiшав лапшi i зник. Отак само я за ним бiгав. Це ж вiн мене напоумив сюди зазирнути.

— Так може до Ратушняка й пiшов! — вигукнув Гащак. — Їдемо до старого! Давай, заводь.

— Стоп, а де наше таксi? — не зрозумiв Нагiрний. — Що вiн, падлюка, двох поважних лiкарiв покинув? Мав чекати!

— Яке таксi? — не зрозумiв Стас.

— Ну, ми ж на таксi приїхали. Оленка запiдозрила, що ти сюди подався. Ми усе покидали, таксi схопили й слiдом…

— Може дiд i забрав?

– Є на таксi рацiя?

— Нема, — похитали головою обидва. — Приватник-одинак.

— Машина яка — розвалюха? — з надiєю запитав Стас.

— Та нi. «Опельочок», ще новенький. А що?

— Пропало. О, Боже… — його аж хитнуло на ногах. — Я знаю, куди вiн поїхав!

До машини усi заскакували без команди. Двi величезнi сумки з Оленчиними речами, прилаштованi ззаду для поїздки, Нагiрний майже не цiлячись жбурнув у дверi будинку, репетуючи, щоб його зачекали. «Дев'яносто дев'ята» заскреготала колесами, залишаючи незачинену браму «будинку з привидами».

LVIII

Галицький таксист Володя, здiйснивши несподiваний нiчний рейс до Коломиї i налаштувавшись вiдпочити з двадцять хвилин перед дорогою назад, здивовано принишк за кермом, коли практично одразу слiдом за ним у двiр будинку, здiймаючи пилюку, влетiла «дев'яносто дев'ята», яка стояла у Галичi на подвiр'ї, куди вiн привiз лiкарiв. «Щось не те втнув…» — тiльки й встиг подумати вiн, спостерiгаючи, як увесь натовп вдирається до пiд'їзду, де щойно зник дебелий дядько у мокрiй сорочцi.

Штовхнувши дверi, Стас першим увалився до квартири, наперед знаючи, куди бiгти. Мироненко практично лежав на Кашировi, душачи його усiєю масою. Мати iнвалiда, не тямлячись вiд жаху, смикала його за сорочку та волосся, намагаючись вiдтягти вiд сина.

Вiдштовхнувши її, Стас навалився на дядька, та вiдтягти його вiд жертви виявилося не так просто. Мироненко гарчав, оскаженiвши. Гащак iз Нагiрним кинулися допомагати Стасу, але усi разом вони лише дужче тиснули на обох. Нелюдськими зусиллями Стас намагався пiдiпхати пальцi пiд руки дядька, якi тримали шию Каширова. Вiд цього шия здавалася тонкою i ніби взагалі зламаною. Зумiвши захопити один палець Мироненка, Стас гнув його назовнi, сподiваючись, що хоч бiль примусить послабити хватку. Усi у кутку кiмнати борсалися зi стогоном i хрипом, в якому годi було розiбрати хоч слово. Продершись повз Стаса, Гащак завiв лiкоть за шию Мироненка i замкнув намертво, намагаючись придушити його.

— С-сука, вiн шиї не має…

Нещасна жiнка, упавши на пiдлогу у конвульсiях, волала не своїм голосом.

Зрештою Стасовi вдалося захопити вказiвний палець iншої руки нещодавнього небіжчика i тепер вже спрацювати на розлом в iншому напрямку. Бiль мав бути нестерпний. «Клешнi» розiмкнулись, i усi троє разом з виснаженим дядьком завалилися до протилежного кута.

I одразу ж Стас опинився знову бiля лiжка. Каширова з посинiлим безжиттєвим обличчям вклали на мiсце. Розтирали, ляскаючи по щоках, а потiм почали робити штучне дихання. Нагiрний запропонував непрямий масаж. Гащак дременув донизу за аптечкою.

— Стiй! — схаменувся Стас. — Ребра проломиш. Є пульс на «соннiй». Дихати не хоче…

Та обличчя Каширова вже порожевiло. Тiльки вуха… Вдихнувши ще кiлька разiв, Стас побачив ефект. Пiшов кордiамiн. Нагiрний збоку давав поради. Ще двi порожнi ампулки дзенькнули по пiдлозi. А за якусь хвилину Каширов розплющив очi, дихаючи самостiйно.

Проте лiкарям клопотiв вистачало. Мати його сидiла на пiдлозi, вже нi на що не реагуючи. Їй розтерли щоки, зробили iн'єкцiї. Проте очi ще блукали, а губи нестямно ворушилися, повторюючи одне й те саме.

Гащак з Нагiрним пiдтягли її до лiжка, а Стас повернув обличчя, щоб вона побачила сина. Iгор був живий. Жiнка заридала у нього на грудях.

— Тепер з пiвгодини iстерики, — похмуро констатував Нагiрний. — Хоч би наново не придушила. Може «швидку» викликати?

— А заразом i мiлiцiю… — похитав головою Стас. — Зажди. Думаю, гiрше вже не буде.

— Не знаю… — скривився Гащак, киваючи головою на третього учасника драми.

Дядько Тарас сидiв на пiдлозi, притулившись спиною до стiнки, i тер груди злiва.

— Аптечка порожня, — констатував Нагiрний. — А ну, я до таксиста…

— Вам погано? — нахилився до нього Стас.

— Менi вже добре не буде. Нiколи.

Прихiд усіх до тями затягнувся. Зрештою, нещасна жiнка вiдлiпилася вiд лiжка сина i сiла на стiльчик. Каширов дихав рiвно, вивчаючи стелю над головою. Вочевидь, це було його звичним заняттям.

— Ти в нормi? — запитав його Стас.

— У нормi.

— Дихати нормально?

— Так. Усе гаразд.

— Думати i говорити можеш?

— Можу.

— А ви?

— Можу, — приречено вiдповiла його мати.

— I що, будемо викликати мiлiцiю? Чи самi все з'ясуємо? Як, Iгоре?

— Менi однаково, — махнув рукою той.

— Самi, — твердо промовила жiнка, дивлячись унiкуди.

Двадцять два роки тому, ще живучи у Сумах, Ганна Каширова розлучилася з Геннадiєм Коваленком. Розлучалися гучно, скандально, через суд, подiливши усе порiвну, у тому числi й дiтей. Iгор лишився з нею, а Вiктора батько забрав до iншого мiста. Навiть прiзвища близнюкiв тепер були рiзнi. Проте брати регулярно спiлкувалися. Жоден з батькiв не ставив перепон, аби дитина бувала у другiй сiм'ї. А потiм сталося нещастя. Iгор, вiсiмнадцятирiчний юнак, отримавши вже повiстку до армiї, на гулянцi вилiз на дерево, а впавши, пошкодив спину. Обiйшлося без перелому хребта, проте наслiдки травми виявилися жахливими — забiй спинного мозку, крововилив, нерухомiсть нiг. Усi лiкарi виносили однаковий вирок i вважали лiкування безперспективним. А наступного року помер їхнiй батько. Дев'ятнадцятирiчний Вiктор, навчаючись у ПТУ, не вiдхрещувався вiд проблем брата й матерi, допомагаючи усiм, чим можливо. Звiсно, сiм'я бiдувала.

— Гадаю, саме тодi, — крiзь сльози розповiдала жiнка, — Вiтя почав займатися чимось таким… через потребу в грошах… Якiсь пiдозрiлi друзi, темнi справи… Одного разу, коли Вiтя приїхав до нас, слiдом за ним з'явилася машина. З неї вилiзли люди. Вiктор говорив з ними, а потiм його кинули на землю i почали бити. Сильно. Я здiйняла галас i вискочила у двiр. Вони припинили i поїхали. А перед тим, я сама бачила, як один влупив його кийком по спинi. Якийсь час Вiтя не мiг пiдвестися. Мене охопив жах. Здалося, це якийсь рок, i тепер уже другий мiй син зляже. Проте обiйшлося. Вiтя встав. Сказав, щоб я не переживала, i що йому на якийсь час потрiбно сховатись.

Усi слухали, не перебиваючи, а вона продовжувала:

— Тi люди, точнiше двоє з них, з'явилися за два тижнi. Запитали, де Вiтя. Я сказала, що не знаю. Тодi бандюгани вдерлися до квартири i побачили Iгоря. Вони ж як двi краплi води… Я мовчала, аби врятувати Вiтю. Вони не вбивали iнвалiда б… Стягли його з лiжка, а там… вiн же ходив пiд себе. Словом, зрозумiли його стан. А я збрехала, що пiсля їхнього побиття син тепер такий, бо хребет пошкодили. Вони наказали мовчати, iнакше вб'ють усiх. А ще пообiцяли, що грошей привезуть, якщо сидiтимемо тихо. Сусiди ж бачили і машину, і хто бив. Навiть номер запам'ятали.

— I що? — не витримав Стас.

— Привезли грошi. Навiть багато. Дуже. Потiм з'явився Вiтя. Ми боялися, що обман розкриється i тодi вони… тому виїхали. Квартиру продали. I ту, батькову також. Поїхали… словом, зовсiм в iнше мiсто. А Вiтя… вiн зрозумiв, як можна заробляти грошi. Я не хотiла, я була проти!

Стас мовчки слухав, не здатний охопити можливостi людської фантазiї, спрямованої на те, як прогодувати себе у цьому свiтi. Iгор мовчав, а жiнка вже не могла зупинитися.

Черговим кандидатом на «розводку» тут, у Коломиї, був багатий приватний пiдприємець. Над'їхавши пiд час пiкнiку, де той був iз жiнкою, Вiктор спровокував бiйку, отримавши при цьому по спинi. Одразу ж упав. Вивезли «швидкою». Сама ж мати хлопців, буцiм-то випадково гуляючи поруч, вiдзняла процес на вiдеокамеру. Вiктор, як i годиться, зник, а вона за два тижнi почала «розкручувати» товстосума. Благо, досвiд уже був.

— Абзац… — дивувався Нагiрний. — Подавати кiлькарiчного спінального хворого, наче свiжого! I що, невже нiхто не розiбрався?! Невропатологи хреновi… Їм що, повилазило?!

— А ми добре доглядаємо Iгоря, — пояснила вона. — Пролежнiв немає нiколи. А перед самим цим ставимо йому на спинi свiжi синцi…

— А переломiв хребта у нього i не було, — додав Гащак. — Тож нi на рентгенi, нi на «комп'ютерi» жодних ознак… Уявляєш?

— А пункцiя? — не вгавав Нагiрний. — Це ж видно буде по складу спинномозкової рiдини — свiжа травма чи нi.

— А пункцiя — справа добровольна, — нагадав Стас. — Якщо пацiєнт не хоче — примусово не зробить нiхто.

— Пропонували? — з-пiд лоба запитав Нагiрний.

— Аякже… — знизала плечима Ганна. — Тiльки ми вiдмовлялися. А вони лякали, що iнвалiдом залишиться. Нiби ми й так не знали…

— Сiчеш? — скрушно похитав головою Стас. — Генiально. Навряд чи в iсторiї аферистiв iснує подiбний приклад. Схоже, це перший. А далi?

— А далi не пощастило. Пiдприємця цього на той час уже слiдчi крутили. Десь з якогось приводу вiн у них там був пiд прицiлом. Ми цього не знали. Хотiли, щоб тихо. Ну, а слiдчий випадково пронюхав, що вiн ще когось там покалiчив, тобто Iгоря. Вирiшили скласти усе до купи. Почали до нас їздити, покази вибивати. Ми — нiчого. Вiн же нам уже заплатив, скiльки ми хотiли. Вiд усього вiдхрещувалися. А слідчий дуже вже намiрився бiзнесмена засадити. I так i сяк… Тому й бiля нас постiйно крутився. Словом, не догледiли ми. Розкопав цей усе, сам на те не сподiваючись. А тодi й заявив прямим текстом, що Вiктора запроторить до в'язницi, а ми без нього точно загнемось. Тому… Забаг стiльки, що у нас не було. Вiддали йому усе i ще виннi залишились. А слiдчий за той час до вашого району перейшов, на пiдвищення.

— Як прiзвище? — зриваючись з мiсця, вигукнув Стас.

— Мамчур.

— Шляк би його… — взявся за голову Нагiрний. — Нашої завiдувачки фаворит… Вiн же дiйсно у Коломиї до цього працював!

— Ну, ось. Ми думали, може забуде. Думали, як би то знову втекти. А куди без грошей! А тут приїхав несподiвано. Каже, що є справа. Як зробите, нiхто нiкому не винен. Розходимося i працюйте далi, країна велика. I фотографiю привiз… от, його.

Мироненко слухав мовчки, наче уже все зрозумiв. Склавши руки на грудях, опустивши голову i заплющивши очi, здавалося, думав про своє.

— Мамчур ваш знав, коли вони, — жiнка кивнула убiк дядька Тараса, — з'являться у Коломиї. Там, бiля музею тихе мiсце. Вiн iз жiночкою тiєю у музеї довгенько сидiли. А потiм… Вiтя як завжди. А Тарас Андрiйович валізу нiс, ну, таку, як музиканти баян тримають. Ним i вдарив. Далi все як зазвичай. Тiльки… грошей вони не мали. Або давати не хотiли, не знаю. Вам краще вiдомо. А Мамчур каже: нiчого, крутити далi. А я бачила, що не з тих вони. Вiн i лiки привозив, i з лiкарями говорив. Я б сказала — швидше дiйсно допомогти хотiв, а не вiдкупитися. Ну, ми на своєму стояли, а потiм…

Ганна мусiла випити води i лише тодi продовжила:

— А потiм несподiвано зателефонував Мамчур i сказав, що усе скасовується, але щоб ми нiкуди не подiлися. Чоловiк цей, вiн казав, помер вiд серцевого нападу i у разi чого вiн «повiсить» його на нас, нiби це ми своїми домаганнями зробили. Нам залишалося тiльки сидiти i чекати. От i все. А потiм… вдерся вiн… той, хто наче як помер…

— Нi, не все. Помиляєтеся, — промовив Стас, дивлячись їй прямiсiнько у вiчi. — Це ще далеко не все, i цiкавить мене бiльше, анiж усi вашi попереднi афери. Я хочу знати, навiщо ваш другий син, Вiктор, умисно машиною збив насмерть Неонiлу Мурашевич — ту саму, з якою дядько Тарас приїздив до музею.

Обличчя жiнки посiв переляк. Справжнiй. Вона вже вiдкрила рота, але Стас так i не дав сказати:

— Тiльки не заперечуйте цього, адже я знаю точно. Iнакше ми просто пiдемо i ви залишитеся наодинцi з ним. I нiкого покликати на допомогу просто не встигнете. Я хочу знати, чому…

— Вона якимось чином розкрила нас, — озвався на своєму лiжку Каширов. — Вiктор прибрав її як свiдка.

— Звiдки ви взяли? — не зрозумiв Стас. — Можливо, цю iдею пiдкинув вам той самий Мамчур?

— Нi, — гiрко зiтхнула жiнка. — Не вiн. Мамчур бiльше не з'являвся. Вона сама знайшла якимось чином. Одного разу по обiдi пригнав Вiтя i сказав, що увечерi, коли вiн дасть знати, я повинна зателефонувати до неї i, повiдомивши, що маю щось важливе, попросити вийти надвiр. Я так i зробила. Я… не знала…

— Вiктор у той день несподiвано побачив її у себе у Франкiвську на територiї підприємства, де працював, — додав зi свого мiсця Каширов. — Ця жiнка якось вичислила його i ходила шукати.

— I ви їй дзвонили? Ви упевненi, що саме ви дзвонили їй того вечора, щоб викликати надвiр?

— Так, — тихо промовила Ганна, опускаючи очi.

Усе ставало зрозумiлим. Залишаючись важливим учасником подiй взагалi, Беркович ставав непричетним до убивства Мурашевич, а хибний слiд, який вiв до нього, тепер пояснювався дуже просто. Проводячи iнтернет Коцелкам, майстер мав вiд'єднати телефон, а закiнчивши о восьмiй, мав перевiрити чи апарат працює. Тому й натис машинально кнопку повторення останнього дзвiнка, адже апарат був обладнаний цiєю функцiєю. Тому й вiдбувся дзвiнок на телефон Мурашевички, дезорiєнтувавши таким чином усе Стасове слiдство. Восьми секунд Берковичу було достатньо, аби почувши незнайомий голос у трубцi, оцiнити роботу телефона. I ще уявилось, як вдершись у масцi до будинку майстра, вiн приставляє пiстолет до його голови, змушуючи зiзнатися у посiбництвi убивству. Отже, вину людини слiд доводити все-таки фактами i логiкою, а не силовими методами.

Стас раптово пiдвiвся. Мироненко лише мляво повернув до нього обличчя.

— Ходiмо, дядьку Тарасе. Чинити самосуд я вам однаково не дам. Вiктора тут немає, а з цих карати вже нiкого.

Його пiдвели пiд руки й потягли до машини. Лише у дверях Стас обернувся i кинув на прощання:

— А шукала Йосипiвна на територiї «Молочної країни» зовсiм не вашого сина.

LIX

Салон «дев'яносто дев'ятої» насилу вмiстив усю компанiю. Мироненка посадили наперед, а до краю вимучену Оленку посадили мiж собою Гащак i Нагiрний. Здивований подiбним розкладом таксист порожнiй погнав уперед. У машинi запала тиша, тiльки м'яке гудiння мотора, адже тиснути на газ вже не було сенсу.

— А тепер ви, дядьку Тарасе, — пiдштовхнув Стас. — Сподiваюсь, дороги до дому вистачить.

— Чого тобi ще, небоже? — байдуже запитав Мироненко.

— Хочу знати, через що все це. Насамперед, що зберiгали ви у футлярi вiд баяна i куди воно подiлося? Звiдки воно взялося у будинку i як потрапило до вас? Чому про його iснування здогадуються прокурор Мамчур, телемайстер Беркович i угорський єврей Ейзентрахт? Чому один поперед одного пхають менi скаженi грошi, яких ваш будинок сам по собi не коштує? Чому ще й окрiм них є досить людей, зациклених на купiвлi вашого дому?

— I все? — здивувався дядько.

— Нi, не все, — з викликом заперечив Стас. — Ще хотiлося б знати, навiщо ви перед вдаваною смертю пiвдня грали з Ратушняком у шахи, як зумiли обдурити пiвмiста i що виколупали зi стiни у пiдвалi, адже те, що було у футлярi, навряд чи могло б там вмiститися. Ще багато чого. Але оте перше насамперед.

— Ну, воно й зрозумiло, — iронiчно кивнув Мироненко. — Молодь усе бiльше цiкавить багатство, яке можна хапнути одномоментно, i потiм усе життя…

— Та все ж, розкопав я у першу чергу те, що мало значення для вас i не вартувало взагалi нiчого. Задля цього й за ґратами довелося посидiти i смертi в обличчя подивитися. А багатство, як ви кажете, поки що за таємничою завiсою.

— А от якби ти менше про нього думав, то й пiдняв би цю завiсу. Давно вже пiдняв би. Але мислиш не тими категорiями. Ну та гаразд. Не менi тебе виховувати. Розповiм, не мучся. Я справдi уже давно, вiдколи музеєм почав керувати, вiв краєзнавчу роботу. I одного разу несподiвано натрапив на данi, якi безпосередньо стосувалися мого будинку. Довелося копнути глибше, в тому числi й у прямому розумiннi. Вам, напевно, доводилося чути про рух хасидiв — вiдгалуження староєврейської вiри, яка останнi двiстi рокiв набула значного поширення у свiтi.

— Не чув нiколи, що воно таке, — озвався позаду Нагiрний.

— Усi вiруючi євреї подiляються на ортодоксальних, тобто старовiрiв, i нових — хасидiв. Як для нас — важко розрiзнити, майже, одне й те саме. Проте є одна особливiсть хасидизму: значення так би мовити, свiжих цiнностей. Яскравий приклад — наша Умань. Це ж недалеко від тебе, до речi, — вiн кивнув головою убiк племiнника. — Маєш знати. Саме там хасиди влаштували свою святиню, тому що сто з лишнiм рокiв у тiй самiй Уманi поховали мудреця Нахмана Бешта, звiвши його до рангу святого. Тепер щороку там вiдбуваються багатотисячнi паломництва. Так ось, менi вдалося довiдатися, що на початку столiття у моєму будинку жив ребе Хамам Бен-Уїн, вiдомий серед хасидських угруповань Прикарпаття i Гуцульщини, украй популярна особа. Нi для кого не секрет, що за роки нiмецької окупацiї у нашому мiстi знищили багато євреїв. Ребе Хамам переховувався у пiдвалi власного будинку. Там робив записи, зверненi до одновiрцiв, ховаючи у шурф, який ти розколупав. Там i згорiв, коли знайшли. Саме цi записи й потрапили менi до рук.

— А навiщо ви замаскували схов пiсля того, як забрали записи? — не зрозумiв Стас.

— На все свiй час, синку, — спокiйно промовив Мироненко. — Для мене це була лише дослiдницька робота, краєзнавство, iсторiя. Якби то знати, куди воно мене заведе i чим вилiзе! Працюючи над темою, я вишукував новi данi, знаходив живих свiдкiв, i крива вивела мене на директора музею друкарської справи у Будапештi. Ласло Ейзентрахт, згаданий тобою, угорський єврей сам виявився послiдовником хасидизму. Бiльше того, займав якусь високу позицiю у русi. I справа завернула у небажаний бiк. Невдовзi вiн запропонував продати будинок за таку суму, якої у Галичi ще нiхто нiкому не платив.

— Але чому? — знову не витримав Стас.

— Я вже казав, що особливiсть хасидизму — створення нових духовних цiнностей i поклонiння їм. Як тобi пояснити, небоже… У нас, християн, є Iсус, якому купа рокiв, йому ми молимося i бiльше нiкого нам не потрiбно. Це зрозумiло? У нас не з'являються новi святi щодвiстi рокiв. У них сто з лишнiм рокiв тому такий з'явився в Уманi. До нього вони їздять, йому поклоняються. Вочевидь, знайдене мною важило достатньо, аби бути доказом, необхiдним для зведення Хамама Бен-Уїна також до рангу святих i влаштування таким чином у Галичi нового святилища для хасидiв. Звiсно, Ейзентрахт посiв би у цiй структурi не останнє мiсце. Ти уявляєш, хлопче, якi грошi крутяться навколо таких речей?

Стас тiльки скрушно запустив пальцi у волосся. Машина давно вже стояла на узбiччi. Слухати i сприймати такi речi на ходу було неможливо. Власнi думки починали рухатися наперед дядькових розповiдей, кваплячись самостiйно злiпити докупи недоскладанi пазли… Ось що створювало справжню цiннiсть старого будинку. Спекульнути на його продажу угорцю, заробивши на цьому. Вочевидь, такий намiр мали усi потенцiйнi купцi, з якими Стасу довелося познайомитися. Окрiм хiба що отця Назарiя. «Кому ж як не менi з нечистою силою боротися…» Лише тепер ставав зрозумiлим справжнiй змiст його слiв.

— За якимись незрозумiлими їхнiми канонами чи розрахунками угорець не мiг придбати будинок сам, тому пiдставною особою для купiвлi мав стати наш Берко, ну, ти знаєш, про кого я. Звiсно, вони отримали від мене жирну дулю. Сподiваюся, це не дивує навiть тебе. Я старий i самотнiй чоловiк. Навiщо менi гроші? Що я куплятиму? Лiкiв продовжити життя ще не винайшли, а на звичайнi бiльш-менш вистачало. Того, що можна забрати iз собою, однаково не купиш. Натомiсть залишок життя дивитися, як у рiдному мiстi створиться мурашник. З'їжджатимуться тисячi зовсiм чужих людей, навколо буде глум i безлад. Навiщо це потрiбно? Спокiйно дожити у власному будинку. Все. Та вони не хотiли менi цього дозволити. Ейзентрахт не повернув знайдених листiв. Я замурував схов, знищивши iнше, що мав. Вони ж опустилися до того, що одного разу влiзли якимось чином на горище i лякали мене, iмiтуючи дух загиблого ребе.

— Це був домашнiй кiнотеатр, закопаний у шлакове перекриття, — промовив Стас. — Усього лише. А запускав його Беркович дистанцiйним пультом зi своєї хати. Напевно, система вже й не мала працювати, але почувши вiд мене, що хата не продається взагалi, вiн спробував отаким чином стимулювати й у мене бажання продати її.

Подив дядька Тараса виглядав бiльш нiж стриманим.

— Що ж, можливо, недооцiнив я тебе, хлопче. Ну та ти не в образi. А потiм… схоже, сама доля вирiшила, що я повинен-таки втратити iм. В одну зi своїх поїздок до Коломиї нам з Нiлою довелося натрапити на цих аферистiв. Ти щойно вже почув, як усе вiдбулося. Вони сказали правду: я не маю що додати або виправити. Передi мною постала перспектива — сiсти до в'язницi або вiдкупитися. Звiсно, щоб вiдкупитися, у мене не було iнакшого виходу як продати будинок. Невiдомо тiльки як на цi хасидськi стежки натрапив наш прокурор, з якого боку. Що вiн може до цього мати?

— А я вам скажу, — знову устряг Нагiрний. — Усе тут зрозумiло. Беркович наш крупно погорiв на несплатi податкiв. «Хiмiчив» конкретно, податкова його й розкрутила. А Мамчур добре до нiгтя притиснув, за особливо великі розмiри. У мене швагро у податковiй. Казав, що сяде Берко стопудово.

— А той, очевидно, як хабар запропонував Мамчуру iнформацiю, — продовжив Гащак. — Так, мовляв, i так. Є конкретна людина, Ейзентрахт з Будапешта, який платить за будинок Мироненка припустимо, сто «штук», а коштує вiн лише п'ятдесят. Де ж ви на менi нещасному стiльки заробите?

— Двiстi, — виправивив Стас.

— Тим бiльше! — вигукнув Нагiрний. — Сто п'ятдесят «штук» чистого прибутку! Смiєшся?! А у прокурора, який щойно з Коломиї, в розпорядженнi якраз банда аферистiв, для яких така справа, можна сказати, фахова. Елементарно, Ватсоне!

— Схоже на те, — згодився Стас. — Обробивши непоступливого власника будинку, вони заробляють собi у Мамчура «вiдпущення грiхiв», таке саме прощення отримує й Беркович. А прокуроровi залишаються сто п'ятдесят «штук» Ейзентрахта. Щоправда, Берковича, щойно той викрутився з гiршого, i вже пiсля моєї появи тут, почала давити жаба за втрачене, i вiн спробував i вашим, i нашим. Ви погоджуєтеся, дядьку Тарасе?

— Все-таки двiстi, — поправив Нагiрний. — Двiстi в результатi мав отримати Мамчур, адже тi п'ятдесят, якими твiй дядько мав вiдкупитися вiд Каширових, однаково перейшли б до нього. Хiба нi?

— Менi вже однаково, аби ви згодилися, — без жодних емоцiй вiдповiв Мироненко. — А тодi не погоджувався аж нiяк. I наперекiр долi вирiшив не вiддавати будинок нiкому. Тому взяв i помер. А з мертвого який зиск?

— Як це, помер? — вигукнув Стас. — Як?! Сотнi людей бачили! Та вас, кажуть, пiвмiста ховало!

— Пiвмiста дурнiв, — не приховуючи єхидства, промовив «воскреслий», — закопували не мене, а якраз те, що так цiкавило тебе напочатку. Тож «скарб», який не дає вам усiм спати, лежить зараз у ямi на глибинi два з половиною метри на мiському цвинтарi пiд табличкою з написом «Мироненко». Можете уночi пiти вирити, бо потiм, як мiй люблячий небiж дорогий постамент з гранiту поставить, важче буде.

Це навiть не був смiх, якесь ритмiчне гикання, вiд якого ставало лячно.

— А тим, що до хати приходили, у лоба цiлували та вiком накривали, їм що, повилазило?!

— Повилазило, — згодився дядько. — Хоча у лоба в нас не цiлують, не принято. Не могло повилазити лише двом: Максиму Юрчу та Петру Халаничу, а їх Нiла не повiдомила.

— Ваших друзiв i справдi не було на похованнi, — розгублено промовив Стас. — А у чому ж фiшка?

— А у тому, хлопче, що Петро Халанич свого часу був здiбним скульптором. I мав iдею фiкс — вiдкрити ще у Союзi музей воскових фiгур. Як у Францiї. Вiн злiпив навiть погруддя Брежнєва, розфарбував як живого i через когось там передав до Кремля. Оцiнили. Халанич став керiвником вiддiлу культури та заслуженим дiячем. А от музею так i не вiдкрили. На п'ятдесятирiччя — ми ж усi однолiтки, Петро подарував нам iз Юрчем нас самих. Це було диво. Як двi краплi води. З мене особливо смiялися, з моїх богатирських грудей i маленької голови. От я i сховав у футлярi, щоб не потовклося. Гарна пам'ять про друга.

Усi мовчали, роззявивши роти, не вiрячи у можливiсть такої фантастики.

— Пiвмiста, кажеш, закопувало, прощалося… Значить, таки повилазило. Щоправда, i менi довелося потрудитися. Замалювати блiдим очi, зняти вiї верхнiх повiк зверху i прилiпити їх донизу, адже з розплющеними очима у нас не ховають. Усе знала i допомагала Нiлочка. Проте сама б вона не змогла…

— Справдi. Усiм досi не дає спати, як змогла вона самотужки покласти вас до труни. Довелося вам перепросити старого приятеля, з яким свого часу вчинили так пiдло i навiть «програти» йому перед смертю у шахи, аби не начинив вас формалiном по-справжньому.

— Усе вiрно, розумний мiй небоже, окрiм одного. Я не пiддавався, а грав цього разу чесно. Ратушняк перемiг сам. Просто моя голова виявилася на той момент надто перевантаженою, щоб зiграти на повну силу. Проте я з легкою душею повернув Iвановi кубок спартакiади, який цей «гросмейстер» i винiс пiд виглядом пляшки за труди. Вiн же i заховав мене потiм у пiдвалi на дачi, де я сидiв наче крiт, не знаючи навiть, що Нiла…

Мовчанка запала надовго.

— Ось i все, напевно, — зрештою вимовив Мироненко. — Гадаю, для тебе не є дивним нi те, що заповiт оформлений на тебе, нi те, як вiн складений. Я ж планував повернутися. На жiночi плечi не можна вантажити такого. Вони й меншого не витримали.

— А скажiть, пане Тарасе, чому Неоніла Йосипiвна заповiт склала точно як i ви? Я ночами потiм спати не могла, усе марилося… Що ви з того світу слiдкувати за виконанням прийдете…

— Склала, бо також бiльше не мала кому, — без найменшого подиву пояснив той. — А у Ковелi — тому що хотiв я перед «смертю» друзiв вiдвiдати. Хтозна як усе могло повернутися, таку кашу ми заварили. Хотiв пiдстрахуватися, аби вони у найвiдповiдальнiший момент не нагрянули i «мерця» не упiзнали. З рiк ми уже домовлялися хто до кого приїде, а все не виходило. Халанич на таке мастак — без попередження, раптово. А у Юрча син в нотаріальній конторі працює. Грошей не взяв, чого ж не скористатися? Та й до «Мамчурiв» та «Шевчикiв» таким чином не дiйшло. Ну а форма заповіту… Мiй власний був пiд рукою, а Нiлi схотiлося, щоб як у мене. Щоб однаково. Приємно їй було. А менi потрiбний був перепочинок. Тайм-аут. На рiк. Зникнути, байдуже куди. Краще туди, де нiхто не шукатиме. На той свiт. Потiм усе б вляглося, багато що змiнюється… Та й прокурори у нас бiльш нiж рiк на одному мiсцi не сидять. За пiвроку вибори, новi претенденти на хлiбнi мiсця прийдуть. От на що розраховував. Але ти виявився надто упертим. Весь у свого батька.

— Заводь, — сказав Нагiрний. — Ранок на носi. Ще шмат дороги.

— А там, до речi, усе так i стоїть, — несподiвано згадав Гащак. — Пляшка не розкоркована. А вареники, напевно, так позлипалися, що не роздереш.

— Не хвилюйтеся, я розлiплю, — сказала Оленка. — Все зроблю. Ви мене так зiгрiли з бокiв, що я наче як i виспалася. Але чула все. I ви з нами, дядьку Тарасе. Ми вас бiльше нiкуди не вiдпустимо, навiть не думайте. А вже зранку на свiжу голову будемо вирiшувати, як далi.

— Вирiшувати будете ви, — байдуже промовив Мироненко. — А менi вже однаково. Немає стимулу до життя. Горiлки б випив. I ноги б простягти десь у теплому, бо зараз вже не триматимуть. А решта мене бiльше не цiкавить.

У темрявi знову спалахнуло свiтло фар. Машина рушила у напрямку Галича.

Епiлог

Фiгури застигли на шахiвницi у мовчазнiй напрузi. Чорнi навпроти бiлих. Це були лише дерев'янi символи воїнства, проте, здавалося, що мiж ними не чотири строкатi ряди клiтинок, а шмат степу, з якого мiсцями вже зiйшов снiг. Вiтер куйовдить гриви i попони коней. Воїни застигли з кожного боку, спрямовуючи списи убiк ворога. Очi в очi, грають м'язи на вилицях, стискаючи зуби. Останнi секунди протистояння перед тим, як заграють сурми i на дошцi почнеться жорстока сiч, де все вирiшуватимуть сила, швидкiсть думки i холоднiсть витримки. Як i у справжньому життi.

Хто кого?

От i почалося. Бiлий пiшак, що займав позицiю е2 i затуляв собою бiлого короля, взятий грубими важелезними пальцями, якими, здавалося, його взагалi важко вишпортати з натовпу фiгур, перескочивши клiтинку, став через одну на е4. Вiд цього торкання струснулися iншi фiгури. Та ж сама рука одразу, але неквапно перенеслася за межi дошки до краю столу, натискаючи кнопку годинника. Рух цей вiдчув увесь стiл, а стрiлка одного з двох спарених циферблатiв почала вiдлiк.

Його суперник був схожий на сухого гриба з тiєю хiба що рiзницею, що гриби не трусяться. Невеличкий старий зі зморшкуватим обличчям увесь час був у русi: голова його ритмiчно похитувалася з боку у бiк, а руки тремтiли, тому й чорний пiшак також вiдiрвався вiд дошки з деякими труднощами.

— А ти, я бачу, за сiм рокiв нiчого нового не навчився, — промовив зморшкуватий скриплячим голосом. — Як ходив усе життя е2-е4, так i вмиратимеш iз цим ходом.

На обличчi маленького з'явився хитрий вираз, пальцi, що тримали фiгуру, на мить припинили тремтiти, i чорний пiшак, що хвилину тому ще затуляв свого ферзя, точним рухом опинився на бiлiй клiтинцi через кут вiд бiлого — того, що застиг на е4. I наче користуючись дорогоцiнною миттю, тi ж пальцi швидко клацнули по вiдповiднiй кнопцi годинника, вiд чого стрiлка першого циферблату зупинилася, а другого — розпочала свiй хiд.

— А людство за увесь час нiчого бiльш генiального і не придумало, — спокiйно пояснив дебелий чолов'яга похилого вiку, маленька голова якого нiяк не в'язалася з вайлуватим тiлом i схожими на клешнi руками. — То навiщо велосипед вигадувати? Отже, я так розумiю, ферзевий гамбiт.

— А скандинавський грають лише авантюристи такi як ти, — прорипiв тремтячий голос суперника.

Наче розiзлившись на зауваження, дебелий одразу ж вдарив пiдставленого пiшака. Цього разу поштовх вiдчув не лише стiл — пiднiжжя обвитої виноградом альтанки. З першого погляду сили здавалися нерiвними, i якщо б їм зiйтися у справжньому бою, дебелий увiгнав би свого суперника в землю першим ударом. Та й навiть за шаховою дошкою за господаря чорних фiгур переживалося несамохiть.

Проте одразу ж його руки з вправнiстю, якої важко очiкувати вiд паркiнссонiка, схопили бiлого пiшака i вiдправили геть iз дошки. Упали на землю першi голови, як i годиться для справжньої битви. Але перша кров — лише привiд для завзяття та лютi i аж нiяк не страху або невпевненостi. Це була та стадiя зустрiчi, яку шахiсти iменують дебютом i на якiй ще не надто замислюються над позицiями на дошцi, адже усе робиться машинально.

— А ти постарiв добряче, — зауважив дебелий. — I тремтиш — аж лячно дивитися. Розвалишся не сьогоднi-завтра.

— Уся країна тремтить i розвалюється, — повчально прорипiв зморшкуватий. — Дивно було б, якби один пенсiонер у Галичi цвiв i молодшав. А ти не хвилюйся, я ще тебе переживу.

— Та ну! — здивувався дебелий, продовжуючи незграбними пальцями вишпортувати фiгури iз неоформленої юрби, на яку поступово перетворювалися вишикуванi ряди чорних i бiлих. — I чим ти мене пережити збираєшся? З тебе ж нiчого крiм зморшок вже не залишилось!

— Ото й воно, що лишилося найнеобхiднiше, — продовжував повчати суперник. — Кiстка i трохи м'ясця блiденького. А на тобi дивись скiльки сала! Знаєш як ото серцю у нашому вiцi ганяти кров через усе це хазяйство? Ото ж бо. Замучиться ганяти — i в ящик.

— А я i так давно у ящику, — незворушно зауважив дебелий, клацаючи по годиннику. — Давно i надiйно.

— Не скажи-и… — хитро скривився зморшкуватий, вицiлюючи нову жертву на дошцi, — не скажи-и… Кiлька рокiв тому хотiли вiдкопати тебе. От би було!

— Хто?! Нi, ти це серйозно?

— Отвєчаю за базар! — оптимiстично проскрипiв старий. — А хто… Так i не знайшли.

— А що, шукали?!

— Ще й як! Увесь Галич гудiв. Як тепер кажуть — конкретно. Та то ще давно було, вже нiхто i не згадує. Мали б скандал на все мiсто, а може й область.

— Гадаю, на цiлу країну, — без натяку на жарт упевнено промовив дебелий. — Тепер iз цим швидко. У будь-якiй дiрi щось мало-мальськи скандальне тiльки б но сталося, телевiзор на усю країну того ж дня рознесе. Ментальнiсть у нас тепер така — чужа брудна бiлизна найцiкавiша. А тут раптом… Не чув, принаймнi, щоби ще десь замiсть людини восковий муляж ховали.

— Ментальнiсть, як ти кажеш, — не погодився гiсть, — завжди була такою. Але хоч соромилися. Знали, що так негарно. Тепер налiпку «не личить» зняли. Подивись, що показують — як не чужi вiкна, то чужi дверi, чужi бруднi труси… Нате, смакуйте на здоров'я. Куди ми йдемо, Тарасе? Чого вони хочуть? Щоб нашi онуки геть усi опустилися до рiвня баби Курилихи?

— Саме того й хочуть, — незворушно вiдповiв дебелий. — Тупе стадо грабувати легше. Розкажи краще, як це сталося.

— Як-як… Отодi от зразу, коли почали чутки ходити нiби ти живий насправдi. Цiле мiсто гомонiло. Десь щось прорвалося. Не знаю вже, через кого. Може i через Коломию, скiльки там до неї? Зовсiм поруч. А може й лiкарi нашi. Хiрурги великi, оперуючi. Свiтила районного масштабу… Саме такi чутки й пiшли, буцiмто Нагiрний з Гащаком iз тобою на машинi їздили, упритул бачили, розмовляли. Щоправда, нiхто не знав звiдки воно взялося. З ким першим Гащак або Нагiрний подiлився.

— А може таксист отой молоденький, з яким я до Коломиї їздив. Щось мiг докумекати. А сам ти пiсля скляночки оковитої часом нiде не бовкнув? Щодня ж глушиш. Може, коли дози не розрахував?

— А я, шановний, — тамуючи ображене тремтiння голосу, вiдповiв зморшкуватий, — стаканчик свiй давно вже глушу лише на самотi. I, повiр, не шкодую.

— Ну, гаразд, я так. То що ж було?

— А те й було. Розкопали однiєї ночi, але не встигли до свiтанку. Часу забракло до домовини дiстатися.

— Ну, ще б — задоволено промовив дебелий. — Станiслав плиту коли встановлював, майстрiв iз Франкiвська замовив. Вони усе швидко. Толком нiхто й не бачив, що i як будували. А вiн змусив їх конкретний фундамент донизу залити. Не хотiли, казали — перестраховка, i так стоятиме. Станiслав заплатив, вони мусили. От i виручив. За одну нiч там нiяк не пiдриєшся.

— Ну от, а зранку люди побачили, ще бiльше розмов стало. Скарб у могилi! Разом з Мироненком або взагалi без нього! Мамчур тодi так трусонув тих, що могилу для тебе копали, мало не здалося. Це ж на них перша пiдозра… Вiдтодi бiльше нiхто не пробував. Бояться.

— Ну, ще б… — рука-клешня потягла з дошки нову жертву. — Мамчур може й сам що пiдозрює. Але перший зацiкавлений у тому, щоб я там вiчно лежав. Уяви собi: з'являюся я, i права на хату висуваю. Живий, отже, й заповiт не дiйсний. Уяви, яка колотнеча почнеться.

— Ну, про Мамчура мова окрема. А от чесно скажи, Тарасе, — зморшкуватий на мить зовсiм вiдiрвався вiд гри й зазирнув йому в очi. — Не шкода? Хороми у тебе, дивлюся, тепер справдi царськi, а килимок, який ще у Галичi мiль доїдала, он на стiну вчепив! Тягне, напевно, муляє?

— Нi, — без найменших емоцiй вiдповiв той. — Не тягне, нi на грам. А килимок… Не я, Станiслав повiсив. Це у нього почуття до того дрантя. Книга пророцтв… Тьху…

— То ото воно i є? — в очах старигана несподiвано з'явився iнтерес. — Про це вiн у мене на дачi тодi розповiдав?

— У тебе на дачi, — незворушно продовжував дебелий, — вiн забагато випив на прощання, того i верз всiляку маячню.

— Нехай, — зморшкуватий пiдвiвся, з iнтересом розглядаючи килим на стiнi. — Однаково покажи, де тут ти. Оце?! Курва мать… Жартуєш? У життi ти набагато потворнiший.

— На дошку краще дивись, — порадив господар. — А це повна нiсенiтниця. Проте молодь усе до мiстики тягло. Ми ж знаємо, що такого не буває. А людина, якщо дуже схоче щось у чомусь побачити, обов'язково побачить, рано чи пiзно. Любив я свiй дiм, але спротивив він мені з певних часiв. Це ж вiн у мене Нiлу забрав. Тож i є тепер для мене мiсцем з неприємними спогадами. А що там тепер?

— Як не дивно — дiм з привидами! — не приховуючи сарказму, прокректав старий. — Саме так його колись жартома твiй небiж назвав. А тепер дiйсно. Належить вiн начебто Берковичу. Але той там не живе. I не буває, принаймнi нiхто ще не бачив, щоби Берко туди заходив. I техноцентром також не пахне, хоч i казали один час. А ще говорили, нiби єврей один iз-за кордону синагогу з нього хотiв зробити. Навiть приїздили, оглядали. Але на тому й скiнчилося. Стоїть.

— Н-да… Схоже, не судилося Хамаму Бен-Уїну святим зробитися.

— Принаймнi, не у нашiй країнi, — згодився гiсть. — Кажуть, вони вже грошви стратили немiряно. Нi, у нас все можна прокрутити. Але щоб таке, це ж потрiбно усю вертикаль чиновникiв купити — вiд низу до верху, усiх «нагодувати». А вони гадали — нашим «селом» i обiйдеться. Де там! Поки до столицi дiйшли — вибори, влада помiнялася. Новi прийшли, голоднi — усе спочатку. До того ж… Берковича наново «прикрутили». Мамчур у нас i досi прокурором. Вчепився у Берка мертвою хваткою, наче з'їсти зiбрався. Не один суд вже вiдбувся. Так i тягнеться.

— Воно й не дивно, за п'ятдесят п'ять тисяч профуканих кого хочеш їстимеш. Ну, та Господь iз ними. А ти, старий хрiн? Про себе розкажи. Напевно, вже зовсiм не працюєш?

— Яка праця… — махнув рукою гiсть. — Уже й сам бачу, що сили не тi. Та й бажання пропало. Нехай молодi. Хоча, якi вони вже молодi! Павловська виїхала. У Києвi тепер. Нагiрний — завiдуючий. Гащак — заступник головного. А менi на пiч час. Онуки вже вивченi, не те що дiти…

— А сюди чого припер?

— На той свiт хочу з комфортом iти. Небiж твiй хоч і хамуватий, а таки мав рацiю, хоч ледве не отримав тодi чим пiд руку попало. Я й без нього розумiю, чого ти тодi програв. У мене хату вiдбирали б — я також не змiг би про гамбiти думати. Незаслужена перемога не має смаку. Та що я пояснюю, ти краще вiд мене це знаєш. От зараз — iнша справа. Усе чин по чину. Тепер уже як буде, так i буде. Остаточно.

Кубок стояв поруч, одразу за шаховим годинником, виблискуючи боками. Обоє одночасно подивилися на нього.

— Ну, що ж, Iване… — багатозначно промовив дебелий, — справжнє чоловiче рiшення. Поважаю. Тому… пора тебе добивати. Та й вже йти сто грам пити. Пахне, чуєш? Оленка на кухнi — майстер бiльший анiж ти на дошцi. Пiдемо ось так…

— Зубiв на поламай, — прокректав зморшкуватий. — Не матимеш чим ту сотку закусити. Краще про себе скажи щось. А я тим часом «пiдстрижу» тобi лiвий фланг…

— А що я? — знизав плечима той. — Мене взагалi немає. Про кого ж розповiдати? Нiколи б не згодився на таке божевiлля. Станiслав так вирiшив. «Воскресiння» було б надто проблемним. Для усiх. Надто багатьох воно не влаштовувало. Глядиш, i до рангу святих би потрапив! Замiсть ребе. Хоча менi тодi було однаково. Так i залишився у небіжчиках. Тепер он вчу пiдростаюче поколiння у шахи грати. Так, Юрку? А чого такi каракулi? Хiба ж це протокол шахового матчу? I крапочку ось тут забув.

Важка, дiйсно «ведмежача» лапа нiжно попестила по голiвцi хлопчика, який примостився поруч i усiєю увагою був у грi, пропускаючи повз вуха монотонне старече рипiння.

— Так що, якийсь змiст у життi таки знайшовся. Завдяки менi оцей малий Ковач у такому бiльш нiж юному вiцi пристойно грає у шахи i навiть перемагає на турнiрах. А воно й у життi згодиться. Не вмiв би його батько рахувати ходи наперед, хтозна, як би усе склалося. А так — затишний дiм, гарна робота, красива дружина i ось… Давай, Юрку, бiжи до матерi, помагай. А ми тут вже самi допишемо. Тим паче, мало що лишилося.

— Як це, мало що?

— Ось. Отримайте, Iване Павловичу…

Тремтiння рук i голови гостя помiтно збiльшилося, голос здригався i слова ледь вимовляв:

— Ти здурiв? Тарасе, ти що, скурвий сину, знущаєшся?! Гiмна об'ївся?!

— Нi, Iване, чого ж! Зразу — гiмна… Це мiй хiд. Так ходжу. Маю право, — виправдовувався Мироненко. — I до протоколу занесемо: слон с6 на д5… I знак оклику, все-таки жертва фiгури…

— Ти ж блефуєш, старе стерво! — мало не задихнувся вiд лютi Ратушняк. — Ти знову блефуєш, i знову слона!

— Що ж, забирай, — розвiв руками Мироненко. — Якщо справдi блефую, партiя завершиться одразу. Далi вже грати менi просто не залишиться чим.

Надзвичайно гостра, навiть критична позицiя на дошцi обiцяла швидку розв'язку i водночас загрожувала затягтися надовго, адже сторони збиралися стояти до кiнця. На обмеженому просторi клiтинок у запеклому протистояннi мертвих дерев'яних символiв наповну вирували живi емоцiї, притаманнi лише свiтовi, у якому народжуються i гинуть надiї, вирiшують одвiчнi питання минуле з майбутнiм, сходяться у смертельнiй сутичцi сила i верткiсть, цiлеспрямованiсть i пiдступнiсть, скажений запал i холодний прагматизм. I не було у цьому нiчого надприродного, адже усе це в них вдихали живi люди, котрi за довгi роки життя зумiли гiдно пройти непростий шлях перемог i розчарувань. I не важливим здавалося, як зараз завершиться битва. Суттєвим було інше — щоб мiрiади зусиль докладалися заради добра i справедливостi.

Примітки

1

КЕК — контрольно-експертна комісія, яка перевіряє відповідність дій лікаря існуючим стандартам у конкретних випадках лікування хворих.

Content

Олексій Волков
Мертві квіти

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Х

ХI

ХII

ХIII

IVX

ХV

ХVI

ХVII

ХVIII

XIX

ХX

ХXI

ХXII

ХХIII

ХХIV

ХХV

ХХVI

ХХVII

ХХVIII

ХХIX

ХХX

ХХXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XXXX

XXXXI

XXXXII

XXXXIII

XXXXIV

XXXXV

XXXXVI

XXXXVII

XXXXVIII

XXXXIX

L

LI

LII

LIII

LIV

LV

LVI

LVII

LVIII

LIX

Епiлог

Примітки