Лернер Жайме

Акупунктура міста

Жайме Лернер

Акупунктура міста

Передмова

Ми раді представити Вам переклад книжки Жайме Лернера «Акупунктура міста». Цей твір належить до урбаністичної літератури. У своїх творах Жайме наслідує Джейна Джекобса, Вільяма Вайта і багатьох інших геніїв літератури, які змальовували життя міст. «Акупунктура міста» — це книжка про незбагненну любов до реальних, живих, залюднених міст. Жайме пише про це, бо знає і дорожить сюрпризами, добротою і втіхою, що вони дарують, — від затінених тротуарчиків і до сурмача, який щовечора вітає мешканців музикою. Жайме бачить дива навіть у найменших дрібницях. Але він не лише споглядач. Його любов до міст — це плід відданості й великого бажання, щоб вони запульсували. Він — актор та інноватор. Він не лише поширює теорію акупунктури міста: як мер, будівничий та дизайнер, він успішно втілює її в життя. Я поділяю це його захоплення. Мені подобається, як маленькі ідеї несуть в собі великі можливості й дива, і як їхня реалізація може змінити структуру та сенс міста. Я дуже рада, що в Чикаґо, місті, що колись було моїм домом, я жила за три квартали від саду Лурі Ґарден. Мені надзвичайно поталанило жити неподалік цієї урбаністичної оази, симетричної і дикої, замисленої та жвавої водночас. Сад був надзвичайно красивий, навіть узимку. Хоч би коли я туди навідалася, а гуляла там майже щодня, відчувала, як у мене нормалізується тиск. Там можна було відпочити від шаленого ритму міста. (Я попросила свого чоловіка, щоб, коли помру, він прокрався в сад і розвіяв там мій попіл, бо це єдине місце, де мені справді завжди було добре.) Лурі був для мене місцем спокою та відпочинку. Потім я довідалася про Саммер Денс в Чикаґо. Ця танцювальна вечірка відбувається в красивому саду і приваблює найрізноманітніших людей, які б ніколи не зібрались в одному колі. Незнайомці танцюють з незнайомцями. Та ще й без упину торкаються одне до одного! Вечори завжди починаються з годинного розігріву, і впродовж двох наступних годин люди танцюють під живу музику. Від червня до вересня, з четверга до неділі мешканці Чикаґо з’їжджаються з усіх куточків міста, щоб потанцювати танґо, свінг, каджун, румбу, сальсу, грецькі танці, вальс, степ, лінійні танці, і що там іще? Це власна версія Чикаґо «Танців із зірками», тільки без зірок… лише звичайні люди, охочі потанцювати. Як на мене, саме ці дві місцини, ці переплетення в часі, просторі та певній точці звеличили місто, його дух і структуру. Безперечно, справжні міста з живими людьми мають чимало поважних проблем, але в них також живуть і такі люди, як Жайме Лернер, які обожнюють своє місто і надто перейняті вдосконаленням своєї громади і тим, щоб усе було якнайкраще. Якось Джейн Джекобс сказала: «Моделювати місто мрії — просто. Але потрібна неабияка уява, щоб змінити живе місто». Фонд Найт Фаундейшн планує заохочувати міських інноваторів, і ми сподіваємося, що слова Жайме надихнуть іще більше людей брати активну участь у розвитку свого міста.

Керол Колетта,

віце-президент Спільноти

та Національної ініціативи фонду Найт

Фаундейшн імені Джона С. та Джеймса Л.

Вступне слово

Без розуміння людей та політики планування — це лише технократичний інструмент. Жайме Лернер пристрасно і з розумінням ставиться до планування та політики — але перш за все, він дбає про людей. У цій книжці будівничий ділиться натхненними історіями про те, як бачення цілісного та динамічного міста може стати реальністю завдяки, як він каже, акупунктурі. Всі ми розуміємо, що без великих зусиль не зробимо наші міста екологічнішими та здоровішими. Але одна річ — погодитись із цим, а геть інша — діяти. Міста змінюються не лише зовні, перероджуються також їхні психологічні, культурні та інші риси. Жайме Лернер — джерело натхнення для кількох поколінь містобудівників та політиків, це людина з фаховим та особистим баченням міст і водночас, із глибоким усвідомленням політичних сил у дії. Ми раді, що тепер він може поділитися своїми історіями з ширшим колом людей. Поетичність «Акупунктури міста» нагадує особисті записи самого Жайме Лернера, де викладено історії зі всього світу і різних періодів його життя, зокрема його праці на посаді мера, а також консультанта щодо міст в усьому світі. Жайме Лернер не лише добре говорить, він також діє і вже встиг досягти приголомшливих результатів, змінивши життя багатьох людей в Курітібі та інших містах. Акупунктура міста — це підхід до планування, розрахований на реалізацію цих планів. Не беріться за все відразу, почніть з чогось одного, працюйте на результат, дійте. Натхнення, подароване цією книжкою і особисто Лернером, — нереальне і реальне водночас. Читаючи «Акупунктуру міста», ви зрозумієте, що справді здатні щось змінити; але не самотужки, а разом з багатьма людьми. У книжці описано способи гуртування городян, адже соціальні й демократичні чинники міського життя дуже важливі для роботи й динаміки міста як однієї збалансованої громади. Це аж ніяк не теоретичний посібник; ця книжка, сповнена поезії та магії, вчить нас мріяти і водночас втілювати наші мрії в життя; вона вчить нас завжди запитувати в себе, чи це правильне рішення, чи, можливо, варто шукати кращих або простіших шляхів. Жайме Лернер — активіст, його ідеї завжди прості й практичні. Наприклад, система в Курітібі, що скеровує водіїв автобусів на правильне місце на стоянках. Розв’язання цієї проблеми могло бути складним і затратним, але все сталося навпаки після розмови з водієм і тестом, який показав, що водій може спокійно припаркувати автобус по одній лінії, керуючись смугами, нанесеними на вікно автобуса та на майданчику. Ідея того, що люди повинні перебувати в центрі планування міста виникла ще кілька років тому, і Жайме Лернер, безумовно, — один із першопрохідців у цій царині. Але так було не завжди. Коли Жайме Лернер 1972 року запропонував створити пішохідну вулицю в Курітібі, ця ідея сподобалася не всім. Він згадує, що бізнесмени та інші члени громади дивилися на нього скоса. Але наступного дня після інавгурації на вимогу одного з опонентів роботу було продовжено, і цей підхід запровадили в інших районах. Лернер завжди охоче брав на себе ініціативу; в цій книжці він надихає всіх чинити так само. Підхід акупунктури міста не толерує жодних відмовок, тут важливо почати. Хороша акупунктура означає краще розуміння місцевості, усвідомлення того, що жодне місто не схоже на інше, і бачення того, чого бракує місту, перш ніж щось планувати. Саме тут Лернер порушує важливу тему: необхідність якісної розробки. Є багато хороших дизайнерських рішень, але дуже бракує чіткого планування з глибоким розумінням проблем, людей та місць. Читаючи цю книжку, ви мовби розмовляєте зі своїм хорошим приятелем, розмова триває невимушено і легко, а історії, що ви їх почули, довго вас не відпускають. Це той вечір, коли ви повертаєтесь додому з бажанням щось зробити, і з вірою в те, що все можна змінити.

Дякую тобі, Жайме Лернер.

Ян Ґейл,

м. Копенгаґен, Данія,

травень 2014 р.

Вступ

Мені завжди здавалося, а радше, я надіявся, що за допомогою акупунктури можна було б лікувати хвороби. За принципом відновлення енергії хворого чи виснаженого місця звичайним дотиком, покликаним відновити життєві функції як у точці збою, так і навколо неї.

Я вважаю, що певні медичні «магічні прийоми» можна і варто застосовувати до міст, адже багато з них хворіють, а деякі достоту перебувають у критичному стані. Як для медицини важлива взаємодія між лікарем і пацієнтом, так і містобудівна справа повинна спонукати місто до реакції. Важливо скерувати все так, щоб якнайактивніше сприяти зціленню, покращенню та створенню позитивної ланцюгової реакції. Адже, щоб повернути організм до життя та змусити його функціонувати по-новому, слід втрутитися.

Я часто запитую в себе, чому деяким містам вдається досягти багатьох важливих і позитивних змін. На ці запитання у мене є безліч різноманітних відповідей, але одна, як на мене, спільна для всіх міст, що зазнали інноваційних змін: в них зароджується початок, своєрідне пробудження. А це те, що змушує місто реагувати.

Всі знають, що кожне планування — це процес, але жодне не призведе до негайних змін, хоч би яким вдалим воно було. Майже завжди це як іскра, що ініціює дію і спонукає до розвитку. Це те, що я називаю хорошою акупунктурою. Справжньою акупунктурою міста.

Що могло б слугувати за приклад хорошої акупунктури міста? Переробний завод Коннері в Сан-Франциско. Парк Гуель у Барселоні. Часом такого виду діяльність зумовлює культурні зміни, як це було з Центром Помпіду, Музеєм Ґуґґенгайма в Більбао архітектора Френка Ґері чи навіть з відновленням Центрального вокзалу в Нью-Йорку.

Іноді акупунктуру міста позначено дотиком генія, як-от піраміда Лувру, відновлення Пуерто-Мадеро в Буенос-Айресі чи комплекс Пампулья Оскара Німеєра в Белу-Орізонті. Іноді це маленькі витвори, такі як Пелей-парк у Нью-Йорку. Або й великі, як-от Інститут арабського світу Жана Нувеля в Парижі та Музей Голокосту в Берліні, спроектований Даніелем Лібескіндом.

Іноді таке втручання стається радше з необхідності, ніж з естетичних міркувань: задля загоєння ран, що їх завдає природі сама людина, як скажімо, у випадку з каменоломнями. З часом ці рани утворюють окремий пейзаж. Використання цих пейзажів і відновлення того, чому людина випадково завдала шкоди, є чудовим результатом акупунктури.

Яскравий і блискучий приклад цього, звісно ж, Оперний театр у місті Курітіба, а також стиль розташування шосе в Сан-Франциско.

Правду кажучи, транспортні системи — це незмінна складова хорошої акупунктури міст у світі. Дотик акупунктури помітно в прекрасних входах столітніх станцій паризького метро, на станціях Норман Фостер у Більбао і в розгалуженнях системи експресів у місті Курітіба.

Корейці в Нью-Йорку

Акупунктура міста не завжди втілюється через будівельні роботи. Іноді це впровадження нової традиції, нового звичаю, що створює сприятливі умови для трансформації. Часто акупунктурою стає незаплановане людське втручання без залучення великих фізичних зусиль.

Я часто кажу, що в місті Нью-Йорк має з’явитися пам’ятник Невідомому корейцю. Своїми цілодобовими продуктовими крамницями делікатесів представники цього народу надають винятковий сервіс місту у сфері послуг. Ці магазини не лише забезпечують доставку, вони начебто додають у кожен куточок міста світла та пожвавлення. Йдучи по свої невеличкі покупки, люди зустрічаються одне з одним. Усе це дарує елемент додаткової довіри до свого міста.

Працюючи без перерв, такі крамниці є важливою складовою міста. Тому ті невідомі корейці та їхня дрібна торгівля допомагають створити хорошу акупунктуру Нью-Йорка — краще за будь-яку культурно-розважальну програму.

Багато торговельних точок сучасного Нью-Йорка нагадують нам про те, яким був ринок Ле-Аль у Парижі на початку його створення. Протягом десятиліть він був серцем міста, навколо якого вирувало життя кількох поколінь парижан. Або ж згадайте нічні ринки, що працюють по містах усього світу: хоча б у тому-таки Парижі, на Рю де Сен чи Рю де Буссі, де невеличкі ярмарки — це тривала, непідвладна часу традиція.

Більш ніж досить і прикладів зі східної культури. Чого лише вартий рибний ринок у Токіо та його бурхливе і гарячкове пожвавлення вдосвіта. Тут пульсує життя, біля прилавку з величезними восьминогами, гігантськими скатами, серед збуджених людей, які намагаються запопасти для себе найкращий товар і в такий спосіб зустрічаючи початок нового дня. Ці люди, які працюють на світанку, — невід’ємна складова всіх служителів міста, що не може перестати дихати. Саме вони є тією справжньою Інтенсивною Терапією реанімації міста.

Старий новий кінотеатр

Важливо, щоб хороша акупунктура сприяла підтримці та відновленню культурної самобутності місця чи спільноти. Нині таких заходів потребують багато міст, де перестали дбати про культурну самобутність. Сумним прикладом цього є зникнення муніципальних кінотеатрів.

Колись кінотеатри для багатьох людей були магічним джерелом фантазії, музики, утопії, реальності, мрії та надії; вагомим осередком комунікації для містян.

Багато поколінь перебувало під впливом кінотеатрів не лише в культурному аспекті. Там люди зустрічалися, спілкувалися, розважалися і часто продовжували свої дискусії в інших частинах міста. Кінотеатри впливали на моду, літературу, танці, музику та історію. Ніщо так, як кінотеатр, не зберігало важливих епох кожної нації.

Кінотеатри оспівували і творили історію. Нині у більшості міст світу вони зникають. Старенький кінотеатр кожного міста поступово адаптується під інші види розваг, поступаючись місцем супермаркетам, храмам і т. ін. У багатьох містах традиційний кінотеатр було замінено на зали торговельних центрів, але це вже геть інша історія.

Наш давній сімейний портрет є своєрідною пам’яттю про місто. Як не затирається старе фото, так і старий кінотеатр є невід’ємною складовою цієї родинної світлини, адже ми не можемо втратити такої важливої точки відліку нашої ідентичності.

У штаті Парана ми почали відновлювати старі муніципальні кінотеатри. Намагаємося забезпечити їх сучаснішим обладнанням, щоб покращити умови для створення осередків національного та мистецького кіно, що їх так довго витісняли мережі споживацького кінопоказу.

Насправді «Старий новий кінотеатр» — це програма, що зміцнює нашу культурну самобутність. Ось вона, акупунктура міста, що намагається вилікувати нас від безпам’ятства і відновити нашу тожсамість.

Відновлення річки

Мій перший візит до Сеула, здавалось би не передбачав жодних сюрпризів. Чергове старовинне азіатське місто, що вражає живою динамікою та запаморочливою сучасністю так, ніби воно й не пережило своїх понад вісімсот років.

Іще один яскравий приклад швидкої модернізації: місто з численними проспектами та автострадами, де в цілковитому хаосі середмістя люди мусять проходити підземними переходами, піднімаючись вгору і вниз, щоб просто перетнути дорогу. Натомість автомобілі їдуть досконалою поверхнею асфальту, немов ковзають униз червоним килимом.

Така побудова зруйнувала багато міст — коли всі привілеї надано автомобілям. Історичні міста з красивими спорудами і чудовими архітектурними палацами оточено автомобілями — сучасними драконами.

Першою несподіванкою для Сеула була спроба реалізувати дещо незвичний для більшості міст задум.

Міськрада запланувала зарезервувати чимало простору для «автобуса Курітіби», створивши в різних районах міста мережу громадського транспорту, що її вже назвали BRT (Bus rapid transit) — швидкісний автобус.

Найбільше здивувало те, що мерія Сеула хоче знести наземну систему руху в центрі міста і відновити річку, Чонґечон, в яку стікала з гір тала вода. Цей струмок, уявіть собі, сховали під землю кілька десятиліть тому, щоб не було видно, який занедбаний і брудний він сам і територія обабіч нього. Згори пустили автотрасу.

Нині міськрада планує повернути тій місцині первозданний вигляд, відновивши річечку й привівши до пуття навколишні території. Проект дорогий (чималих грошей коштує усунути такі помилки), проте ентузіазм мера та його команди вражає. У них на меті, зокрема, створити пішохідну зону (city friendly for people). Нас ознайомили з проектами. Усі вони мали дуже чітке прочитання. Виразний ландшафтний дизайн міста з пагорбами та відновленою річкою. У всіх відчувалося дбайливе ставлення до міста. Жодним чином не сумніваюся, що всі проекти буде реалізовано найближчим часом.

У Сеулі я також мав честь поспілкуватися з відомим мешканцем міста Янґ Оак Кімом, філософом, який закінчив Гарвард і залишився в університеті, щоб вивчати медицину. Повернувшись, професор Кім протягом двох років викладав філософію у дуже популярній програмі Південної Кореї. Це неймовірно відома людина. Нині він вирішив стати репортером із висвітлення важливих питань. Наша розмова була немов свято: неймовірно багато спільного в поглядах, а також простоти, що синтезує східну філософію загалом.

Він бачить загальну картину. Та найбільше мене вражає те, що він читає місто, бере до уваги значення кожного регіону, кожного місця, кожного імені в дуже простій і лаконічній формі. Ах, якби ж міста мали менше забудовників-торговців-труднощами, а більше філософів!

Заборонене місто

Якщо вірити історії, Пекін — одне з найдавніших міст на світі. На початку XV століття воно було розділене на дві частини. У внутрішньому, так званому «Забороненому місті», стояв імператорський палац, оточений потужною стіною і ровами з водою. Останнього китайського імператора Пуї було скинуто 1911 року, а 1924-го вигнано з міста.

Але зараз Пекін втратив одну зі своїх дивовижних особливостей. Зникла невід’ємна складова традиційного краєвиду: море велосипедів, що на кожному з них їхало більше однієї особи. Це було місто людей.

Пекін сьогодні — це черговий табір ультрасучасних споруд, оточених величезними дорожніми структурами, автострадами, круговими перехрестями, радіально-кільцевими розмежуваннями тощо. У «спіралі», утвореній другим і третім кільцями, розташований CBD (Center Business District) — центр ділового району. Нині Пекін — це місто доріг.

Поруч із «Забороненим містом» і прилеглими територіями можна побачити невеликі ділянки з текстурою старого міста. Міста, що його можна впізнати лише з кіно чи книжок.

Щоби знову заслужено посісти чільне місце у світі, Пекін нині потребує впевненої персональної акупунктури: менше автострад, більше міста, місця для велосипедистів і для всіх людей загалом. Вочевидь це і є те необхідне голковколювання. Повернути автобуси і вулиці, надати краєвидам зупинкового обрамлення. Хоча, можливо, потрібна й інша акупунктура. Але ж яка зухвалість! Навчати акупунктури китайців!

Калі

Немов за годинником невагомий бриз вітає вечір. Площа м’яко вилискує в теплому вечірньому сяйві зірок. У тихому та безпечному місті мирно прогулюються закохані пари і де-не-де вздовж тротуару пробігають діти. Хоч би куди ви пішли, з вами крокуватиме душа міста: старенькі квартали, м’які кольори, пожвавлені тротуари в такт із приглушеними звуками сальси.

Шкода, звісно, що через надмірно збільшені проспекти це колумбійське місто дещо втратило свою ідентичність. Щоб перетнути ті вулиці, вам доведеться прямувати вгору і вниз пішохідними мостами.

Аж раптом ви наштовхуєтеся на давній, просто неба, торговий центр, з внутрішніми садами, великою парковою зоною, звідки лунає жива музика, не спотворена електронним обладнанням. Без жодного натяку на каналізаційний звук сучасної музики, що впливає на людську підсвідомість.

Попри повсякчасну невимовну спеку, щодня о 16:30—17:00 приємний свіжий бриз курсує містом. Здавалося б, це самі боги посилають його. Нарешті.

Я мав нагоду відвідати будинок з дуже вдалою архітектурою: він був шість метрів заввишки і мав внутрішній дворик. Його спроектував Бенджамін Барні. До слова, у двір цього будинку виходило кілька балконів і веранд.

Мабуть, для цього міста за хорошу акупунктуру стали б саме дрібні деталі, що увиразнили б невимовну красу річки, з якої дме лагідний оксамитовий бриз. Відчути на собі цей божественний невагомий вітерець — все одно що перенестися наприкінці робочого дня під тепле сонце пляжу Ріо-де-Жанейро.

Chévere![1]

Нічого не робити. Терміново!

Одним із першочергових рішень, що я його мав ухвалити, перебуваючи на першій каденції мера Курітіба, мала бути відповідь на петицію асоціації жителів міста, що пропонувала на розгляд досить дивну вимогу. Запит полягав у проханні, щоб міськрада не вносила жодних коректив стосовно облаштування їхнього району.

Я розпорядився, щоб відповідальний за громадську роботу все перевірив та розібрався у цій ситуації. У результаті ми з’ясували, що клопотання хоч і незвичне, але має логічне підґрунтя. В одному з районів міста мерія виконувала ремонтні роботи з корекції дорожніх обрамлень ґрунтових вулиць — жителі побоювалися, що ремонтна техніка присипле землею невеличкий природний потічок.

Моє рішення щодо цієї справи було максимально лаконічне: «Секретареві Громадських робіт. Припинити роботи на цій ділянці терміново». Іноді певні розпорядження можуть зашкодити життю міста. У такому разі єдиним правильним рішенням буде припинити всі роботи, терміново.

Тридцять два роки потому в Лісабоні, перший, кого я побачив, їдучи за кермом вуличками міста, був Альваро Сіза Віейра — найшанованіший і найзатребуваніший у всьому світі архітектор. Це все одно що приїхати вперше до Ріо-де-Жанейро й зустріти Оскара Німеєра. А тут — будь ласка — Сіза Віейра спокійно контролює виконання робіт. Часто джини з’являються і без чарівної лампи.

Там я бачив пагорби, красиві схили і річку Тежу. У газетах де-не-де з’являлися новини про нові проекти для Лісабона. Тунелі, віадуки, Експо-98, що зробив свій внесок у відновлення занедбаної частини міста.

На кожному з проспектів, розташованих на пагорбах Лісабона, мабуть, найвлучнішою акупунктурою буде — нічого не робити, терміново.

P.S. Як вам така витівка: розмалювати підйомник Санта-Жушта в яскраві червоно-помаранчеві кольори?

Двадцять чотири години поспіль, або Цілодобове місто

Пізно ввечері на площі Сокало, в історичному центрі Мехіко, я починаю боятися загубитись у величезному натовпі. Навколо мене вирує несамовитий потік людей. Численні вуличні торговці, які з дня на день намагаються заробити собі на сяке-таке прожиття. І мимоволі в цьому потоці людей я ставлю собі очевидне запитання: як примирити й узгодити формальний та неформальний сектори торгівлі. Запитання, що й досі залишається без відповіді.

А чому б таки не посприяти узгодженню та примиренню формальних і неформальних секторів торгівлі? Перше, що спало мені на думку, з огляду на те, що доба має двадцять чотири години, — це скласти графіки торгівлі.

Вуличні торговці могли би напевно починати свою діяльність у другій половині дня, після шостої вечора, пожвавлюючи життя міста, коли традиційна торгівля вже завершилася. Це б убезпечило їхню роботу. Один сектор допомагав би іншому, що цілком захистило б місцеву торгівлю.

Зрештою, вулична торгівля в усіх її виявах — така ж давня інституція, як і саме місто. Візьмімо хоча б ринки просто неба. У визначений час, у визначеному регіоні вулична торгівля розгортається і починає жваво діяти набагато раніше за організовану комерцію, хоча й значно швидше згортає свою роботу. І це справляє позитивний ефект: така собі мобільна структура, що швидко приходить і швидко йде. У деяких містах, як-от Шанхай, Гонконг і Курітіба, процвітає нічна вулична торгівля. Для багатьох людей це дуже вдале місце зустрічі в пізній час.

Тут міська акупунктура пульсує в такт із часом.

Міська доброта

Кілька років тому дуже хорошим людям із Белу-Орізонті, зокрема і моєму давньому другові Валеріо Фабрісу, вдалося привернути увагу городян заходами, що заохочували їх любити своє місто. Кожен жест у цьому керунку є складовою загальної міської доброти.

Відтоді періодично впроваджують креативні ідеї та влаштовують творчі заходи, що відображають обізнаність людей і усвідомлення того, що міська доброта має важливе значення в житті міста.

Уже давно всі знають історію про Корівку з вулиці Леопольдини: скульптуру корови посеред тротуару, що її встановили жителі Белу-Орізонті. Через певний час вона стала жертвою жорстокого акту вандалізму, її майже знищили. Але небайдужий белу-орізонтієць, перетнувши чи не півміста з відром піску та цементу, відновив її. Тепер корівка раз у раз набуває нового образу, нового кольору і отримує прикраси від городян, які так її люблять.

У районі Сан-Жеральду одна господиня встановила шопку у вітальні свого помешкання. Вона не замикає дверей і гостинно запрошує всіх охочих побачити її на власні очі. В іншому районі Белу-Орізонті сміттярі завжди працюють, весело співаючи. Саме таким чином міська доброта стала традицією столиці штату Мінас-Жерайс.

Такими вчинками люди виявляють свою насолоду і виносять особисту радість на загальноміський рівень.

Створюючи свої скульптури на пляжі Леме в Ріо-де-Жанейро, Оскар Німеєр теж долучається до акту великої міської доброти.

Один стоматолог із Курітіби, закінчивши свій трудовий день, стає у вікні свого стоматологічного кабінету і грає на трубі.

У Порту-Алеґре вікна однієї з радіостанцій виходять на Руа-да-Прая, а тому всі перехожі можуть дати інтерв’ю в прямому ефірі. Запрошувати громадян висловлювати ідеї та вносити корективи безпосередньо біля офісу радіостанції є істинним виявом міської доброти.

Коли я працював у Ріо-де-Жанейро, у нашій команді був один чудовий і талановитий дизайнер. Ніколи не забуду того дня, коли він прийшов на роботу в костюмі клоуна. Сів за свій планшет і цілий день спокійно працював, наче нічого не сталося. В кінці робочого дня він оголосив усім, що покидає нашу компанію, бо вирішив здійснити мрію всього свого життя: стати цирковим клоуном. Нікому не розповідаючи про свої наміри, він сам собі влаштував конкурс. Саме тоді й отримав свої перші оплески.

Якось я вийшов був послухати тріо Ельсіу Міліту, неперевершених музикантів, які виконують босанову. Як ви здогадалися, це було досить давно, але я досі не можу забути справжнього вияву міської доброти того вечора. Після виступу власник закладу, бачачи, що о такій пізній порі мені не вдається викликати таксі, довіз мене на власному автомобілі під самісінькі двері готелю.

У Маріпі, маленькому містечку на заході штату Парана, чиновники мерії посадили на вулицях орхідеї. Квіти цвіли так красиво, що городяни відплатили уряду своїм прихованим виявом міської доброти: ніхто не топтав і не нищив орхідей.

Ще одну красиву історію міської доброти, що сталася у Римі, розповів мені мій хороший приятель Доменіко де Масі. Щоп’ятниці мешканці одного з будинків міста організовують художню виставку у ліфті свого будинку. Ви піднімаєтесь і насолоджуєтеся мистецтвом. Але міська доброта на тому не закінчується: спускаючись сходами вниз, ви можете подзвонити в двері будь-якої квартири. Кожен мешканець і його сім’я розкажуть вам про картину та про її автора, запропонують кави. Щотижня виставляють роботи іншого художника. Цей приклад міської доброти справді щиро захоплює.

У місті Сальвадор Карлінос Браун утримує музичну школу у міських нетрях. Щосуботи він організовує справжні концерти локального масштабу. Знайшлась фірма, що зголосилася записати диски його шоу, і всі прибутки з продажу віддали тамтешнім мешканцям.

Мій зять Бас розповів якось історію про «підвісні плавучі сади мийників вікон» у багатоповерхівках Нью-Йорка. В одного архітектора виникла ідея поставити горщики з квітами на платформах, що їх використовують для миття вікон. Коли на платформах закріпили вазони, то пропливаючи повз вікна квартир, вони скидалися на плавучі сади. Щирий вияв незабутньої міської доброти.

Згадаймо хоча б 80-ті роки, коли в місті Курітіба до Різдва прикрашали всі автобуси. Декоровані дерева на різдвяну тематику, яскраві гірлянди — все це було виявом міської доброти, справжнім подарунком людям, які на Різдво змушені були працювати. Такі оздоблені автобуси, курсуючи містом, дарували і поширювали доброту і радість Різдва всім городянам.

Іноді міська доброта має безпосередній вплив на людину, як це, власне, сталося з покійним Сержіу Мерсером. Його смерть сколихнула Курітібу. Чудова людина з прекрасним характером, талановитий публіцист, неперевершений майстер слова. Таким знало його все населення міста.

Мерсер був особливим курітібцем, він уособлював обличчя і свідомість міста. Він знав усе, що потрібно знати про музику, літературу, і був справді великим культурним критиком, але насамперед він завжди був вірним другом. Окрім цього, мав іще один винятковий талант: він завжди був душею компанії. Якщо раптом тема бесіди ставала нудна, Мерсер завжди брав усе в свої руки і скеровував розмову у приємніше і цікавіше русло.

Він полюбляв оркеструвати і міг придумати нове аранжування в будь-який час і в будь-якому місці. Він обожнював танґо і мав свій уявний гурт у цьому жанрі. Не раз можна було побачити, як він «грає» оксамитовою стрічкою по коліну.

Усе місто прийшло провести його в останню путь. У той день підійшов до мене його двоюрідний брат і простягнув рідкісний компакт-диск танґо, мовивши: «Я збирався подарувати його Мерсеру, та оскільки його вже з нами немає, хочу, щоб ви як один із його найкращих друзів зберегли це».

Тоді я згадав, що теж придбав для Мерсера антологію танґо. Повертався тоді з кладовища з важким тягарем на серці.

Дорогою додому зайшов до ресторану, щоб замовити щось перекусити, бо ніхто з моїх родичів не мав бажання вийти кудись повечеряти. Там я зустрів Моніку Рішбітер і кількох її друзів, пригнічених та похмурих після похорону. Тоді мені спало на думку віддати Моніці книжку, яку мав подарувати Мерсеру.

Тоді в мене виникла ідея започаткувати Національний День Мерсера, коли кожен мав би робити подарунок приятелеві. Ним мало стати саме 6 березня — день, коли Курітіба втратила свого чудового друга. Оскільки ми вже не можемо дарувати йому подарунків, то вшановуватимемо його пам’ять, роблячи подарунки одне одному в день його смерті.

Це було б невимовним виявом міської доброти, яку Мерсер завжди дарував своєму місту.

Вампета, гравець бразильської збірної, теж продемонстрував чудовий вияв міської доброти у його рідному містечку Назаре-дас-Фарінас, що в штаті Баійя. Якось у нього попросили двадцять реалів, щоб залатати дах кінотеатру. Вампета оглянув обшарпану споруду. Зведена 1927 року, історична будівля кінотеатру Ріу Бранку була однією з найстаровинніших архітектурних пам’яток країни. Вампета купив кінотеатр і відреставрував його. Кажуть, відкриття відновленого кінотеатру було найгучнішим святом в історії Назаре, де був присутній сам Роналду.

Кінотеатр, як і раніше, не дає багато прибутку, та Вампета платить працівникам зарплатню зі своєї кишені. Крім кіносеансів, у приміщенні кінотеатру працюють театрально-мистецькі гуртки для більш ніж вісімдесятьох дітей, мешканців довколишніх нетрів. Сам Вампета не відвідує кінотеатру, проте не оминув нагоди вчинити акт міської доброти стосовно жителів рідного міста.

Акупунктура музикою

В Антоніні, приморському містечку штату Парана, готують типову для цього регіону страву в глиняному горщику, политу згори маніоковим пюре. Ця смакота зветься бареаду — запечатаний баняк. За традиційною версією, перш ніш відкрити кришку горщика, влаштовують феєрверк. Але ще більшої краси моменту додавав гімн містечка Антоніна, що його при цьому виконували.

Кожне місто має свій жест, свою музику. Музика деяких міст своєю автентичністю відразу ж переносить нас до місцевих пейзажів. «Копакабана», «Корковаду», «Дівчинка з міста Іпанеми», «Чарівне місто».

Рим, Чикаґо, Нью-Йорк, Сан-Франциско всі ці міста мають свій автентичний музичний репертуар, що відразу спонукає думати про місто.

Коли заходиться про танґо чи про Карлоса Ґарделя, ми відразу згадуємо Буенос-Айрес. Ви можете будь-де спостерігати невимовну красу цього танцю, виконавці шоу гастролюють по всьому світі, але жодне дійство не зрівняється з танґо Буенос-Айреса — справжньої колиски цього жанру. Хоч би де ви його танцювали, у венах цього видовища завжди циркулюватиме аргентинська кров.

Самба є однією з ознак культури Ріо-де-Жанейро. І достойні виконавці цього жанру є у нас по всій країні. Та коли доходить до Карнавалу, самба посідає своє законне місце на вулицях і проспектах. І Ріо-де-Жанейро неперевершений, коли розгортає на своїх проспектах найбільший у світі театралізований перформанс, що в ньому беруть участь понад вісімдесят тисяч акторів.

Це той випадок, коли музика чи ритм відображають ідентичність міста або країни, створюючи у такий спосіб чудову акупунктуру. Вона має відгомін у повсякденному житті — як калатання коробки з сірниками в пабі на розі вулички, перкусія на тротуарах Баійї чи хіп-хоп із музичних пристроїв афроамериканців на вулицях Сполучених Штатів.

Також є пісні, що становлять справжню акупунктуру. Деякі з них перетворилися достоту на татуювання: Жільберту Жіл, Каетану Велозу, Мілтон Нашсіменту, Дорівал Каймі і Вінісіус додали своїх барв містам, що наскрізь просякнуті їхньою творчістю: важко уявити Баійю без Каймі, Жуана Жілберту, Жіля та Каетану; важко відчути Мінас-Жерайс без музики Мілтона Нашсіменту; важко осягнути Бразилію без Вілла-Лобос й Арі Баррозу.

Є пісні, що розповідаючи про місто, здається, докладно змальовують для слухачів кожен закуток. Музика закарбовує зображення міста у вашій пам’яті.

Іноді мелодія Антоніо Карлоса Жобім[2] зображує місто кращим, ніж насправді. І тоді місто справді стає кращим.

У безперервності — життя

Багато важливих міських проблем виникає через відсутність постійності. Бездіяльні та безлюдні регіони можуть створювати занедбані пустки. Заповнення таких порожнеч було б хорошою акупунктурою.

Важливо також додавати елементів, що їх бракує певному регіону. Скажімо, якщо якийсь регіон має більш економічно-промислове спрямування і йому бракує населення, то слід сприяти розвитку житлового сектору. А якщо в іншому районі самі лише житлові блоки і будинки, то чому б не додати туди сферу послуг та обслуговування.

Якщо територія пустує, важливо внести щось у ту місцевість. Кілька років тому ми особисто відчули зникнення деяких закладів, що були справжніми місцями зустрічей. Тому встановили на пішохідній зоні Курітіби тимчасове кафе.

Територію, що пустує, слід негайно заповнити. І що жвавіше буде це наповнення, то краще. Включно зі встановленням тимчасових структур для консолідації певних видів діяльності, аж поки виникнуть нові проекти. Йдеться про акупунктуру нових утворень через встановлення перебіжних, що їх можна було б розташувати на згаданій території, забезпечивши життєдіяльність, пожвавлення, генеруючи таким чином для того чи того регіону функцію, якої немає.

Якщо бракує вечірньої активності, створіть нічний розважальний центр. Якщо бракує житлового сектору — збудуйте житло. Та все це слід робити швидко, майже миттєво. Дуже важливо поєднати функції життєдіяльності. І безперервність процесу має вирішальне значення. У безперервності — життя.

Звуки, кольори й аромати вулиці

Дуже часто вуличну торгівлю контролює податкова інспекція. Це справді проблема, адже здебільшого, визнаю, така форма торгівлі — нелегальна. Та, як на мене, зважаючи на поширеність явища, варто лояльніше ставитися до цього виду торгівлі.

Байдуже, про кого йдеться: продавців хотдогів у Нью-Йорку, чи — кокосового молока в Нордесте, чи торговців акараже в Баійї, чи тих, хто закликає «Кому мате?» на пляжах Ріо, чи про людей на Карибах із кошиками з фруктами на голові, — всі вони мають спільний компонент самоідентичності. Всі вони роблять свій вагомий внесок у запах, колір, звук наших буднів і пожвавлюють наше щодення.

Упродовж кількох років я жив навпроти кондитерської фабрики в районі Кабрал у Курітібі. Щодня там пекли різні види печива. Скажімо, четвер був днем кокосового печива, і весь район насичував солодкавий аромат підсмажених кокосів.

Фабрика вже давно закрилась, але й досі щочетверга я відчуваю запах кокосової стружки. А в південній частині міста всі насолоджувалися терпким ароматом чаю Мате Леау, що його виготовляють у тому регіоні. В усьому світі люди мають схожі історії про свої міста.

Але з загальної симфонії міста потроху зникають такі невід’ємні складові, як звук заточування ножів, заклики продавців фруктів, реклама товарів пормоутерами, вигуки заголовків з перших шпальт тощо.

Але виникають і нові особливості: наприклад, «людина-сендвіч» у Сан-Паулу та інша жива реклама в багатьох містах створюють багато можливостей для втілення різноманітних комерційних ідей. Але попри все, звуки, колір і аромати вуличного ринку не можуть зникнути з загальної картини уявлення про місто.

Бездушне місто, яке ані пахне, ані смердить…

Хороша переробка

Кожне місто має свою історію та свої орієнтири. Йдеться не лише про споруди архітектурного та історичного значення, що формують загальний спадок країни. Насамперед мені йдеться про пам’ятки, основні точки відліку міської тожсамості та свідчення належності до нього. Хай то буде завод чи старий трамвайчик, чи просто кілька спогадів, недбало розкиданих по рипучих полицях.

Та оскільки багато зі згаданих ознак втрачено назавжди або ж вони невпізнавано змінилися, наш обов’язок — знову зробити їх корисними, надати нових життєвих барв. Немає нічого кращого для мешканців міста і певного району зокрема, як заповнення таких прогалин.

Сан-Франциско став першим, де було впроваджено істинну і правильну первинну міську переробку. Старовинну шоколадну фабрику перетворили на розважальний центр Жірарделлі, а консервний завод Дель Мончі — на сучасний Кеннері. Обидва підприємства трансформовано наприкінці 60-х, і вони стали традиційним місцем атракцій, так званими Fisherman's Wharf, «причалами рибалок».

На початку 70-х у всьому світі, а зокрема і в Європі, виникали приклади блискавично спроектованих трансформацій на кшталт театру СЕСК[3] у Сан-Паулу, особливо — на залізничних вокзалах Лондона.

У місті Курітіба 1971 року перетворили старовинний пороховий льох на маленький театр «Пайол». Деякий час потому зупинений клейзавод перетворено на мистецький центр творчості.

Також не варто забувати про Пуерто-Мадеро в Буенос-Айресі, частину станції Жуліу Престеса в Сан-Паулу, перетворених на чудові концертні зали.

Було всяке, маємо безліч як добрих так і поганих прикладів. Але найважливіше — результат, досягнутий внаслідок відновлення покинутих територій, що в більшості випадків перетворилися на важливі культурні об’єкти сучасності. Це чудові вияви акупунктури міста.

Серйозні травми, що їх зазнали міські краєвиди від людей, як-от занедбані кар’єри та піщані кратери, зараз перетворюються на чудові парки й амфітеатри. Прикладом такого відновлення у Курітібі є Опера Араме та Кар’єр Паулу Лемінскі (Pedreira Paulo Leminski — простір для концертів, шоу та вистав просто неба, що вміщає понад вісімдесят тисяч відвідувачів), а також різних парків, що свідчать про внесок різноманітних етнічних груп у життя міста.

Наприклад, долина річки Іґуасу з прилеглими прірвами та ставками, що допомогли врятувати цілу державу від екологічної катастрофи. Коли в річку Іґуасу стався витік нафти, саме у цих ставках його було локалізовано і призупинено. Ні в першому, ні в другому ставку не вдалося знайти джерела нафти, і вже аж у десятому знайшли джерело і зупинити витік, розпочавши інтенсивну роботу з очистки річки. Божественне втручання? Навряд чи. Ці ставкові ями — беззаперечні рани, що їх люди завдали пейзажу, видобуваючи пісок із піщаних кар’єрів.

Це саме той випадок, коли травма стала панацеєю. Адже завдяки цим штучним ставкам вдалося повернути життя річці Іґуасу.

Люди на вулиці

Іноді я люблю поспостерігати, як краплина меду приваблює мурах або як бар чи яскрава вітрина магазину в бідному районі приваблює людей. Та насправді переважно самі люди приваблюють одне одного. Адже людина це одночасно і актор, і глядач цієї щоденної вистави міста.

Хороша акупунктура — це, власне, заохотити людей вийти на вулицю, створити місця зустрічей і найважливіше — зробити так, щоб кожна міська функція стала каталізатором їхньої взаємодії. Скажімо, транспортний термінал не конче має бути схожий на залізничний вокзал, він також може бути чудовим місцем зустрічі.

У Страсбурзі, наприклад, трамвайні зупинки стали чудовим місцем зустрічей. У Сеулі облаштовано зону дитячого відпочинку і навіть маленький планетарій на одній зі станцій метро, просто серед розгалужень його гілок. Приємними місцинами є і термінали Курітіби, через які щодня проходить 500—800 тисяч пасажирів.

Що більше ми сприйматимемо місто як інтеграцію функцій, яка об’єднує багатих і бідних, молодих і літніх, то більше місць для зустрічей створюватиметься і жвавіше стане місто. Адже дизайн і красиве оформлення суспільного простору мають дуже важливе значення. Чудовими прикладами оформлення публічних місць і акумулювання позитивних змін у місті є: Пляс-де-ля-Бурс у Ліоні, Пласа-дель-Соль у Барселоні, Гаммелтор у Копенгаґені, «Цукуба-центр» у Японії та Піонер-Куртхауз-сквер у Портленді.

Дуже важливо також вивести на вулицю студентів. У багатьох містах усього світу студенти фізично відокремлені від виру міського життя, більшість часу вони проводять на віддалених університетських кампусах. Іноді цей простір такий порожній, що більше скидається на університетську «пустелю». Але ж саме студенти згодом мають вжитися в місто, роблячи свій щедрий внесок у світогляд суспільства загалом. Інакше вони отримують лише краплю інформації про світ, що вирує десь далеко і якого нема в їхньому житті. Чи можете ви уявити Сорбонну не у Парижі, чи Колумбію не в Нью-Йорку, чи Берклі за межами міста? Або ж Гайдельберзький університет чи Юридичний Факультет Сан-Паулу, що вирвані з коренем з міського життя?

І якщо університети є віддаленою та самодостатньою одиницею, то чому б не організувати студентський кампус у місті, спонсоруючи публічні семінари чи культурно-мистецькі заходи для ширшого кола? Чи навпаки — організувати місто у кампусі.

Smart Car, Smart Bus

Останнім часом ми стаємо свідками багатьох суперечок на тему транспорту майбутнього. Найбільше дискусій виникає саме щодо автомобілів майбутнього, й автомобільні виставки мають дедалі більший попит. Три роки тому я відвідав одну з них у МоМА[4]. Її було присвячено аспекту технологій та дизайну автомобіля майбутнього.

Справжнього смарт-автомобіля досі не винайшли. Бо кожного разу він не дотягує до заявлених вимог або дизайном, або комплектацією. Автомобілі з модерновим двигуном чи гібридною комплектацією у різних енергетичних варіаціях не є, на жаль, аж такі розвинені в сенсі дизайну. А машини, адаптовані до міста, менші за габаритами та економні, не можуть проявити себе на трасі. Зрештою, якщо нам справді потрібно два автомобілі, чому б не придумати два в одному, або «машина+велосипед», або навіть «машина для траси», що мала б у багажнику портативні елементи автомобіля для міста?

До слова, смарт-автобус уже існує. Він має істотні переваги. Також він потребує виділеної смуги для руху громадського транспорту (не обов’язково намальованої, йдеться просто про виділений для нього простір), чіткого графіку руху і енергійної експлуатації. Важливими для нього є посадка і висадка пасажирів на одному й тому ж рівні, тарифна і завчасна оплата проїзду і пряма безперехресна лінія руху.

Не маю жодних сумнівів, що транспорт майбутнього курсуватиме поверхнею. Повороткий, значно дешевший (вартість кілометра менша однієї сотої вартості проїзду на метро) і спроможний легко інтегруватися в лінії підземки. Секрет у тому, щоб надати автобусу таких можливостей (або й кращих), як і в метрополітену, або ж, інакше кажучи, «метронізувати дороги».

На противагу автомобілю, ідея смарт-велосипеда теж існує. Він не товчеться серед громадського транспорту і не перешкоджає пішоходам, адже це велосипед, що курсує чітко своєю доріжкою вздовж річок, каналів, залізничних колій. Його можна буде скласти, як парасольку, а згодом розкласти і користуватись за потреби.

Ще одна безцінна ідея — створити смарт-таксі, що не конкуруватиме ні з автобусом, ані з метро. Таксі, що даруватиме більше перспектив та альтернатив мешканцям міст. Беззаперечно, воно не конкуруватиме з рештою транспортних засобів, а слугуватиме сполучною ланкою міського транспорту, доставляючи вас до найближчої автобусної станції чи станції метро, не змушуючи думати, де б його зупинитися. Для утримання такого таксі слід впровадити інтегрований тариф. Хто б міг подумати, що таксі стане частиною громадського транспорту?

А зараз уявіть на хвилинку смарт-пішохода. Пішохода, який може скористатися всім, включно з паркуванням автомобіля, використовуючи для цього власну персональну мобільну карту. Як споживач смарт-пішохід вимагатиме обладнання, облаштування, крамниць та всієї сфери послуг, що теж будуть у його розпорядженні для його ж комфорту. Доведеться створити смарт-маркети, смарт-кінотеатри…

А смарт-читач, побачивши цю книжку, не пройде повз.

Компроміс солідарності

Чи можна досягти хорошої акупунктури міста через глибокий компроміс із соціальною солідарністю? Вже багато десятиліть ми живемо поряд із наслідками соціальних нерівностей, що призвели до часткової маргіналізації мешканців з низькими доходами. Кількість доповідей на семінарах і симпозіумах після діагностики, дослідження та аналізу цього питання охоплює добру частину нетрів світу.

Більшість маргінальних груп населення будує житло на схилах або в низинах. Так вони дають собі раду через брак будь-якої альтернативи. Як впровадити інфраструктуру в цих сферах життєдіяльності, як залагодити проблему безперервного накопичення сміття, що вже часом ховає жителів нетрів? Як позбутися проблеми безробіття і, головне, насильства та наркотиків?

У деяких містах, таких як Курітіба, вдалося залагодити проблему сміттєвих відходів, запровадивши програму закупівлі сміття або ж обміну його на транспортні ваучери. Така система чинна вже більше тринадцяти років.

Двадцять п’ять років тому я запропонував чудове рішення, як ввести інфраструктуру в нетрі. Ідея полягала у тому, щоб використовувати поручні для сходів як тримачі труб, по яких подаватиметься вода, або ж електричні проводи протягувати до будиночків через дахи чи вікна. Тимчасом каналізаційні стічні труби розташовуватимуться внизу вздовж сходів. Це було б просте і практичне рішенням, але за однієї умови: їх не можна закопувати у схили, бо це могло б збільшити ризик зсувів.

І це ще не все. Маргінальний район нетрів слід забезпечити зонами відпочинку, комерційними об’єктами та центрами надання громадських послуг, як і будь-який інший район міста. Проблему безробіття можна було б залагодити, звільнивши від податків усе виробництво чи послуги, що створювали б робочі місця на території нетрів. Таке залучення неоподатковуваних інвестицій з інших районів допомагає інтегрувати віддалені й неуспішні нетрі з рештою районів міста. Все це, звісно, сприятиме зменшенню насильства та злочинності.

Щоб повернути безпеку нетрям, важливо згенерувати можливості для комерційної діяльності як у центрах, так і на околицях таких районів: встановити магазини, ресторани, сервісні центри та інші ключові аспекти міської інтеграції. Адже зростання соціальної інтеграції — хороший і доцільний вид акупунктури. І її слід впроваджувати швидко, без зайвого аналізу та вивчення цього питання.

Намалюйте своє місто

Вдалою акупунктурою буде спонукати городян цікавитися історією. Скільки насправді мешканців добре знають своє місто? Навряд чи хтось поважатиме те, чого не знає. Та і як поважати своє місто, не розуміючи його?

Намалюйте своє місто. Таке я запропонував під час виступу в Калі на День журналіста більш ніж двомстам репортерів. Яка межа бачення міста загалом у людей, які щодня описують і розповідають про своє місто?

Ідея цього мого виклику журналістам полягала не в тому, щоб проаналізувати місто з огляду на чесну чи шахрайську роботу мера. Я хотів побачити їхній власний погляд на недоліки та руйнівні моменти функціонування міста. Хотів довідатися їхню думку, те, як вони, працівники конкретної сфери, могли б сприяти розвитку міста.

Але як можна покращити місто, навіть не знаючи його? Що ви здатні зробити для свого міста, якщо навіть не спроможні його намалювати? Ось де найважливіший момент. Ми пізнаємо власне місто крізь призму певних вулиць чи асоціацій. Мапи, що ними мало хто вміє користуватись, це не більше, ніж мережеві розгалуження вулиць. Скажімо, красу річок мого міста я розгледів, лише коли почав працювати архітектором у відділенні муніципального міського планування.

Така ж історія з мапами областей (чи провінцій) країни. Те, що на них зображено, це переважно політичний дизайн муніципальних об’єктів, головоломки, що їхні частини з’єднуються, формуючи державу. Та насправді вигляд цієї держави, цієї країни не має нічого спільного з тими головоломками. Адже там не відтворено краси річок, пагорбів і плато, гірських хребтів та решти природних ресурсів.

Звісно, хто цього не помічає, завжди може отримати певне знання з того малого, що йому пропонується. Але це не одне і те ж. Намалюйте своє місто. Намалюйте свій регіон.

Намалюйте свою країну.

На посаді губернатора я розпочав кампанію, покликану заохотити всіх зберігати річки. Тоді гостро постала проблема забруднення річок каналізаційними відходами і сміттям, тому було виділено багато грантів, щоб усунути цю біду.

Опитав діток: «А чи знаєш ти, що за річка біля твого дому?» Як вони можуть поважати ті річки, якщо вони навіть не знають про них? І найгірше те, що майже всі ці водойми було забруднено каналізаційними відходами.

Виявивши річку поряд із будинком, у мене несподівано виникла ідея писати поруч із номером будинку назву найближчої до нього водойми. Так мешканці будуть зацікавлені її доглядати.

У Курітібі, у реконструйованому парку сільськогосподарських експозицій, зараз це Парк Наук, ми встановили великий макет штату Парана. Зображене на макеті дає більше знань, аніж місяць навчань та досліджень з історії та географії.

У тому ж парку побудували планетарій. Там розповідалося, як племінні народи бачили Всесвіт та небесні сузір’я. Ця чудова ідея коштувала лише $10 тисяч, дрібниця порівняно з вартістю традиційного планетарію.

Якщо індіанці змогли відтворити власне бачення сузір’їв і передати його наступним поколінням, то чому ж вам важко намалювати своє рідне місто? Адже такий малюнок буде доброю міською акупунктурою. Один раз засвоєне. Це закарбується в пам’яті якісним татуюванням.

Інструкції до втілення міської акупунктури

Місто — це, насамперед, місце зустрічі. Стадне за своєю суттю, місто завжди було центром створення норм суспільного виживання.

Невимовним ідеологічним конфліктом сучасного світу є глобалізація та солідарність. Як стверджує Маріу Соареш, нам необхідно «глобалізувати солідарність».

Також безсумнівно, що місто — це останній сховок солідарності. Місто — не проблема, місто — це її розв’язання.

Справді великою проблемою є розмежування економічної діяльності та житлових масивів. Розділення життя та місця праці.

А, власне ж, місто — це структура, в якій живе і працює його населення. Що більше інтегруватимуться міські функції, то більше поєднуватимуться верстви населення з різними віковими категоріями, різними доходами, то більше людяності отримуватиме саме місто.

Уявляти минуле свого міста — це немов бачити його прихований малюнок. Ця дивна археологія відроджує стародавні споруди, вулиці, місця зустрічей, надаючи нових забарвлень дорогим нашому серцю речам. Це немов відтворити в калейдоскопі подій той втрачений малюнок, що дозволить нам краще зрозуміти суть нинішніх зустрічей.

Важливо додавати нового контенту цьому малюнку, консолідувати його з реальним життям, з траєкторією громадського транспорту, адекватним використанням земель і автошляхів, усіх точок відліку, що скеровані під одну директиву і визначають, яким чином місто може розвиватися.

Проводячи паралелі, уявімо, що автомобіль — то наша «механічна теща». Ми повинні підтримувати з нею хороші стосунки, та в жодному разі не можемо дозволити, щоб вона керувала нашим життям. Важливо усвідомлювати межу співіснування з автомобілем, не стаючи його рабом.

Креативне дозвілля та затратна безпосередність

Чи можливо діяти правильно відразу, жодного разу не помилившись? Відповідно до загальновстановленого принципу лінь іноді перемагає працьовитість. Адже ті, що не аналізують своїх вчинків, не здатні до самокритики, завжди легше долають перешкоди.

Щоразу стає дедалі більше тих опосередкованих робітників, накопичувачів непотрібної інформації, безкінечних непереконливих дослідників. Але іноді одна краплина творчості є рушійною, дієвою акупунктурою розвитку.

Коли ми реалізовували в місті Курітіба одне з найвагоміших покращень транспортної системи, було вкрай важливо досягнути посадки та висадки пасажирів на одному рівні. Насамперед слід було створити спарений автобус на велику кількість місць. Ми повинні були переконати виробників шасі, що це можливо і що такий вид транспорту матиме попит.

За сприяння Карлоса Ріхбатера, екс-міністра фінансів і колишнього члена Ради Volvo, мені вдалось організувати зустріч з керівництвом концерну в Гетебурзі, що в Швеції. Щоб з’ясувати, чи корисні та технічно можливі будуть такі рішення в Курітібі, дослідили міста, які потребували особливих рішень щодо пішохідних та проїжджих територій.

Як же ми здивувалися, побачивши, що така потужна організація, як Volvo, оперувала не більше ніж кількома газетними вирізками, що стосувалися цього питання. Концерн по-справжньому зганьбився. Їм було так соромно, що два місяці потому віце-президент компанії особисто прилетів до Бразилії сповістити мені, що вони готові взятися до розробки шасі в Курітібі в онлайн режимі з командою в Гетебурзі.

Готове шасі для спареного автобуса випробовували вночі, щоб переконатися, чи зможе такий довгий автобус маневрувати на наших вулицях і чи достатньо йому буде виділених для цього смуг. Кількість місць у цьому автобусі-гіганті вражала: майже триста пасажирів одночасно. Це була велика перемога.

Важливою також була зручна оплата квитка та висадка пасажирів. Для цього необхідно було забезпечити можливість оплати перед посадкою в автобус, і саму посадку облаштувати на рівні платформи. Питання оплати перед посадкою легко залагодили, встановивши турнікет на вході до тубус-зупинки. Відповідно висадка пасажирів теж мала бути досконала, гнучка і безпечна, щоб уникнути нещасних випадків. Для цього необхідно було забезпечити бездоганну щільність між автобусом і тубус-зупинкою.

Для реалізації цього задуму нам було запропоновано безліч комплексних і справді вартісних рішень. Одне з них — перевести наближення автобуса до тубус-зупинки в електронний режим. Але проблема в тому, що всі запропоновані рішення були критично дорогі, такі дорогі, що дешевше було закупити цілий автобусний парк.

Так тривало доти, аж доки архітектор Карлос Сеневіва поцікавився у головного водія автобуса Роберту Ноґара, чи зміг би він припаркувати транспортний засіб впритул біля платформи посадки пасажирів. Водій чудово впорався з цим завданням.

Тоді Сеневіва запитав, чи він та решта водіїв автобуса змогли б повторити той же маневр і з такою ж точністю. Не вагаючись, чоловік дав ствердну відповідь. Ціною маленької подряпини на склі автобуса та тубус-зупинки він повторив спритну й досконалу операцію безпечної посадки та висадки пасажирів. Така система працює протягом одинадцяти років без жодного нещасного випадку.

Така креативна акупунктура була справжньою перемогою над неповороткою посередністю.

Самоповага — це чудова акупунктура

Наскільки вам подобається ваше місто? Зазвичай ви його любите, бо тут народилися. Але що ви думаєте про своє місто? Чи знаєте ви його, чи відчуваєте себе його частиною? Чи як істинний скептик ви переконані, що на ситуацію вже неможливо вплинути і ваше місто має найгіршу інфраструктуру, найвищий рівень злочинності і все так несправедливо? І ще гірше, якщо ваше місто велике, а його проблеми ще більші, й ваше ставлення швидко з’їжджає по шкалі розчарування.

Утім, часто та шкала розчарування не має нічого спільного з нежиттєздатністю пропозиції чи відсутністю коштів на її реалізацію. Найважливішим є правильне бачення і компетентне співставлення власної відповідальності. Не варто забувати також про важливість сценарію, ідеї чи зображення бажаного результату і всі — принаймні більшість — допоможуть його досягти. Тоді, у момент виконання цього обов’язку, саме самоповага людей надихає місто рухатися вперед.

Місто Джоінвіль у штаті Санта-Катаріна, Бразилія, вирішило стати передовим центром танцювального мистецтва. Мер міста приєднався до боротьби хореографа Жоу Браска Неґро щодо перенесення до їхнього міста філії «Большого театра России» і все місто його підтримало. Монтре, що в Швейцарії, з ініціативи Клода Нобса стало колискою одного з найважливіших світових фестивалів джазу, і все місто зараз має з цього переваги.

У місті Нью Жерузалем (Новий Єрусалим), у бразильському штаті Пернамбуку, щороку на Великдень ставлять Страсті Христові у різних районах. Ці вистави підняли самооцінку не лише в городян, а й в усього бразильського народу.

Піднімати самооцінку населення — це ключовий аспект акупунктури в цілому. Так вплинуло запровадження міського транспорту та розв’язання проблеми утилізації відходів у місті Курітіба. Чи згадаймо Більбао з його Музеєм Ґуґґенгайма й з усіма його новими досягненнями.

Світло — теж хороша акупунктура

Я вже казав, що ідентичність — це важливий компонент якості нашого життя. Важливо знати і поважати власне місто, щоб бути його достойною частиною. З 1971 в Курітібі почали покращувати автошляхи, встановлюючи, зокрема, вуличні ліхтарі. Було докладено чимало зусиль, щоб увиразнити основну структуру міста за допомогою такого громадського освітлення.

Можна було впізнати район за типом насиченості його освітлення. Наприклад, жовтуваті натрієві лампи (400W) встановлювались у ліхтарі, що освітлювали структурні шляхи, по яких курсував публічний транспорт. Сполучні шляхи було освітлено іншими відтінками, а ближче до центру світло знову ставало натрієвим.

Завдяки цьому місто стало значно легше «прочитати», і це допомагало курітібцям краще його пізнати. На жаль, згодом це «світлове маркування» дещо розмилося і відмінність між ними стиралась, але на той момент — це була чудова акупунктура.

Багато міст використовували ідею з освітленням. У Роттердамі, що в Нідерландах, славнозвісну площу Шоубурґплейн перетворили на справжню міську сцену, де самі ж городяни можуть змінювати вуличну ілюмінацію, і площу переповнюють ефекти, що створюють враження плавання у просторі. В Амстердамі освітлені арки мостів красиво відблискують у воді каналів. Зрештою, там усе місто дивовижно відображається у воді. В австрійському Санкт-Пельтен освітлення збільшує простір Ратгаусплатц. А в тому-таки французькому Ліоні можна спостерігати неперевершену гру світла та води, що в ній відображаються навколишні фасади площ.

А як щодо неонових променів та їхніх м’яких повідомлень у повітрі? У 1970-х роках ми запропонували саме таку неонову акупунктуру в Сан-Паулу в долині Анянґабау.

У нашому проекті Rio Ano 2000, ми представляємо пропозицію, що її основна ідея — створити у кварталі Барра-да-Тіжука тротуари у формі хвиль: їхні краї буде ледь піднято за допомогою неону, і вони напряму освітлюватимуть пляж і море.

Колись у Парижі можна було самостійно встановити час за освітленням певних пам’ятників. Для цього досить було прийти у міськраду, вказати місце і годину, оплатити послугу і ви мали змогу «самі» освітити певну частину міста у визначений вами час, щоб ефектно вразити дорогу вашому серцю людину або ж просто зробити комусь приємність.

Немає нічого красивішого за статую Христа Спасителя на вершині гори Корковаду в Ріо-де-Жанейро. Своєю могутньою величчю вона надихнула не одного митця. Сам Том Жобім оспівав її: «…а з вікна виднілася гора Корковаду і невимовної краси Спаситель!».

Аквапунктура

Кілька десятиліть тому я побачив фільм за участі Жанни Моро. Його дія відбувалась у французькому місті Аннесі. Завдяки стрічці я закохався в це захопливе місце. В Аннесі канали були частиною щоденного життя міста і відкривали інший чудовий краєвид — на озеро.

Цей невагомий образ так закарбувався у мене в пам’яті, що кілька років потому, коли я прибув до Женеви на зустріч, присвячену якості життя в Арк-е-Сенан[5] (старовинна Королівська солеварня Клода-Ніколя Леду), сівши у таксі з аеропорту в місто, я побачив дороговказ: Аннесі, 32 км. Рішення виникло блискавично. Через кілька хвилин я вже прогулювався каналами чудового Аннесі, шукаючи місце, що так закарбувалося у мене в пам’яті. Згодом я провів два дні в маленькому готельчику навпроти.

Кілька років перед тим я відвідав Венецію, що вразила мене своїми пейзажами, історією та шармом міста, яке є частиною спадщини людства. Втім, Венеція своїм духом привертає багато туристів, що значно осучаснило її чарівливість. На противагу Венеції, Аннесі — містечко дуже затишне, дещо старомодне і геть невибагливе.

Проте зараз не йдеться про міста, в яких вода є невід’ємною потужною складовою, таких як Ріо-де-Жанейро, Гонконг, Берн, Амстердам, Женева чи Фос-ду-Іґуасу. Йдеться про міста, що використали свої водні природні надбання для міської акупунктури. Чи радше — аквапунктури.

Не слід забувати також і про міста, що забетонували свої канали, засипали річки і створили справжні екологічні катастрофи. Міста, що знехтували річками і продовжували їх плюндрувати, спричиняючи повені, забруднюючи їх стічними водами та сміттям. Відверте гребування та зневага до річок, що впливали на історію міста.

Проте є і такі міста, як Сеул, де старанно намагаються відновити річку Чонґечон. Чи Курітіба зі своїм проектом очистки річки Іґуасу від витоку до гирла. Адже не конче, щоб ці річки чи канали були великі. Наприклад, у Парижі відновили старовинний канал Сен-Мартен, улюблене місце прогулянок французької богеми. У німецькому Фрайбурзі центральні райони міста з’єднані між собою старовинною реінтегрованою системою маленьких каналів, що їх називають bäckle. Такі канальчики, сантиметрів по тридцять завширшки, розкидані всім містом.

Та й у тому ж Ліоні, на площі Терро, де гра води і світла створює неповторне «па-де-де» у таких звичайних місцях.

Я ніколи не забуду про друге життя, що його надали озерам, річок Белем, Баріґуї, Іґуасу і парку Прадера в Курітібі. Проте найкрасивішою аквапунктурою з усіх, що мені їх випало бачити, безперечно, була аквапунктура Копполи у фільмі «Від усього серця» (One from the heart), де він спроектував на мокрих вулицях міста псевдонеонову підсвітку Лас-Веґаса. Результат був приголомшливий: вигадана акупунктура вигаданому місту.

Карта мобільного пересування

Справжня акупунктура — не завжди фізичне перетворення. Іноді це може бути якась чудова ідея, здатна змінити на краще життя міста. Великі міста мають проблеми через шалений автомобільний рух як наслідок невиправданого місця машин у житті людини.

Навіть міста, які відреагували на цю зловісну тенденцію і віддали перевагу громадському транспорту, що частково зменшило надмірне використання автомобіля, і надалі не позбулися цієї досі актуальної проблеми — засилля автомобілями густонаселених районів.

Скажімо, у Парижі та Лондоні, містах, що мають досконало налагоджену систему підземного і наземного транспорту, досі високі показники користування автомобілями. Що робити з тією частиною людей, які наполягають на використанні автомобілів?

Перше місто, що вжило радикальних заходів стосовно цієї проблеми, — Лондон. Там ввели плату за в’їзд автомобіля в центральну частину міста і, як на мене, цю чудову ідею могли б перейняти багато міст світу.

До слова, я аж ніяк не проти автомобілів. Ідеться про їхнє правильне використання. Важливо не допустити, щоб вони заполонили місто. Тому картки мобільного пересування допоможуть чудово впоратися з цією проблемою.

Заздалегідь придбані картки можна використовувати будь-де в межах міста. Карткою можна оплатити стоянку на околицях центру, де ви ставите машину, а згодом розраховуєтеся нею ж, пересівши на метро, автобус або скориставшись послугами таксі.

Для раціональнішого розв'язання проблеми мобільного пересування слід інтегрувати всі види транспортних засобів. Головне не допустити, щоб автомобілі, таксі, автобуси, всі системи підземного та наземного руху конкурували між собою на одному і тому ж маршруті.

Карта мобільного пересування, вимагаючи швидкої інтеграції, щоб належно працювати належним чином, перетворить кожну особу на власника BMW-Bus, Metro, Walking: автобусом, на метро, чи пішки.

Екогодинник

Ще одна чудова ідея, що не потребує фізичної трансформації, але солідарна як з теперішнім, так і з прийдешнім поколінням. Багато хто намагався мотивувати людей в усьому світі концепцією сталого розвитку. Проте завжди цю ідею тлумачили плутано, академічно та занадто хитромудро, часто базуючись не на знаннях, а винятково на ентузіазмі.

Люди часто думають, що вони не в змозі допомогти залагодити цю проблему, і легко переходять у так званий клуб скептиків. Також цьому сприяють засоби масової інформації, пропагуючи катастрофічні висновки про те, що навряд чи щось зміниться. Але неможливо щось змінити, не знаючи, як саме це робити.

Утім, погляньте, це ж так просто. Якщо ви хочете допомогти довкіллю, то бодай не оцінюйте ситуацію з погляду важкохворого пацієнта. Почніть із двох дуже простих речей: розділіть сміття на органічні відходи і відходи вторинної переробки і менше користуйтесь автомобілем. Так ви зекономите енергію, збережете більше дерев і посприяєте, щоб ваша країна стала менш залежною від інших. Дотримуйтеся такого принципу: більше зберігаю, менше витрачаю.

Тому я пропоную створити екологічний годинник для кожного будинку. Це так званий годинник-маркувальник, що реєструватиме пропорції витраченого вами і збереженого. Якщо коефіцієнт більший за одиницю, то ви — проти свого ближнього, проти довкілля, бо витрачаєте більше, ніж зберігаєте. Якщо ж ви нічого не економите — ви безвідповідальна особа, показник екогодинника весь час це реєструватиме, виводячи ваш особистий так званий індекс безвідповідальності.

І якщо ваш екогодинник зафіксує показник безвідповідальності, вас негайно буде покарано. Ви назавжди втратите право просторікувати про довкілля з друзями в барі, а також не зможете більше стати президентом НДО.

Озеленення

Садити рослини — теж хороший вияв акупунктури. Міста, де немає визначних пам’яток, стають значно привабливіші, коли в них багато дерев. Зрештою, у багатьох містах вдалося досягти єдності лише завдяки інтенсивному садінню рослин.

У Шанхаї, наприклад, кожних чотири метри, вздовж будь-якої вулички росте дерево. Крім прекрасного краєвиду і рятівної тіні, дерева є важливими опорами для бамбукових структур до сушіння одягу. Такі собі опудала з манаття й бамбуку.

Чи можна було б собі уявити узбережжя Ріо без дерев уздовж бічних вуличок? Дерево — це акупунктура, що полегшує дискомфорт через відсутність тіні, життя, кольору та світла.

У Курітібі посадили мільйон дерев за менш ніж два десятиліття. Така традиція стала виявом справжньої міської доброти. Влада міста звернулась по підтримку до населення, щоб люди забезпечили зрошення всіх цих маленьких саджанців. Мерія розпочала кампанію «З нас тінь — із вас свіжа вода».

Через відсутність дерев та рослин спальні райони в багатьох містах якісь одноманітні й навіть безживні. Під час виконання житлових програм, що містили диверсифікацію через суміш різних рівнів прибутку, влада Курітіби, крім ініціативи садити на вулицях дерева, закликала кожного мешканця обрати плодове дерево для свого саду.

Планування вулиць унеможливлювало вирубування дерев, а прокладені дороги оминали їх. Також, на щастя, минулася манія випалювати землю на місцях житлових забудов.

Вироблена пам'ять

Як казав Алоісіу Маґальяес: «Історія — це як постріл із рогатки. Що глибше та дужче натягнеш, то далі поцілиш».

Самоідентифікація, самооцінка, відчуття належності — все це є опорними точками людини в місті.

Ніколи не втомлюся згадувати, що на моїй вулиці було все. Я виходив надвір і звіряв час із годинником на залізничній станції. Гудок фабрики, що була поруч із моїм будинком, теж повідомляв мені, котра година. Чи взяти, скажімо, пахощі в кафе залізничників, де після довгої ночі читання чи навчання я любив смакувати ранкову каву. Там, на привокзальній площі, пам’ятаю, стояв великий брезентовий літак, що часто слугував фотографам за інтер’єрне тло для дитячих фотографій.

Тютюновий запах крамниці, де я купував комікси, дзвін трамвайних колій, навіть нині я можу імітувати цей звук прибуття трамвая на зупинку. Пам’ятаю запах відполірованих меблів із магазину навпроти, скрегіт праски швейного ательє неподалік, шурхіт газетних телетайпів навпроти чи квитків на циркові вистави поблизу. Шикарний готель, будівля мерії, оркестр клубу Курітіби.

Може, це й скидається на ностальгію, але ті спогади нікуди не зникають. А якщо їх немає? З’являться? Ні, будуть лише пошуки їх. Якісь спогади витіснять один момент і замінять на інший. Чи потрібна акупунктура пам’яті?

Місто Сан-Франциско вдалося до такої акупунктури, розповідаючи історії місць, описаних у книжках Дашилла Гамметта чи зображених у фільмах Гамфрі Боґарта. Це так звана пам’ять фантастики.

Також відзначилось і Ріо-де-Жанейро історією босанови. Там виникло шоу — у Беку-дас-Гаррафас[6], на вулиці Нашсіменту Сілва.

За всіх часів та епох були митці, здатні оспівати чи розповісти про будь-який момент чи місце. Ці надбання передаються прийдешнім поколінням, збагачуючи та доповнюючи місце чи подію сучасними для них історіями.

Наприклад, у місті Сан-Хуан, що в Пуерто-Рико, місце, де вперше приготували пінаколаду, позначено меморіальною табличкою. У Гемінґвеєвому Парижі «Рітц» завжди буде такий же важливий, як і решта міських пам’яток.

Про парки, площі та пам'ятники

По площі ви прошкуєте, в парку ж — губитеся. На площі ви зачаровуєтесь тим, що бачите навколо; в парку — тим, що побачите, пройшовши трохи далі.

Але не все так просто. Площі та парки, вони як картини: багато залежить і від рами теж. Важливо знайти відповідну.

Іще складніше із паспарту. Деякі площі потребують маленької рамки, зате великого паспарту.

А деякі парки розростаються всім містом, не маючи ні рами, ні паспарту. Яке ж влучне порівняння.

Площа повинна мати входи. Площі відкриті для всіх, але завдяки отим усіляким псевдовходам здаються, ніби їх створено саме для вас.

Вони маленькі, але можуть належати мільйонам, а іноді вони величезні, проте виникає враження, що не належать нікому.

Наприклад, площа Вогезів у Парижі, без сумніву, завдячує своєю красою неперевершеним будинкам, що її оточують.

Або ж Ґрамерсі Парк у Нью-Йорку, що оточений будівлями і тісно межує з входами до кожної з них.

Оточені спорудами нью-йоркські площі належать мільйонам. Незважаючи на невеличкі розміри, на кожній з них завжди знайдеться щось особливе і варте уваги.

Натомість великий ансамбль будівель площі на околицях Парижа або ж житловий комплекс у Бразилії, здається, не належать нікому.

Зате на маленькій італійській площі ти почуваєшся частиною міста, і це беззаперечно відразу закарбовується у твоїй пам’яті.

А на одній з найменших площ світу, Пляс де Фюрстенберґ, виникає відчуття, що вона належить лише тобі.

А як щодо парків? Скажімо, таких величезних, яскравих, насичених, як Ґолден Ґейт Парк у Сан-Франциско, комфортних і видовищних.

Або ж парків, що їх оточує природний пейзаж, як, наприклад, Атерру ду Фламенґо в Ріо-де-Жанейро, чи французьких парків, що створюють місця та перспективи для спорудження таких пам’яток, як сад Тюїльрі.

Або парки в обрамлені будівель, як Централ Парк у Нью-Йорку.

Привітні до людей англійські парки, а також парки, що немов справжні собори, як Ботанічний сад у Ріо-де-Жанейро чи масиви канделябрів араукарій у Парку Баріґуї в Курітібі.

Також мене від душі зачаровують маленькі дворики, характерні для французьких готельчиків, такі, наприклад, як патіо паризьких готелів «Де Л’Аббеі» чи «Реле Крістіне».

Або ж іспанські патіо з їхніми дивовижними фонтанами, що карбують хвилини, чи патіо «Пелорінью» у місті Сальвадор — різнокольорове і зі своїм неповторним запахом.

Мені дуже не подобаються пам’ятники видатним особам, що не викликають жодної симпатії і до того ж набагато вищі за людський зріст і з написами, зверненими до всього народу.

Набагато кращою є прихильна акупунктура. Так, відомий міський американський дизайнер Аллан Якобс запропонував створити вулицю статуй, де кожен охочий за окрему плату може замовити собі скульптуру когось із друзів чи родичів, увіковічнивши їх у такий спосіб. Завдяки цьому ви вже тепер можете добре провести час у компанії майбутніх пам’ятників.

Важливо не забувати також і про скульптури-бюсти. У місті Курітіба польська громада хотіла фінансувати створення скверу «Боске-ду-Папа» на честь візиту Івана Павла II до столиці штату Парана. Зрештою, вирішили замовити скульптуру Папи в асистента відомого скульптора П’єтро Барді.

Того важливого дня всі були на відкритті: губернатор, чиновники та я як мер Курітіби. Лунала відповідна жива музика, величезне покривало запинало статую, яку ще ніхто не бачив.

Музика раптом додала інтриги в очікування. Під барабанний бій підіймається покрив і з’являється статуя Папи. Це був жах. З очима із синтетичної смоли Папа був схожий на демона Еху з афро-бразильського культу. Достоту моторошне видовище.

Музиканти намарно намагалися врятувати ситуацію. Старенька полька, яка стояла попереду шокованого натовпу, немов багнетом, розмахувала своєю сонцезахисною парасолькою, готова була негайно вчинити самосуд над автором скульптури.

Конфлікт серед польської громади мав кілька напружених моментів. Це було схоже на асамблею Організації Об’єднаних Націй. Вони організували цілу комісію, що звернулася до мене з проханням демонтувати статую, але я їм відмовив. Хто я такий, щоб критикувати витвір мистецтва?

За декілька тижнів я таки спромігся на соломонове рішення. Ми спробували рослинністю прикрити статую, попереду якої, за сприяння польської громади, на двох пластинах було прикріплене горельєфне зображення Папи. За другої спроби було докладено максимальних зусиль, щоб зображення відповідало образу Івана Павла II.

Здавалося, проблему залагоджено і статую маскуватиме горельєфне зображення, якщо лише з нею не станеться якогось дива. Новина про «чудо» стрімко поширилась, і люди тільки й мріяли про благословення. А зараз про статую всі забули.

Гід-нотатник

Протягом багатьох років у мене виробилася звичка в кожному місті, незалежно від мети подорожі, письмово складати план дій. Це дає змогу не розпорошуватися на зайві речі, а якнайкраще ознайомитися з усім, що мене цікавить у місті, з тим, що в ньому відбувається і що справді варте моєї уваги. Бо іноді я по два чи три дні в Нью-Йорку чи Парижі гаяв лише на те, щоб просто довідатися про всі новинки.

Тож я вирішив намалювати мапу на аркуші паперу. Це був мій особистий спосіб зрозуміти місто. На звороті я докладно розписав план дій, зазначив готелі, ресторани, розклади, виставки, словом, усе, що я не міг оминути, як-от концерти чи вистави.

Згодом деякі друзі почали позичати мій гід-нотатник. Повертаючись зі своїх мандрівок, вони віддавали мені копію, дописавши туди нові місця чи події, що їм їх вдалося відвідати. Так, мій гід-нотатник щоразу оновлювався.

Не забуваймо і про дітей, вони теж потребують такого гіда-нотатника. Це може бути картонна обгортка шкільного зошита, де діти мали б намальовану мапу міста, щоб з її допомогою його пізнавати. На звороті карти діти могли б зобразити те, що їм найбільше подобається, й обмінюватися цією інформацією з друзями. Або ж це могла б бути навіть рельєфна мапа, маленький макет штату, і діти могли б уявити, який він, запам’ятати основні річки та географічні об’єкти. Ця мапа була б набагато корисніша, ніж, скажімо, правило спільного знаменника, що й досі мені не знадобилося.

Міський холестерин

Яка, на вашу думку, акупунктура зарадила би надлишковому рівню холестерину в місті? Гаразд, спершу з’ясуймо, про яку недугу йдеться. Міський холестерин — це хвороботворні накопичення в наших венах і артеріях від надмірного користування автомобілями, що негативно впливає на організм і навіть на розумові здібності. Чому люди в якийсь момент починають думати, що автомобіль здатен залагодити всі проблеми, й облаштовують місто винятково для нього. Естакади, швидкісні автостради… і вихлопні гази.

Щоб усунути цю проблему, варто спробувати менше користуватись автомобілем, надаючи перевагу громадському транспорту. Це хороший холестерин.

Планування ж міста таким чином, щоб зручно було користуватися автомобілем, — це вже інша проблема. Торговельний центр за межами міста спонукає нас скористатись автівкою, а не, скажімо, пішки прогулятися містом.

Відмежування функції міського існування — жити тут, працювати там, а відпочивати взагалі деінде — сприяє марнуванню енергії. Внаслідок цього у нас підвищується тиск, коли стоїмо в корках, гайнуємо час, дихаємо брудним повітрям чи зазнаємо іншого стресу.

А скільки місця для ігор ми забираємо у своїх дітей, забезпечуючи двом машинам місце для паркування.

Хорошим холестерином є дозоване та підконтрольне використання автомобіля. Вдала акупунктура — це викинути ключі від автівки бодай на кілька годин.

Будівлі з власною гідністю

Відчуття належності. Воно виникає, коли ми бачимо благородні старі будівлі.

Вони належать вулиці.

Спершу своєю величчю вони відкриваються місту, згодом своєю гостинністю притягують городян. Масивні двері, затишні дворики, ошатні вестибулі та високі стелі. Вони зворушують. Здається, ці будинки так і прагнуть нас прихистити.

Такі споруди різко контрастують із сучасними, що в них, наприклад, двері можуть відчинятися вбік, немов це щось несуттєве.

Ще одне відчуття, що викликають у нас старі будинки, — можливість споглядати вічність. Неначе хтось на нас дивиться згори.

Хмарочос Крайслер Білдінґ, Нью-Йорк

Фото: © David Pedre, надано www.iStockphoto.com

Таке ж можна сказати і про верхівку будівлі, що тісно поєднується як з вулицею, так і з безсмертям. Наче верх будівлі — це своєрідний зв’язок із прийдешніми поколіннями.

Сучасні будинки не мають такої прерогативи. Вони закінчуються без суті — іноді невідомими статуями чи міні-спорудами, ринвами, телеантенами та шахтами ліфта, що приховують їхні нутрощі.

А як часто трапляються зараз оці надмірні егоїстичні пентхауси, недоречні прибудови, басейни, все, що може задовольнити вибагливість привілейованого мешканця. У них немає відчуття спільності, причетності до вулиці чи району — того, що дають нам великі старі будівлі.

Тому я вважаю, що старовинні будівлі дають місту свою глибоку повагу протягом багатьох епох.

Крайслер Білдінґ, Кроун Білдінґ, британський залізничний вокзал, усім цим будівлям притаманне відчуття компромісу та епохальної витримки. А який компроміс сучасної споруди? Відмовити нам у нормальному вході, приховати своє суспільне обличчя, зробити нас відкритими лише для обмежених кіл. Покинути наодинці з власними проблемами і з власним егоїзмом.

З такою своєю негайністю і довговічністю вони автоматично стають кандидатами на так званий людський шлак, який навіть не переймається тим, на що його перетворить час.

Акупунктура тишею

Кожне місто сповнене звуків. У багатьох із них важко почути ту природну, первинну музику міста, що весь час змішується з зовнішніми шумами. І це дуже прикро, бо його природний звук є частиною ідентичності міста.

Я здобув чудовий досвід в італійському місті Феррара. Воно переконало мене в тому, що таки можливо потрапити в тишу, що допомагає нам почути музику міста. Йдеться не про абсолютну тишу, а саме про неспотворений природний голос міста.

Повсюди чути розмови, звуки середовища, що тебе оточує. І це лише підсилює красу Феррари, традиційного історичного затишного міста з одним із найстародавніших університетів у Європі. У Феррарі багато молоді, є досить жваві райони, одначе там завжди можна почути голос міста. Він дуже справжній, без домішок, нічим не заплямований, споконвічний голос живого міста.

Звук міста не залежить ані від його масштабів, ані від відсутності шуму. Скажімо, Барселона — надзвичайно галаслива, але це її звук у чистому вигляді. Так лунає тамтешня щоденність. Гомін, розмови стали невід’ємною частиною ідентичності міста. Проте в галасливій Барселоні є також і тиша, що нам дозволяє почути звуки міста.

Приклад Феррари і Барселони яскраво показує, як ці міста звучать щодня. Йдеться про звуки, що лунають у місті день у день. Але є міста, що в певні дні, особливі для них дні, теж мають особливі звуки. Почути звуки цього міста, цього особливого дня — це пережити достоту чарівний момент.

У День Йом Кіпур в Єрусалимі можна почути звук того чарівного моменту. Поволі гул міста стихає, гомін вщухає, і немає більше звуків, саме шепотіння.

Зупиняються автомобілі. І не просто мало машин, як у вихідні чи свята. Жодної! Жодної автівки. Вулиці порожні. Дорослі та діти спокійно прогулюються. Всі машини припарковано, вони стоять, немов покинуті. І натяку немає на ревище моторів фур, автобусів чи вантажівок, жодного мотора, жодного, анічогісінько не їздить вулицями.

Тиша і шепіт. Люди ходять мовчки, взуті в кросівки чи в балетки. Ніщо не створює шуму, що міг би порушити цю тишу. У такі моменти охоплює непереборне бажання гуляти, не побоюючись зіткнутися з городянами. Всі бесіди точаться пошепки і схожі на приглушене вуркотіння. Святий шепіт.

У День Спокути Єрусалим немов завмирає. В інших містах є певне пожвавлення, проте в Єрусалимі все зупиняється. Цей неписаний закон поважають як віряни, так і атеїсти. Старі, молоді, діти — всі йдуть до синагог, читають із молитовників і священних книг; багато людей простують вулицями, вбрані в таліти.

Де-не-де можна побачити групки молоді, яка тихо спілкується. Вулиці потроху запруджує натовп вірян, які виходять з синагоги; їхні бесіди триватимуть іще довго-довго. Абстрагувавшись від релігії, раптово розумієш, що опинився у великому чаті.

Вулиці без автомобілів наштовхують мене на ідею бойкотувати машини. От би укласти угоду, підписавши яку всі мешканці міст переконались, наскільки краще місто без машин. Вони б мали змогу переконатися, що тиша така ж важлива, як і якість життя, і допомагає сповна почути звуки міста.

От і закінчується Йом Кіпур. З першою зіркою на небі всі прямують до величезного патіо Стіни Плачу в очікуванні сигналу шофару. Труби, що їхнє сурмлення повалило ту уявну стіну, тепер звучать для людей, які назавжди вкоренили свою ідентичність у тому мурі. Здавалося би, кілька каменів, але протягом тисячоліть вони були беззаперечним нагадуванням — своєрідним посланням теперішності.

У Стамбулі ви щодня відчуватимете магічний момент. У другій половині дня, коли мусульмани починають свою вечірню молитву до заходу сонця, всюди раптово проникає тиша. Тиша, що її порушує лише звук міста, яким ми можемо насолодитись о цій особливій порі.

Це миттєве і дивовижне перетворення. Уявіть собі, сповнений руху, динамічний, з майже мільйонним населенням мегаполіс раптово огортає тиша. Лише слабка луна доноситься з усіх мінаретів міста. Заворожлива послідовність звуків. У цей момент звуком міста є голос віри.

Хороша акупунктура тишею — це сприяти тому, щоб усі могли почути справжній звук міста. Відкинути все зайве, очистити й налаштувати справжнє звучання міста. Налаштовувати голос міста тишею — моя давня мрія. Як ліхтарники за давніх часів виконували свою благородну місію, даруючи світло гасовим ліхтарям, що освітлювали міські вулиці, так і я завжди хотів налаштовувати звучання міста.

Алеї та галереї

Чи може просте планування вулиць вплинути на поведінку міста? Акупунктура на алеях Барселони дає відповідь на це запитання.

Барселона — одне з найжвавіших міст світу. Точніше, найбільш наповнене життям. Це зумовлено не лише запальною каталонською вдачею його мешканців. Цьому сприяла низка обставин та чинників.

Барселона — одне з найвелелюдніших міст світу, каталонський дух, Середземне море, історичні передумови, проте ідеальним місцем для виру міського життя є саме алейки.

З раннього ранку алеї Барселони сповнені руху. І повсякчасне святкове нуртовиння протягом кожного дня демонструє нам, що, без сумніву, алейки є чудовим місцем зустрічей. Там люди — це одночасно актори і глядачі невпинної вистави міста.

Звісно ж, на вуличках інших міст світу вуличні музики, міми чи фокусники — не диво. Та в жодному місті їх немає так багато.

Здається, наче опиняєшся у фільмі, де кожен закуток алеї — це великий ярмарок, насичений життєвим буйством.

У кожному місті є галереї. Деякі з них дуже прості, оточені крамницями, інші — грандіозної величі, як, скажімо, галерея Вітторіо Еманюеле в Мілані. Це найкрасивіше місце зустрічі. Або ж, до прикладу, виставковий ГУМ у Москві чи галері Лафайєтт, французька мережа універмагів у Парижі.

Саме в Парижі сконцентровано найбільше різноманітних галерей. Галереї Вів’єн і Кольбер такі взаємопов’язані і прекрасні. Або ж Пасаж Панорам, неподалік від Бурси. Мене безкінечно приваблює в галереях не те, що вони старовинні й наповнені, а власне сама якість крамничок, деталей і вітрин. А також той факт, що найдрібніше мереживо, стрічки, прикраси, музичні скриньки тут продаватимуть так, немов це найцінніша річ на світі.

Але справжня важка артилерія цих галерей на площі Пале-Рояль — це війська олов’яних солдатів. У цих виставкових пасажах можна купити все, включно з дрібною оздобою та медалями, і вийти прикрашеним ошатніше за фельдмаршала на параді.

Швидкий укол не болить

В акупунктурі важливо, щоб укол голкою був миттєвий.

Важко уявити акупунктуру, коли голку вводять повільно і болісно. Якісне голковколювання має бути швидке і точне.

Так само і з акупунктурою міста. 1972 року в Курітібі було створено першу пішохідну зону. Втілили цей задум за три доби.

Досі пам’ятаю гучний протест власників магазинів, коли ми оголосили про реалізацію проекту. Ми передбачали, що буде важко, адже в будь-який момент роботи може припинити єдине рішення суду на користь противників. Було вкрай важливо зробити все якнайшвидше, у стислі терміни. За попередньою оцінкою керівника робіт, на виконання цього проекту мало піти щонайменше кілька місяців. Я наполіг, що слід укластися у дві доби. Впевнений, мене сприйняли за божевільного. Потім керівник погодився спробувати завершити все протягом місяця. Я знову відмовився, і потроху почали надходити нові пропозиції щодо виконання цього проекту: йшлося про те, щоб заздалегідь приготувати техніку і матеріали, мобілізувати спеціальні групи для підготовки тротуарів у кожному блоці.

Максимум, на який керівник проекту погодився скоротити термін виконання, — тиждень. Але і це його рішення я оскаржив і нам вдалося дійти спільної згоди: роботи триватимуть три доби.

Працювати почали у п’ятницю ввечері, плануючи здати в експлуатацію нові тротуари на вечір понеділка.

У разі, якщо городяни не схвалять змін, ми завжди могли повернутися до попереднього варіанта. Але важливо було, щоб люди побачило готову роботу. І нам це вдалося.

Наступного дня після відкриття один з підприємців, який очолював петицію проти проекту, надав мені нове звернення: нехай робота триває у тому ж дусі, і слід охопити якнайбільшу територію.

Оперу Араме, театр, споруджений на місці закинутого кар’єра, звели за три місяці. Не йшлося про рекорди, просто з певних причин є роботи, що потребують негайного виконання. У випадку з Оперою Араме ми не хотіли втратити шанс провести Міжнародний театральний фестиваль. Через політичну суперечку між губернатором і спонсорами захід не міг відбутися в Театрі Гуайра, головному культурному центрі міста. Тому виникла необхідність завершити спорудження Опери Араме до початку фестивалю. Робота почалася 15 січня.

Два місяці потому, 18 березня, відбулося урочисте відкриття театру. Щоб закінчити проект в такий стислий термін, ми використовували тільки один вид матеріалу — сталеві труби. На виконання проекту відразу ж, поза конкурсом, затвердили бригаду працівників. Це була справжня одіссея.

Інший проект, виконаний рекордно швидко, був Парк Пассауна, його конче було завершити, поки до влади прийде новий уряд. Тодішній губернатор теж був політичним супротивником, але він розумів необхідність захисту підземних джерел, і ми облаштували парк за двадцять вісім днів, навіть до топографічного дослідження. Все було миттєво погоджено і втілено безпосередньо на місці. Вільний університет охорони довкілля, створений за два місяці, теж був своєрідним рекордом.

Той-таки Новітній музей або музей Оскара Німеєра постав за п’ять місяців. Уявіть лишень ті масштаби роботи! Проте в нас була прекрасна нагода перетворити на офісний центр державного секретаріату старий будинок, спроектований Оскаром Німеєром у неперевершеному стилі 60-х років.

Важливо було змінити бюрократичний простір на осередок креативності, ідентичності, мистецтва, дизайну, архітектури і міста. Тут ми вкотре переконалися, що зволікати не варто.

І зараз ми маємо чудовий музей Оскара Німеєра, спорудження якого вартувало $12 млн, що значно дешевше, ніж франшиза Ґуґґенгайма.

У блискавичності цих акупунктур була одна спільна мета: уникнути інертності постачальників, для яких завжди все складно, запобігти дріб’язковості та політиці неспроможності виконання основних робіт.

Trompe l'oeil

Іноді місто припускається помилки, намагаючись зберегти те, що видається правдивим. Ідеться про загородження зон будівельних робіт, де неодмінно красуються панелі з фінальним виглядом відреставрованого чи спорудженого будинку.

Так сталося з реставрацією паризької Мадлен. На панелях, що приховували реставраційні роботи, була Мадлен, значно краща за справжню будівлю.

Іншим фантастичним прикладом такої «обманки» (французькою — trompe l'oeil, зорова омана) є ілюзійна декорація нефа і купола церкви Іль-Джезу, що в Римі, втілена століття потому. Чи, скажімо, церква Святого Ігнатія Лойоли, де спроектований, проте не зведений, купол було покрито схожою правильно підсвіченою «обманкою».

Під час реконструкції Бранденбурзьких воріт у Берліні ремонтні роботи приховували гігантські маскувальні панелі. Щоб створити бездоганну перспективу, на них спроектували різнопланові зображення міста.

Проте не всі «обманки» допомагають місту. Йдеться про торговельні центри, на яких зображені ті ж магазини, ті ж логотипи, що не дає змоги ідентифікувати, в якому місті ми перебуваємо. Це саме ті«trompe l'oeil», що з них немає жодної користі.

Чудовою «обманкою» може стати вітрина магазину. Я не знаю вітрин прекрасніших за паризькі. Дивлячись на них, складається враження, що ти споглядаєш своєрідний парад кольорів.

Там усе має свою вітрину — від найпростішого готелю до найвишуканішої крамниці. Здається, що простуєш світом, що демонструє тобі свої найкращі сторони. Можливо, збоку це має дещо фальшивий вигляд, проте гордість і самоповага потребують постійної акупунктури.

Багато хто використовує таку «обманку», щоб шокувати, створити хибну перспективу чи акцентувати на абсурді. Мені ж це дуже нагадує давню дискусію між Правдою та Брехнею:

Брехня каже Правді: «Я прийшла перша».

Правда відповідає: «Та ти ж ледве животієш і, зрештою, я матиму все».

«Без мене, — стверджує Брехня, — ти б не була собою. Бо сама по собі ти можеш бути або фальшивою, або справжньою. Коли ж ми разом, я, природно, брехатиму, і в цьому я справжнісінька. А тобі з твоєю правдою можуть не повірити».

У цьому разі вдалою акупунктурою було б зробити так, щоб несправжнє працювало на справжнє.

Лист до Фелліні

Ми жили за епохи розквіту італійського кінематографа. За епохи, коли творили Фелліні, Сколи, Пазоліні, Вісконті та багато інших неперевершених режисерів. Якось громадськість міста Курітіба написала лист до Фелліні.

Ходили чутки, що Федеріко Фелліні приїде у Сан-Паулу на бієнале мистецтв. Громадськість міста створила своєрідний рух у Курітібі, щоб великий режисер відвідав місто. Головна мета цього — вшанувати пам’ять нещодавно померлого Ніно Ротта, автора саундтреків для більшості фільмів Фелліні, а також назвати на його честь глядацьку залу, що її мали облаштувати в кар’єрі, проте я, обіймаючи посаду мера, цієї ідеї не схвалив.

Урешті-решт ми таки вирішили запросити Фелліні на презентацію глядацької зали імені Ніно Ротта. Але як організувати це запрошення?

Журналісти Араміс Міларш, Валенсіу Шав’єр і велика кількість кінематографістів та науковців Курітіби вирішили, що лист-запрошення має бути у вигляді фільму. Концепція запрошення полягала в тому, щоб представити різні частини міста крізь призму персонажів фільмів Фелліні. Інакше кажучи, Курітібу опишуть Фелліні його ж лексиконом.

Наступні дні вирували творчістю. Фільм було завершено. Фінальна сцена відбулась безпосередньо у кар’єрі за участі італійського художника Франко Жіґліо, який додав «pernaccia» режисерам фільму.

І хто ж мав вручити Фелліні листа? Жіґліо, власною персоною, який, власне, особисто знав режисера. Ейфорія від створення фільму була така велика, що про Фелліні ми вже й забули.

Але місія вимагала довести справу до кінця. Тому наш Франко Жіґліо з дружиною Розою вирушили в Дольче Аква з особистим зверненням від його сім’ї. Та через свою сором’язливість Франко Жіґліо так і не показав фільм-запрошення. Кілька років потому Жіґліо помер, так і не виконавши цього доручення.

Проте великий глядацький зал у кар’єрі таки спорудили, а поряд, в іншому кар’єрі, збудували Оперу Араме.

Я думаю, Фелліні так ніколи й не дізнався, що бажання вшанувати його пам’ять спричинило таку прекрасну акупунктуру.

До слова, фільм «Лист до Фелліні» виграв не одну премію на багатьох кінофестивалях.

Як знайти людину в місті

Місто має бути спроектоване так, щоб люди не лише могли зустрітись, а й знайти одне одного.

Знайти людину в Каракасі (Венесуела) далі від визначних місць — не так уже й просто. Урбанізація для таких оказій дає небагато дороговказів.

А в Токіо це ще важче. Кожне місто має свої власні так звані коди з вказівниками, зрозумілими тільки жителям міста.

А як знайти людину в Дольче Аква? Приїхавши до Італії, ми з Фанні, моєю дружиною, вийшли у Ніцці. Проїхали Монте-Карло, і вже в дорозі згадали, що ми неподалік від Сан-Ремо, регіону, де жив Франко Жіґліо, наш італійський художник.

На заправці я довідався, що за вісім кілометрів на північ Вентімільї є місцина під назвою Дольче Аква — біля руїн замку, поряд з річкою Нервії.

Нам здавалося, що досить було гукнути: «Франко Жіґліо», і ми його знайдемо. Отак просто йти вулицями і гукати: «Франко, Франко Жіґліо!»

За кілька хвилин перед нами постав середньовічний кам’яний міст. Перейшовши його, ми вигукнули вперше: «Франко, Франко Жіґліо!» До нас мерщій прибіг хлопчина, і запитав: «Бразильський художник? Він у барі “Пастіо”».

Ми зайшли в бар, і нас умить огорнув туман тютюнового диму і приємний гул людей, які невимушено пили та спілкувалися. Ми вдруге вигукнули: «Франко, Франко Жіґліо!»

До нас підійшов якийсь чоловік, узяв мене за руку і повів до прибудови. «Франко, Франко Жіґліо». І Франко відчиняє вікно.

У хорошому місті можна знайти людину, лише тричі вигукнувши її ім’я.

Навряд чи є красивіша історія про місце зустрічі, ніж історія Хатіко з Токіо.

Хатіко — акітський собака, який у 1920-х роках належав професору Токійського університету (колишнього Імператорського університету). Щодня Хатіко проводжав свого господаря, професора Ейзабуро Уено, до станції Сібуя, де той сідав на поїзд, щоб їхати на роботу. Щодня, о третій годині пополудні, Хатіко повертався на станцію і чекав на повернення господаря.

21 травня 1925 року професор Уено помер в університеті від серцевого нападу. Відтоді, протягом майже дев’яти років, Хатіко й далі щодня приходив на станцію, очікуючи друга, який уже ніколи не повернеться. 7 березня 1934 року Хатіко помер на тому місці, де завжди чекав на професора.

Історія Хатіко сколихнула все місто, і за місяць після смерті собаки на його честь при вході на станцію Сібуя поставили скульптуру пса. Цю бронзову статую, дев’яносто один сантиметр заввишки, спроектував Теру Андо. Протягом Другої світової війни всі скульптури було вилучено і переплавлено для виробництва зброї. Така ж доля спіткала і статую Хатіко. 1948-го Такеші Андо, синові автора статуї Хатіко, доручено створити точну копію батькової роботи, щоб її потім встановити на місце попередньої. Опудало Хатіко зберігається в Науково-природничому музеї в Токіо.

Про життя собаки видали книжку, а згодом створили фільм «Історія Хатіко». Туристи, опиняючись на станції Сібуя, можуть купити в місцевій крамниці сувеніри, присвячені історії собаки. Барвиста мозаїка із зображенням акітського собаки красується на стіні поряд зі станцією.

7 березня щороку відбувається фестиваль Хатіко, створений на честь собачої вірності. І протягом десятків років статуя Хатіко є основним місцем зустрічей у Токіо. Будь-якого часу доби там завжди хтось стоятиме і позиратиме на годинник, очікуючи друга.

Присутність генія

Присутність того чи того генія визначає життя багатьох міст світу.

Особливо італійські міста пишаються незліченною кількістю митців Ренесансу, як-от Мікеланджело, Леонардо да Вінчі, Тиціан, Ботічеллі.

Але жодне місто не відчуває присутності руки генія так яскраво, як Барселона. Творів Ґауді у Барселоні не так уже й багато. Це Парк Ґуель, Будинок Міла, Храм Святого Сімейства, Будинок Батйо, Будинок Бісенс.

Одначе Барселона дихає цим митцем, здається, рука Ґауді відчувається у всьому, навіть у творах, що не мають нічого спільного з його творчістю. Хоча мій улюблений митець Барселони це, все-таки, Луїс Доменек-і-Монтанер.

Так і у Ріо-де-Жанейро багато що є результатом творчості Оскара Німеєра. Соціальний державний заклад «Обра ду Берсо», будівля Міністерства освіти, Музей сучасного мистецтва в Нітерої. Так само, як Барселона — це Ґауді, так Ріо-де-Жанейро — це Оскар Німеєр. Також це Міллор, Вінісіус де Мораес, Антоніо Карлос Жобім, Картола, Бурле-Маркс.

Чимало робіт Оскара Німеєра є у Пампульї. Проте митець є душею саме Белу-Орізонті.

Душа міста Курітіби це Поті, Порту-Алеґрі — Маріо Кінтана, Баійї — Каймі, Сен-Жіль — Каетану.

Можна спробувати раціоналізувати будь-яке місто, але присутність генія доконечна.

Міста потребують усього. Але дуже важливо усвідомлювати необхідність у них генія.

Ринки і вуличні ярмарки

Чому ринки так приваблюють людей? На це запитання є безліч відповідей: нам подобається спостерігати одне за одним; ринок такий же старий, як і саме місто; людям приємно бачити, що навколо всі перейняті тим же, що і вони; нам до вподоби вигляд харчів і те, як їх готують на продаж і обробляють.

Модернізуючи міста відповідно до процесів глобалізації, ми почали купувати і отримувати занадто ретельно запаковані речі, занадто готові та наголошено довершені. Ми дедалі менше і менше бачимо речі у їхньому первісному стані. Тому нас і ваблять ринки. Ми ностальгуємо за фруктами, овочами, зеленню, м’ясом і рибою в їхньому природному, необробленому вигляді.

Сучасних людей уже не дивуватимуть у зоопарках леви, жирафи, ягуари чи пелікани; вони приходитимуть, щоб подивитися на курей, корів, свиней, качок та овець.

Чому барселонський ринок «Ля Бокерія» вважають одним з кращих у світі? Бо він прекрасний зі своїми кольоровими вітражами та цікавою манерою подачі продуктів покупцям. Чи м’ясо, чи фрукти, чи зелень — від усього йде неперевершений аромат свіжості. Зичлива атмосфера передається покупцеві, який радо купує товар в усміхнених і життєрадісних продавців. І це прекрасно — відчути такі емоції з самого ранку. А який незабутній сніданок посеред ринку в такій чудовій атмосфері.

Насправді нас дуже втомлює весь час бачити однакові речі, адже звичний для нас шопінг відбувається зазвичай за межами міста, в торговельних центрах із однаковісінькими магазинами. Опинившись там, у нас немає шансу дізнатися, в якому місці перебуваємо.

Натомість ринки та вуличні ярмарки завжди були своєрідними орієнтирами міста.

Візьмімо хоча би Париж, який дуже багато втратив, коли знесли Ле-Аль де Бальтар[7]. Ніщо не в змозі замінити живої атмосфери, що панувала в «череві Парижа»[8].

Зрештою, не треба далеко ходити, ринок Сан-Паулу має не менш важливе значення для цього міста. І він стане значно кращим після запланованої реставрації та відновлення всієї території парку Сан Педро.

Муніципальний ринок Курітіби не має аж таких багатих традицій, але це по-своєму хороший ринок.

Ностальгія, яку відчуває кожен виходець із Північно-східного регіону, перебуваючи в Ріо, спонукала створити такий же привабливий та зручний ринок, як і всі тамтешні ярмарки та ринки.

Амстердамський ринок Альберта Кейпа щопонеділка, а також ринки Ноордер та Ватерлоопляйн, що в єврейському кварталі цього міста, такі ж хороші як і будь-який європейський ринок. Звісно, рибний ринок Фескекорка в Ґетеборзі — дуже красивий, але він поступається самобутністю та розмаїттям стамбульським Ґранд-Базару чи Базару Спецій.

А насичений світ рибного ринку в Токіо годі й описати. Як опинишся там, складається враження, наче без аквалангів занурюєшся в безмірне та незвідане море риби та восьминогів.

Утім, ніщо не дорівняється багатством і задоволенням від процесу базарування до арабських ринків. Зазвичай провулки арабських міст і містечок дуже вузькі. Це спонукає купців сідати поряд із крамничками. Опинившись у такому обмеженому та розмаїтому просторі, ви повсякчас змушені мимоволі дивитись з боку в бік. Отже, торговець отримав те, що хотів: вашу увагу. З цього моменту вас сміливо можна вважати пропащою людиною, бо вийти звідти з порожніми руками просто немає шансів. Тому ви можете розслабитись і насолоджуватися процесом. Саме там, у нетрях арабських міст, посеред вузеньких кварталів, вулична торгівля дозволяє сповна насолодитися смаком неповторної самобутності.

Час безперервно додає нових нашарувань нашій цивілізації, і мимоволі ми ностальгуємо за первісним життям, коли кожен міг на власні очі щось побачити, зробити певні висновки і досягти бажаного.

Ось чому найвишуканіша мода шукає незайманих місцин, де б найменше відчувався вплив цивілізації, щоб виділитися на цьому неперевершеному тлі або просто сфотографуватися.

І на ринку ми шукаємо схожих на себе людей, які прийшли туди з тією ж метою. Те ж саме відбувається в усіх гамірних і залюднених місцях.

Ринки та ярмарки є тією самобутньою акупунктурою ідентичності, що її втрачають сучасні міста.

Барна стійка

Неперевершеною акупунктурою також є підтримка, відчуття комфорту в спілкуванні, відкритість і людяність.

Саме тим, власне, і важливі шинкваси. Іспанці завжди кажуть, як добре мати хорошу барну стійку.

Така стійка важлива за будь-якої оказії, в будь-якому місті світу. І байдуже, йдеться про стареньку крамничку, де ви купуєте побутові дрібниці й користуєтеся з нагоди душевно поспілкуватись із продавцем за прилавком, чи йдете на келих аперитиву, перш ніж повернутися додому, чи відвідуєте елітні заклади великих міст.

Байдуже також до розміру тієї барної стійки — маленька вона, велика, кругла чи квадратна — окрім напоїв та їжі, що ви їх споживаєте, є ввічливість і порозуміння з барменом. І чи йдеться про шампанерію в Барселоні, чи про ірландські паби Нью-Йорка, чи звичайні таверни Ріо, скрізь має відчуватись отой дух солідарності. Всюди має панувати терпіння, вміння вислухати історії, що їх розповідають уже всоте і які у вас вдома ніхто вже й чути не хоче.

Де є та найкраща барна стійка? Паби Ріо зустрінуть вас неформальною атмосферою, приязню та створять відчуття свята. Що святкують? Хтозна. Можливо, нове знайомство, дружбу, що лише зароджується, коли люди ще не знають недоліків нового приятеля.

Пам’ятаю барну стійку у нью-йоркському «Р.J. Clark’s» із припасованою до неї конструкцією-поручнем, що допомагала втримати рівновагу на стільці. Чи, наприклад, стійки кафе у Нью-Йорку, при яких починалися перші ранкові розмови за сніданком під акомпанемент шкварчання олії на сковорідках, стукіт кухонних лопаток, що їх використовували, готуючи всі види страв із яєць, під звуки латиноамериканської музики з одного боку і американської — з іншого.

Якось я йшов через увесь Централ-парк до кафе готелю «Ексельсіор» лише задля того, щоб побачити на власні очі, з якою швидкістю майже сімдесятирічний власник закладу обслуговує відвідувачів. Хтозна чи той заклад іще досі є, але клієнтів там обслуговували зі швидкістю світла.

Насправді швидкість обслуговування — дуже важливий чинник. За шинквасами у Більбао чи в Сан-Себастьяні часто утворюється подвійна лінія офіціантів і потрійна черга відвідувачів. Хамон[9] і червоне вино, кров’янка, молюски, вугрі — все йде «на ура» в цій гамірній атмосфері.

На берлінському Жандарменмаркт[10] барні стійки на маленьких коліщатках вивозять надвір, щоб люди спілкувалися на свіжому повітрі.

У токійських закладах sushi-yas тарілочки з суші ковзають перед клієнтами по стрічці. За овальною або круглою стійкою невтомно та швидко працюють сушисти. Єдине завдання клієнта — пройтись навколо цього «дефіле» суші на стрічці й обрати різновиди, що йому найбільше сподобаються. Згодом залишається лише порахувати їхню кількість і оплатити рахунок. До речі, в тихих закутках Токіо є такі маленькі заклади, що складаються лише зі стійки і щонайбільше з десятка стільців поруч.

Значення барної стійки для відвідувача закладу громадського харчування можна порівняти хіба що зі смугою в басейні для плавця. Як усе складеться вдало, біля стійки ми зустрінемо новий день, що в ньому, за словами Ніреу Тейшейра[11], «ніч — немов фільтр, залишаються лише хороші».

Зрештою, довкола басейнів не так уже й багато барів. Найкрасивіший бар Нью-Йорка розташований у бруклінському районі Вільямсбурґ. Там є освітлений фальшивий басейн, облаштований у колишньому гаражі. Хочу таке ж освітлення у своєму місті.

Великої ваги барним стійкам надають в англійських пабах. Деякі з них мають перегородки, такий собі приватний простір, схожий на сповідальню. А чи можете собі уявити західний фільм без барної стійки чи міні-сцени для виступів?

Спілкування у барах потребує певної відваги, тому хтось має взяти на себе ініціативу, щоб почати розмову. Для молоді — це прекрасне місце, щоб подолати нерішучість; для одиноких — чудова нагода розділити з кимось свою самотність. Байдуже — чи це підвальний барчик Сан-Себастьяна, чи заклад навпроти Босфору в Стамбулі — шинквас це чудова акупунктура від самоти, що, безумовно, на користь місту.

Є, звісно, спеціалізовані бари-стійки, як-от Бокс 32[12] на ринку в Флоріанополісі, що став своєрідним демократичним простором для відвідувачів — багато хто вважає його досить вишуканою місциною. Тут є все — від тістечок до шампанського.

Ще одна досить особлива барна стійка — це курітібська «У Манеко», що увійшла в історію урочистою трансляцією передачі права власності нинішньому власнику закладу.

Перш ніж стати власністю Манеко, цей заклад називався «У Ману» і був розташований у галереї, де також працював перукар Зе Тріндаде. Це була звана тоді Галерея торгівлі, і якби ви шукали місце, схоже на болівійську станцію метро — вам слід було б іти саме в Галерею.

Це був справжній осередок химерних крамниць. Там була і майстерня іграшок, там ремонтували парасольки та інші побутові дрібнички, а в центрі Галереї — зона з гральними автоматами.

Бар «У Ману» був основним тамтешнім місцем зустрічей, де люди відпочивали, милуючись рекреаційною зоною.

1 червня 1984 року Ману передав право власності Мануелеві Алвезу, з яким у присутності клієнтів та друзів погодив залишити на роботі тамтешніх працівників: кухаря Іса та кельнера Нільсона Пассарінью. Також було вирішено не змінювати звичаю пропонувати традиційні страви: кульки з тріски і мокото (страву з яловичого окосту).

На відміну від багатьох політичних обіцянок, новий власник дотримується свого слова і досі. От лише 1988 року цей заклад було перенесено на Аламеда Кабрал, за якихось сто метрів від попереднього місця, а назву змінено на «У Манеко» — прізвище нового власника.

Діяльність Мануеля Алвеза — це справжній вияв міської доброти і солідарності з городянами.

Єдиний негативний момент, що виникає часом у спілкуванні за барною стійкою і який слід безжально викорінити, — це нав’язливість.

Якось мені розповіли, що в барі бразильського міста Посус-ді-Калдас власник закладу, відчуваючи, що нав’язливий клієнт ось-ось виведе його з рівноваги, дзвонив у дзвоник. Це було своєрідним попередженням. Але ж яка відповідальність!

А у вишуканому bar à vin в Парижі ви можете спробувати будь-яке вино; чи в пабах Ріо, в тому невичерпному осередку хороших закусок, смачного пива і зворушливої дружелюбності.

До речі, щодо пабів Ріо. Вони незрівнянні у своїй простоті, привітності й толерантності. Керівництво закладів такого штибу має бути винятково привітне і толерантне з відвідувачами. Ці риси характеру обов’язкові як для власника, так і для персоналу.

А оцинковані барні стійки тютюнових кафе в Парижі, де кожен ранок починається тартинкою, запашною кавою, келихом вина чи свіжовичавленим соком — байдуже. І «Марсельєза» під дзвін чарок із перно[13].

Рівень поважності бару визначається пропорційністю пожвавлення між клієнтами за шинквасом і кількістю столів. Що більше клієнтів за стійкою — то успішніший заклад. Адже барна стійка — це показник рівноваги не лише в сенсі алкоголю, це також місце для роздумів і прийняття рішень, навіть якщо це буде рішення покинути цей заклад.

Любов до міста

А що як кожна голка акупунктури стане виявом любові до вашого міста? Почніть малювати своє місто. Намалюйте свою територію і людей, яких там зустрічаєте. Вітайтеся з ними, звертаючись на ім’я. Це чудова акупунктура.

Скуповуйтеся у тих крамницях і торговельних точках, куди часто навідуються самі власники та їхні сім’ї. Це теж спонукатиме вас любити своє місто. Сядьте у звичний автобус і привітайтесь з водієм, контролером та пасажирами. Поставте собі плюсик. Прогуляйтеся пішки, звертаючи увагу на малюнки на тротуарі, на ліхтарі — протягом усього шляху. Ще один плюсик для вас.

Чи ви чуєте і розпізнаєте звичний звук міста? Чи відчуваєте-розрізняєте характерні запахи певного району? Це чергові плюсики для вас. Чи просили ви продавця магазину, де ви зазвичай купуєте продукти, не опускати жалюзі на ніч, щоб люди могли бачити товари на вітринах? Здобувайте свої плюси.

У вас, напевно, є власне коло друзів і улюблене місце зустрічі з ними? Чудово. А як щодо власного перукаря, газетного кіоску, де ви купуєте новиннєвий тижневик або улюблені часописи? Прекрасно. Чи належите ви до постійних клієнтів крамниць уздовж однієї вулиці? Маєте черговий плюсик. На вашому екогодиннику позначка не досягає одиниці? Класно.

Ви добре пам’ятаєте, яким воно було, місто, багато років тому, ви не потребуєте нездорової їжі, полюбляєте дивитися фільми у звичайних кінотеатрах, а потім обговорювати їх у ресторані з друзями? Мої вітання! Ви громадянин, якого вилікувала міська акупунктура.

Ви здатні вхопити особливі моменти життя міста, щоб дійти висновку, що кожне місто може бути ще краще. Ви свідомі того, що лише від вас залежить бажання пізнати своє місто і відчути, як воно покращується: це те, що я називаю солідарністю. Отже, ви здатні полюбити людей будь-якого міста.

* * *

Подумаймо разом про місто.

Скажімо, я думаю про…

…площу на 53-ій вулиці Нью-Йорка,

таку коштовну,

що має бути закрита

(щоб її ніхто не вкрав)

…думаю про вулички та канали в Аннесі,

що нагадують

невибагливу Венецію

…думаю про рослинність у барвах пізньої осені,

що вкриває дворик готелю

Fenice et des Arts у Венеції

…думаю про затишні площі Нью-Йорка —

маленькі й величні водночас

думаю про те, як розростається культурний простір,

як стукається і б'ється він

об стіни заміських будинків і хмарочосів

думаю про силует Нью-Йорка

Кобленца

Флоренції

Єрусалима

адже велике місто мусить мати свій силует

думаю також про кольори міста

ох, ці Болоньї барви!

про Фарол-да-Барра у Сальвадорі,

про сірість вулиці Монфетард,

закривавленої барвами ярмарку,

про колір моря, видного з тераси

бару Аманди у Сан-Хуані,

про гідність вулиці Кальзайоулі у Флоренції,

про імлисті ранки моєї сірої Курітіби

і про мури

думаю про вічні мури Єрусалима,

про Китай

і його долини

думаю про двері та брами

про самотність площі Фюрстенберґ,

про лавочку,

дерево поруч із нею

і ліхтар, що її освітлює

а ви про що думаєте,

споріднені з натовпом людей

за духом вам близьких,

і самотні наодинці з коханими?

про прихисток часто думаю я

місто мало би бути одним великим

всеохопним пристанищем

ще думаю про парасольки ринку Кампо де Фйорі

про шатро будівлі в Парижі у стилі ар-нуво

про Галерею Вітторіо Емануеллє,

що є істинним собором для перехожих

думаю про барні стійки у пабах Ріо-де-Жанейро

і про родинні крамнички у Курітібі

думаю про бари та закутки вуличок

про площі та патіо Парижа

Площу Дофіна

Площу Вогезів

чи Пласа-Майор у Мадриді,

де компанія за столом

вартує жменьки добрих слів

а чекання — це побачення зі самим собою

зі самим собою та з іншими

погляньте         на річку, приміром на річку в Парижі

на канали в Анессі та Венеції

на море в Сан-Хуані

на людей, що гуляють

Єлисейськими полями

на себе, приміром, коли ви сиділи

в кафе «Параґуас» у Барселоні

посидьте          у барі поруч із велодоріжкою у Курітібі

у Ґрамерсі-парку

біля вікна у барі навпроти

Музею природознавства в Нью-Йорку

на площі в Сієні

на площі Сан Марко

у пабі в Ріо-до-Фоґо за кілька

кілометрів від міста Натал

у сутінках в «Боске-ду-Папа»

у Курітібі

поговоріть        гуляючи у парку Пасейо Публіко

чи містками у Парку Баріґуі

в Курітібі

снідаючи в кафе «Белла Віста»

у Сан-Франциско

у Бока Мальдіта

чи на Ла-Рамбла у Барселоні

під час happy hour у вестибюлі готелю

в Нью-Йорку

чи в кафе Буенос-Айреса

послухайте        музику в нью-йоркській філармонії

концерт Бенні Ґудмана в церкві

Небесного спокою в Нью-Йорку

ритми самби на площі Ґарібальді

або в барі Ріо

концерт в Сент-Шапель

чи виступ The Klezmatics

на 2-ій авеню в Нью-Йорку

або ж Villa-Lobos на човні

в тропічних лісах Амазонки

чи «Пробудження гори»

на вулицях Ору Прету

чи концерт для флейти

в Готичному кварталі Барселони

я часто думаю про дороги та доріжки

про маленький прохід за Аркою Телеса в Ріо,

чи Пасео де Грасія в Барселоні

про Каррер де Монкада з її музеями

думаю про старі будинки

Штайнер-стріт у Сан-Франциско

про Гейдельберґ

про Ріо-до-Фоґо в Ріо-Ґранде-ду-Норте

про Олінде

думаю про долини

Єрусалима

Гейдельберґа

Ассіса

Ору-Прету

Олінди

про пасажі та галереї

на вулиці Рю-де-Сен-Дофін

у паризькій галереї Будапешта,

а також про мости,

Карлів міст у Празі, Пон-Неф у Парижі

мости Аннесі й, звісно ж, Венеції

я також думаю про церкви

про церкви Ору-Прету і Сен-Жермена

про собор Дуомо в Мілані

про Реймс

про собор Святого Сімейства у Барселоні

чи про маленьку церкву в Зумбі,

у Ріо-Гранде-ду-Норте

у Сан-Франциско — про симфонію міста

в Единбурзі — про парк, повз який курсує потяг

у Лондоні — про милість маленького масштабу

у Нью-Йорку — про відчуття,

ніби щоразу починаєш все заново

ви немов у вирі ідей, сам на сам із собою,

але поруч із усім світом

думаю про Рим,

місто, де минуле завжди поруч

Урешті кожне місто повинно мати видатну особистість

(чи крилату пісню), що представляє його,

і поєднує захват перед містом

і перед особистістю

Містá, коли саме?

Париж — у 1920-х та 1960-х,

Нью-Йорк — сьогодні

Барселона — у 1960-х чи зараз,

Ріо — у 1960-х

Курітіба — у 1970-х,

Натала — сьогодні

Сальвадор — у 1970-х

Ору-Прету

бо місто, про яке я думаю зараз,

залишиться зі мною назавжди.

Інформація видавця

УДК 821.134.3(81)-3

ББК 84(7БРА)

Л49

Original title: ACUPUNTURA URBANA by Jaime Lerner

Text copyright © 2014 by Jaime Lerner

Published by arrangement with Island Press

Жайме Лернер

Л49 Акупунктура міста [Текст] / Жайме Лернер; пер. з порт. Катерини Скальської. — Львів: Видавництво Старого Лева, 2016. — 160 с.

ISBN 978-617-679-260-4

У дизайні обкладинки використано світлини:

• Франциско Анзола «Downtown Curitiba» (Francisco Anzola / flickr.com)

• The International Transport Forum / flickr.com

Жайме Лернер © текст, 2014

Катерина Скальська © переклад, 2016

Назар Гайдучик © дизайн обкладинки, 2016

Видавництво Старого Лева © українське видання, 2016

Усі права застережено

ЗМІСТ

Передмова …7

Вступне слово …10

Вступ …13

Корейці в Нью-Йорку …17

Старий новий кінотеатр …19

Відновлення річки …23

Заборонене місто …26

Калі …28

Нічого не робити. Терміново! …31

Двадцять чотири години поспіль, або Цілодобове місто …35

Міська доброта …37

Акупунктура музикою …44

У безперервності — життя …48

Звуки, кольори й аромати вулиці …51

Хороша переробка …53

Люди на вулиці …57

Smart Car, Smart Bus …61

Компроміс солідарності …64

Намалюйте своє місто …67

Інструкції до втілення міської акупунктури …71

Креативне дозвілля та затратна безпосередність …74

Самоповага — це чудова акупунктура …78

Світло — теж хороша акупунктура …81

Аквапунктура …84

Карта мобільного пересування …88

Екогодинник …91

Озеленення …93

Вироблена пам'ять …95

Про парки, площі та пам'ятники …98

Гід-нотатник …104

Міський холестерин …106

Будівлі з власною гідністю …109

Акупунктура тишею …111

Алеї та галереї …115

Швидкий укол не болить …119

Trompe l'oeil …123

Лист до Фелліні …127

Як знайти людину в місті …130

Присутність генія …134

Ринки і вуличні ярмарки …136

Шинквас …141

Любов до міста …147

Науково-популярне видання

Головний редактор Мар’яна Савка

Відповідальний редактор Оксана Антонів

Літературний редактор Вікторія Стах

Художній редактор Назар Гайдучик

Макетування Дмитро Подолянчук

Підписано до друку 18.07.2016. Формат 84x108/32

Гарнітура PermianSerifTypeface. Умовн. друк. арк. 8,40.

Наклад 2000 прим. Зам. № 6-07-1503.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців ДК № 4708 від 09.04.2014 р.

Адреса для листування: а/с 879, м. Львів, 79008

lev@starlev.com.ua

www.starylev.com.ua

Львівський офіс:

вул. Лемківська, 15-А

тел./факс: (032) 240-47-98

моб. тел.: (067) 502-75-12

zbut@starlev.com.ua

Київський офіс:

(м) Контрактова площа

вул. Нижній Вал, 3-7

тел: (044) 425-63-93

моб. тел.: (067) 341-03-10

kiev-office@starlev.com.ua

Партнер видавництва

Віддруковано ПРАТ «Харківська книжкова фабрика «Глобус»

вул. Різдвяна, 11, м. Харків, 61052

Свідоцтво ДК № 3985 від 22.02.2011

www.globus-book.com

Примітки

1

Сленгове слово латиноамериканського походження, що означає захоплення: чудово, неперевершено, прекрасно, суперово.

2

Антоніо Карлос Жобім, більш відомий як Том Жобім (25 січня 1927 — 8 грудня 1994 pp.), — бразильський музикант, інструменталіст, співак і автор пісень, один із засновників босанови.

3

СЕСК — соціально-культурний комерційний проект організації дозвілля в районі Помпея (Сан-Паулу).

4

МоМА — Нью-йоркський музей сучасного мистецтва.

5

Арк-е-Сенáн (франц. Arc-et-Senans) — муніципалітет у Франції.

6

Провулок-алея в Копакабана, Ріо-де-Жанейро. Там розташовано кілька автентичних нічних закладів, в яких виконується самба, джазова музика і шоу босанова в затишній богемній атмосфері. У цих закладах в кінці 1950-х зародилася босанова як оригінальний рух, напрям і новий стиль у музиці.

7

Квартал Ле-Аль (франц. Les Halles) — квартал 1-го округу Парижа в центрі французької столиці на правому березі Сени. 1854 року архітектор Бальтар (Baltard) споруджує нові будівлі критого ринку з металу та скла (les halles). До 1960-х pp. життя в кварталі кипіло вдень і вночі.

8

З легкої руки Еміля Золя ринок прозвали «черевом Парижа», якому він присвятив свій відомий однойменний роман 1873 року.

9

Хамон (ісп. jamón — окіст) — іспанський національний делікатес, сиров'ялене свиняче стегно, що його подають тоненько нарізаними шматками. «Tinto у jamón» — це те, що зазвичай замовляють іспанці в барах, також червоне вино і хамон є основними компонентами вишуканої «іберійської дієти» для схуднення.

10

Жандарменмаркт (нім. Gendarmenmarht — дослівно «Жандармський ринок») — площа в центрі Берліна. Вважається однією з найкрасивіших площ міста.

11

Відомий адвокат, письменник, журналіст та громадський діяч Курітіби.

12

Box 32 — міні-заклад харчування, розташований безпосередньо посеред ринку, саме це і надає йому туристичної привабливості.

13

Перно — прозора анісова настоянка, за смаком і кольором схожа на абсент. Готують перно з виноградного спирту, анісу і зілля: м'яти, кропу, полину. Міцність цього напою — 40°.

Content

Лернер Жайме Акупунктура міста

Жайме Лернер Акупунктура міста

Передмова

Вступне слово

Вступ

Корейці в Нью-Йорку

Старий новий кінотеатр

Відновлення річки

Заборонене місто

Калі

Нічого не робити. Терміново!

Двадцять чотири години поспіль, або Цілодобове місто

Міська доброта

Акупунктура музикою

У безперервності — життя

Звуки, кольори й аромати вулиці

Хороша переробка

Люди на вулиці

Smart Car, Smart Bus

Компроміс солідарності

Намалюйте своє місто

Інструкції до втілення міської акупунктури

Креативне дозвілля та затратна безпосередність

Самоповага — це чудова акупунктура

Світло — теж хороша акупунктура

Аквапунктура

Карта мобільного пересування

Екогодинник

Озеленення

Вироблена пам'ять

Про парки, площі та пам'ятники

Гід-нотатник

Міський холестерин

Будівлі з власною гідністю

Акупунктура тишею

Алеї та галереї

Швидкий укол не болить

Trompe l'oeil

Лист до Фелліні

Як знайти людину в місті

Присутність генія

Ринки і вуличні ярмарки

Барна стійка

Любов до міста

Інформація видавця

Примітки