Коельйо Пауло

Шпигунка

Пауло Коельйо

Шпигунка

О Маріє, зачата без гріха,

молися за нас,

тих, котрі звертаються до тебе.

Амінь

Коли ти йдеш із супротивником твоїм до старшини, то по дорозі постарайся звільнитися від нього, щоб він не привів тебе до судді, а суддя щоб не віддав тебе наглядачеві, а наглядач щоб не вкинув тебе до в’язниці.

Повідую тобі: Не вийдеш звідти, доки не заплатиш останнього шеляга.

Євангеліє від Луки, 12; 58:59[1]

Ґрунтується на реальних подіях

Пролог

Париж, 15 жовтня 1917 року — Антон Фішермен і Генрі Уельс для «Інтернешнл Ньюз Сервіс»

Близько п’ятої ранку група з вісімнадцяти чоловіків, більшість із яких були офіцерами французької армії, піднялася на другий поверх паризької жіночої в’язниці Сен-Лазар і зупинилася перед дверима камери № 12. Їхнім провідником був тюремний наглядач, який ніс смолоскип, аби запалювати лампи.

Черниці мали підготувати приміщення. Сестра Леоніда прочинила двері та попросила всіх зачекати зовні, поки вона знову зайде до камери, проведе сірником по стіні й запалить лампу. Потім вона покликала на допомогу іншу сестру.

Сестра Леоніда лагідно й турботливо обвила руками тіло сплячої жінки, котра від цього навіть не прокинулася — так, ніби її ніщо не цікавило. За свідченнями черниць, коли вона нарешті пробудилася — здавалося, просто вийшла зі спокійного сну. Вона так і залишалася безтурботною, коли дізналася, що їй відмовлено в клопотанні про помилування, котре вона подала напередодні президентові Республіки. Неможливо було зрозуміти, відчувала вона сум чи полегшення від того, що все добігало кінця.

За сигналом сестри Леоніди отець Арбо увійшов до камери разом із капітаном Бушардоном і адвокатом метром Клюне. Ув’язнена передала останньому довгий лист-заповіт, який укладала цілий тиждень, а також два темні конверти з прорізом.

Вона надягла чорні шовкові панчохи, котрі за таких обставин видавалися гротескними, взула оздоблені шовковими бантами черевики на високих підборах і підвелася з ліжка, потягнувши до себе шубу з вішалки в кутку камери. Шуба, яка сягала п’ят, мала оздоблення на рукавах та комірі іншим хутром, можливо, лисячим. Вона накинула цю річ зверху на важке шовкове кімоно, у якому спала.

Її чорне волосся недбало лежало на плечах; жінка ретельно зачесала його й закрутила на потилиці. Зверху нап’яла повстяного капелюха, зав’язавши його на шиї шовковою стрічкою, щоби не зірвало поривом вітру на відкритій місцевості, куди її зараз повезуть.

Вона повільно нахилилася, щоб узяти пару чорних шкіряних рукавичок. Залишаючись байдужою, повернулася до новоприбулих і спокійно сказала:

— Я готова.

Усі вийшли з камери в’язниці Сен-Лазар і попрямували до автомобіля, котрий уже чекав на них із заведеним двигуном, аби відвезти до взводу стрільців.

Автомобіль із шаленою швидкістю помчав вулицями ще сплячого міста в напрямку Венсенських казарм — місця, де раніше був форт, зруйнований німцями 1870 року.

За двадцять хвилин автомобіль зупинився, і супровід вийшов. Мата Харі була останньою.

Солдати вже вишикувалися для виконання вироку. Взвод стрільців сформували з дюжини зуавів. У кінці групи стояв офіцер із шаблею наголо.

Поки отець Арбо розмовляв із засудженою, котра стояла в оточенні двох черниць, наблизився французький лейтенант і простягнув сестрам білу тканину зі словами:

— Будь ласка, зав’яжіть їй очі.

— Я маю це надягти? — спитала Мата Харі, розглядаючи тканину.

Адвокат Клюне поглянув на лейтенанта з німим запитанням.

— Тільки якщо мадам забажає; це не обов’язково.

Мата Харі стояла незв’язаною, з незав’язаними очима: вона спостерігала за своїми катами з удаваним спокоєм. Отець, черниці й адвокат відійшли від неї.

Командир взводу стрільців, який уважно спостерігав за своїми підлеглими, аби вони не заглядали у гвинтівки один одного (уже стало звичкою вкладати в одну з них холостий патрон — тоді кожен міг думати, що це не його постріл став смертельним), здавалося, дещо розслабився. Скоро все закінчиться.

— Готуйсь!

Усі дванадцятеро виструнчилися й приклали гвинтівки до плечей.

Вона не поворухнула жодним м’язом.

Офіцер попрямував до місця, звідки його могли бачити всі солдати, і підняв шаблю.

— Цілься!

Жінка, котра стояла перед ними, залишалася байдужою й зовсім не виказувала страху.

Шабля окреслила дугу й опустилася, розрубуючи повітря.

— Вогонь!

Сонце, котре на той момент уже піднялося на небосхилі, осяяло полум’я й дим, який піднімався від гвинтівок. Коли прогриміла черга пострілів, солдати одразу ж синхронно поставили гвинтівки на землю.

Мата Харі ще хвильку залишалася на ногах. Вона не померла так картинно, як показують у фільмах, коли розстрілюють людей. Вона не впала ані вперед, ані назад і не звела, не розкинула руки. Здавалося, що жінка знепритомніла сама по собі, так і залишившись із піднятою головою та розплющеними очима. Один із солдатів знепритомнів.

Її коліна підкосилися, і тіло завалилося на правий бік. Усе ще зігнуті ноги вкривала шуба. Так вона й завмерла, повернувши обличчя до неба.

Третій офіцер, якого супроводжував лейтенант, дістав револьвер із кобури, котра висіла в нього на грудях, і рушив до нерухомого тіла.

Він нахилився й приставив ствола до скроні шпигунки, намагаючись не торкнутися її шкіри. Потім натиснув на гачок і всадив їй кулю в голову. Повернувшись до присутніх, офіцер урочисто промовив:

— Мата Харі мертва.

Частина 1

Шановний метре Клюне,

я не знаю, що станеться наприкінці цього тижня. Я завжди була оптимістичною жінкою, однак час робить мене самотньою та сумною.

Якщо все буде так, як я думаю, ви ніколи не отримаєте цього листа. Мене помилують. Зрештою, сенсом усього мого життя було підтримання зв’язків із впливовими людьми. Тому я збережу цей лист, щоб одного дня моя єдина дочка могла прочитати його й зрозуміти, якою була її мати.

Однак, можливо, я помиляюся. Я не плекаю великої надії, що ці аркуші, на котрі витратила останній тиждень свого земного життя, збережуться. Я завжди була реалісткою й знаю, що адвокат після закриття справи одразу береться до наступної, не озираючись назад.

Уявляю, що тоді відбуватиметься; ви — людина дуже зайнята, котра здобула популярність, захищаючи військову злочинницю. Під вашими дверима стоятиме натовп і благатиме взятися до їхніх справ. Хоч ви й зазнаєте поразки, однак також отримаєте й широку рекламу. Ви зустрічатиметесь із журналістами, котрих цікавитиме ваша версія подій, і ходитимете до найдорожчих ресторанів цього міста. Ваші колеги дивитимуться на вас із повагою й заздрістю. Ви знаєте, що ніколи не було жодних конкретних доказів проти мене, а лише маніпуляції з документами. Але ви ніколи не зможете визнати публічно, що дали померти невинній людині.

Невинній? Мабуть, це не зовсім те слово. Я втратила невинність, щойно моя нога ступила на землю цього міста, яке я дуже люблю. Я думала, що могла маніпулювати тими, хто хотів знати державні секрети; я думала, що німці, французи, англійці й іспанці ніколи не мали сили мені опиратися, а завершилося все тим, що зманіпулювали мною. Я уникла покарання за злочини, які скоїла, оскільки в більшості випадків моя провина полягала лише в тому, що я була емансипованою жінкою у світі, керованому чоловіками. Мене засудили за шпигунство, тоді як усі мої дії — це поширення пліток у салонах вищого світу.

Так, я перетворювала ці плітки на «секрети», оскільки хотіла здобути гроші й владу. Однак ті, хто зараз мене звинувачує, знали, що я не розповідала нічого нового.

Шкода, що ніхто ніколи про це не дізнається. Ці конверти напевне зберігатимуться в надійному місці — у якомусь запорошеному архіві, заповненому іншими справами. Можливо, іноді їх вийматимуть, коли наступник або наступник наступника вирішить очистити простір і викинути давні справи.

На той час моє ім’я вже забудеться. Але я пишу не для того, щоби мене пам’ятали. Усе, чого я хочу, — зрозуміти себе. Чому? Як могли засудити до смерті за таку малу провину жінку, яка впродовж багатьох років отримувала все, чого бажала?

Я озираюся на своє життя й розумію, що пам’ять — це річка, котра завжди тече назад.

Спогади сповнені примх, картинок пережитих подій, від яких перехоплює подих, від найменшої дрібниці, від незначного шереху. До моєї камери долинає аромат свіжого хліба, і це нагадує часи, коли я була вільною й могла відвідувати кафе. Це руйнує мене більше за страх смерті чи самотності, у якому я зараз живу.

Спогади приходять не самі, а з демоном, ім’я якому Меланхолія. О, цей демон дуже жорстокий, від нього не втекти. Слухати, як співає ув’язнена, отримувати поодинокі листівки від прихильників, які ніколи не дарували троянд і жасмину, згадувати підмостки в якихось містах… Речі, що минали тоді непомітно, — оце й усе, що тепер залишилося мені від тієї чи іншої країни.

Спогади завжди перемагають. Разом із ними приходять іще жахливіші демони, ніж Меланхолія, — муки сумління. Вони мої єдині товариші в цій камері, окрім тих моментів, коли навідуються сестри, щоб трохи поспілкуватися. Вони не говорять про Бога й не засуджують мене за гріхи, які в суспільстві заведено називати плотськими. Зазвичай вони вимовляють лише одне чи два слова, і з мене починають струменем витікати спогади, ніби я прагну повернутися в минуле, зануритися в річку, котра тече назад.

Одна з них колись запитала в мене:

— Якби Бог дав тобі другий шанс, ти прожила б життя по-іншому?

Я відповіла ствердно, однак насправді не знаю напевне. Мені лише відомо, що тепер моє серце — це місто-привид, населений пристрастями, ентузіазмом, самотністю, соромом, гордістю, зрадою й печаллю. Від цього не вдається звільнитися, і навіть коли я жалію себе, то тихо плачу.

Я — жінка, народжена не в ту епоху, і цього ніщо не змінить. Не знаю, чи в майбутньому мене пам’ятатимуть, однак якщо це станеться, то нехай мене вважають не жертвою, а тою, котра робила сміливі вчинки й безстрашно заплатила за це відповідну ціну.

Під час одного приїзду до Відня я познайомилася з чоловіком, який мав шалений успіх як серед чоловіків, так і серед жінок Австрії. Його звали Фройд (ім’я мені не запам’яталося). Люди обожнювали його, бо він повернув їм можливість бути невинними. За його словами, насправді всі наші гріхи належать нашим батькам.

Зараз я намагаюся зрозуміти, у чому помилялися мої батьки, але не можу звинувачувати свою сім’ю. Адам Зелле й Антьє дали мені все, що можна купити за гроші. Вони були власниками капелюшного магазину, успішно інвестували в нафтопереробку ще до того, як люди зрозуміли перспективність цієї галузі. Вони дозволяли мені навчатися в особливій школі, відвідувати уроки танців і верхової їзди. Коли мене звинуватили в тому, що я — «жінка легкої поведінки», батько написав цілу книжку на мій захист. Однак він не повинен був цього робити, оскільки всі мої вчинки зроблені за власним бажанням, а його текст лише привернув більше уваги до звинувачень у проституції та брехні.

Так, я була повією, якщо під цим словом мають на увазі людину, котра отримує покровительство й коштовності в обмін на ласку й задоволення. Так, я була брехункою. Але брехункою настільки нав’язливою й настільки безконтрольною, що неодноразово забувала сказане й мусила витрачати багато розумової енергії для подолання власноруч встановлених перешкод.

Я можу звинувачувати своїх батьків хіба лише в тому, що народилася не там. Леуварден — місто, про яке ніколи не чули навіть більшість моїх співвітчизників-голландців, місто, у якому абсолютно нічого не відбувається й кожен день схожий на попередній. Ще юною я зрозуміла, що гарна, адже подруги часто мене наслідували.

1889 року фортуна зрадила мою сім’ю: Адам збанкрутував, Антьє ж захворіла й за два роки померла. Вони не хотіли, щоб я за цим спостерігала, тому відправили мене до школи в інше місто — Лейден. Батьки мали тверде переконання, що я повинна здобути вишукану освіту й стати вихователькою в дитячому садку, очікуючи, що якийсь чоловік прийде й візьме на себе відповідальність за мене. У день від’їзду мама покликала мене й дала пакетик насіння:

— Візьми це із собою, Марґарето.

Марґарета — Марґарета Зелле — ось моє справжнє ім’я, яке я просто ненавиділа. Безліч дівчат назвали цим ім’ям на честь відомої й шанованої акторки.

Я спитала, для чого це.

— Це насіння соняшника. Попри те, воно означає більше. Ти маєш дечого навчитися від нього: воно завжди буде соняшником, навіть якщо ти якоїсь миті не відрізниш його від насіння інших квітів. Хоч як би сильно воно хотіло, ніколи не перетвориться на троянди чи тюльпани в символі нашої країни. Якщо воно захоче відмовитися від своєї суті, усе закінчиться гірким життям і смертю.

Тому навчися йти за своєю долею із радістю, хай якою буде ця доля. Поки квіти ростуть, вони показують свою красу й подобаються всім; потім вони помирають і залишають своє насіння, щоб уже інші продовжували Божу роботу.

Вона поклала насіння до маленької торбинки, яку, я бачила, дбайливо плела кілька днів тому, незважаючи на свою хворобу.

— Квіти навчають нас, що все змінюється: ні період цвітіння, ні період в’янення не тривають вічно. Але квіти дають нове насіння. Пам’ятай це, коли відчуватимеш радість, біль чи печаль. Усе минає, старіє, вмирає й відроджується.

Скільки буревіїв я мусила пережити, поки це зрозуміла!

А втім, тієї миті її слова були для мене порожнім звуком. Я хотіла якнайшвидше покинути це задушливе місто з абсолютно однаковими днями й ночами.

Сьогодні, коли я це пишу, розумію, що мама говорила також і про себе.

— Найвищі дерева теж виростають із насіння, такого ж маленького. Пам’ятай про це й не намагайся квапити час.

Вона поцілувала мене на прощання, а батько відвіз до поїзда. Дорогою ми майже не розмовляли.

Майже всі чоловіки, яких я знала, давали мені радість, дарували прикраси й забезпечували місце в суспільстві, тож я ніколи не жалкувала про знайомство з ними. Винятком був мій перший чоловік — директор школи, котрий зґвалтував мене шістнадцятирічну.

Він покликав до свого кабінету, зачинив двері на засув, засунув руку мені між ноги й почав збуджувати. Спочатку я спробувала втекти, ввічливо сказавши, що момент непідходящий, але він нічого не відповів. Він скинув зі свого столу папери, нахилив мене долілиць і увійшов лише один раз, ніби чогось боявся, боявся, що хтось може увійти до кімнати й заскочити його за цим заняттям.

Сповненою метафор розмовою мама мене навчала, що «інтимні стосунки» з чоловіком мають бути тільки тоді, коли є кохання й коли воно триває довго — усе життя. Я вийшла з кабінету збентежена й налякана й вирішила нікому нічого не розповідати. Однак мовчання тривало лише доти, доки одна з дівчат не зачепила цю тему під час розмови. Я дізналася, що те саме сталося ще з двома школярками, але кому ми могли поскаржитися? Оскільки існував ризик виключення зі школи й повернення додому без можливості все пояснити, ми мовчали. Те, що я не одна така, було розрадою. Згодом, коли я вже стала відомою танцівницею в Парижі, весь Лейден дуже швидко дізнався про той випадок. На той час директор уже звільнився з роботи, і ніхто не насмілювався його турбувати щодо цього питання. Навпаки! Дехто навіть заздрив йому, адже він був першим чоловіком великої діви тієї епохи.

Відтоді секс асоціювався в мене з чимось механічним, що не має жодного стосунку до кохання.

Але Лейден був іще гірший за Леуварден: у цьому місті була відома школа виховательок дитячого садка, ліс, який підходив до проїжджої частини, збіговисько людей, які тільки те й робили, що пхали носа в справи інших, і більше нічого. Одного дня, помираючи від нудьги, я взялася читати оголошення в газеті сусіднього міста. Там було написано:

«Рудольф Мак-Леод, офіцер збройних сил Голландії, шотландського походження, наразі на службі в Індонезії, шукає молоду дівчину для одруження та життя за кордоном».

Оце мій порятунок! Офіцер. Індонезія. Дивні моря й екзотичні світи. Досить із мене консервативної кальвіністської Голландії з її упередженнями та нудьгою. Я відповіла на оголошення, додавши до свого листа фото, найкраще й найчуттєвіше з усіх, які мала. Я не знала, що ідея розмістити таке оголошення — жарт капітанового друга й що моя листівка надійшла останньою з шістнадцяти.

Він прийшов на зустріч так, ніби збирався на війну: у мундирі, із шаблею на лівому боці та з довгими вусами в брильянтині, котрі нібито дещо приховували його непривабливість і відсутність манер.

Під час першої зустрічі ми трохи поговорили про якісь неважливі речі. Я молилась, аби він повернувся, і мої молитви були почуті. За тиждень він знову був тут, на заздрість моїм подругам і до відчаю директора школи, який, можливо, досі мріяв про повторення того дня. Я помітила, що від чоловіка пахло алкоголем, але не надала цьому значення, гадаючи, що це ніяковіння перед молодою дівчиною, котра, на думку подруг, найгарніша в класі.

У нашу третю й останню зустріч він запропонував одружитися. Індонезія. Капітан збройних сил. Далекі подорожі. Чого ще молода дівчина може чекати від життя?

— Ти одружишся з чоловіком, старшим за тебе на двадцять один рік? Він знає, що ти вже не незаймана? — запитала в мене дівчина, яка мала той самий досвід із директором школи, що й я.

Я не відповіла. Повернулася додому, де він шанобливо попросив моєї руки. Для посагу моя сім’я позичила гроші в сусідів, і ми одружилися 11 липня 1895 року, за три місяці після того, як я прочитала в газеті оголошення.

«Змінювати» й «змінювати на краще» — це геть різні речі. Якби не танці й не Андреас, мої роки життя в Індонезії були б нескінченним жахіттям. Іще більшим кошмаром було знову проходити через усе: чоловік, який живе далеко і завжди оточений жінками, неможливість просто втекти й повернутися додому, самотність через незнання мови, яке змушувало місяцями не виходити на вулицю; окрім того, за мною постійно наглядали інші офіцери.

Народження дітей, котре несе радість іншим жінкам, стало для мене жахом.

Після пережитого болю перших пологів моє життя наповнилося смислом, коли я вперше доторкнулася до малесенького тіла дочки. Рудольф почав поводитися краще, проте на якихось кілька місяців. Дуже швидко він повернувся до того, що любив найбільше, — до своїх місцевих коханок. Він вважав, що жодна європейська дівчина не зрівняється з азіатською жінкою, для котрої секс — це танець. Він говорив це мені без жодного сорому, можливо, напідпитку або ж навмисне принижував. Андреас розповідав, що однієї ночі, коли вони обоє блукали без мети, ідучи нізвідки в нікуди, Рудольф сказав йому в припливі алкогольної щирості:

— Марґарета мене лякає. Ти помічав, як на неї дивляться інші офіцери? Вона може піти від мене будь-якої миті.

Керуючись цією хворобливою логікою, котра перетворює чоловіка зі страхом когось втратити на монстра, він ставав дедалі гіршим. Називав мене повією, оскільки я не була незайманою, коли ми зустрілися. Він хотів знати подробиці про всіх чоловіків, яких (у його уяві) я мала. Коли я крізь сльози розповідала історію про директора в кабінеті, він іноді бив мене, називаючи брехухою, а іноді мастурбував, вимагаючи більше подробиць. Хоч яким це було жахіттям для мене, та я мусила вигадувати подробиці, не розуміючи навіщо.

Він дійшов до того, що відправив мене зі служницею купити сукню, максимально подібну до форми, котру я носила в школі, де ми познайомилися. Коли Рудольфом заволодівав якийсь невідомий мені демон, він змушував мене надягати цю сукню. Найбільше задоволення йому приносило відтворення сцени насильства: він клав мене на стіл і жорстоко входив. Тоді він так горлав, що, мабуть, чула вся прислуга. Так чоловік давав зрозуміти, що я повинна це обожнювати.

Інколи він вимагав, щоб я поводилася, як чемна дівчинка, і опиралася його насильству, іншим разом змушував кричати й благати ще більшої жорстокості, оскільки я повія й мені це має подобатися.

Потроху я переставала розуміти, ким є насправді. Я проводила дні в турботах про доньку, походжала з незадоволеним, але гордим виглядом, приховуючи синці під товстим шаром макіяжу. А проте знала, що нікого цим не обдурю, геть нікого.

Я знову завагітніла й провела кілька справді щасливих днів, піклуючись про сина. Та невдовзі його отруїла одна з няньок, яка навіть не встигла пояснити свої дії, бо інші служники вбили її в день смерті дитини. Зрештою, багато хто трактував це як більш ніж справедливу помсту, оскільки служницю постійно били, ґвалтували й змушували працювати цілодобово.

Тепер у мене залишилися тільки донька, порожній будинок, чоловік, який нікуди зі мною не ходив через острах, що я зраджу його, та місто, настільки красиве, що аж душило. Я була в раю, але насправді жила у своєму власному пеклі.

Одного дня все змінилося. Командир полку надіслав усім офіцерам та їхнім дружинам запрошення на виступ колективу місцевих танцівників, організований для вшанування адміністрації острова. Рудольф не міг відмовити керівництву. Він попросив мене купити собі дороге й еротичне вбрання. Я ще розумію «дороге», оскільки це стосувалося більше його можливостей, ніж моїх даних. Але якщо він боявся за мене (як я згодом дізналася), то чому хотів, аби я була еротично вдягнена?

Коли ми прибули на місце виступу, жінки дивилися на мене із заздрістю, а чоловіки — із бажанням. І я помітила, що це збуджувало Рудольфа. Мабуть, ця ніч погано б закінчилася, оскільки треба було б описувати, що «я у своїй уяві хотіла робити» з кожним із цих офіцерів, у той час, коли б він входив і бив мене. Я мусила якось захистити єдине, що мала, — себе. Усе, що спало мені на думку, — це вести безкінечні розмови зі знайомим офіцером, Андреасом. Його дружина дивилася на мене з острахом і подивом, водночас підливаючи випивку до келиха мого чоловіка з надією, що він упаде від великої кількості алкоголю.

Я волію зупинити на цьому подальший опис Яви: коли минуле приносить спогади, котрі роз’ятрюють рани, раптово зринають інші, аж поки душа не починає кровити й ти падаєш на коліна й плачеш. Але я не можу перервати цю частину, не написавши про три речі, які тоді змінили життя: моє рішення, танець, який ми побачили, і Андреаса.

Моє рішення: я не могла далі нагромаджувати проблеми й страждати більше, ніж людина здатна витерпіти.

Поки я це обдумувала, колектив, який готувався до виступу перед місцевим командуванням, вийшов на сцену. Танцівників було дев’ятеро. На відміну від скаженого, веселого та експресивного ритму, до якого я звикла за кілька відвідин місцевих театрів, усе, здавалося, відбувалося наче в уповільненому кіно. Спочатку я мало не померла від нудьги, але невдовзі відчула, що мене охоплює ніби релігійний транс. Водночас захоплені музикою танцівники приймали такі пози, які видавалися неможливими. В одній із них тіло згиналося і вперед, і назад у формі літери S — це мало бути дуже боляче. Так танцівники певний час залишалися нерухомими, а потім міняли позу так різко, ніби були леопардами, готовими до несподіваного нападу.

Усі були розмальовані блакитною фарбою, вдягнені в саронги (традиційні місцеві костюми) і шовкові стрічки, котрі підкреслювали чоловічі м’язи й закривали жіночі груди. Жінки мали ще й тіари ручної роботи з коштовного каміння. Солодкі танці інколи змінювалися постановочними баталіями, де шовкові стрічки слугували уявними шаблями.

Я дедалі більше впадала в транс. Уперше я зрозуміла, що Рудольф, Голландія, убитий син — усе це було частиною світу, померлого й відродженого, як насіння, котре колись дала мені мама. Я глянула на небо й побачила зірки й листя пальм. Я наповнювалась рішучістю й була готова дозволити забрати себе в інші виміри й простори, коли голос Андреаса перервав мої думки:

— Ви все розумієте?

Я гадала, що так, адже моє серце припинило кровити й тепер споглядало красу в її найчистішій формі. Проте чоловіки відчувають необхідність постійно щось пояснювати, тож він розповів мені, що цей вид танцю походить від давньої індійської традиції, котра поєднує йогу й медитацію. Він не міг зрозуміти, що танець — це поезія, де кожен рух відображає слово.

Моя уявна йога й спонтанна медитація одразу перервалися, і виникла потреба підтримувати розмову, щоб не здатися неосвіченою.

Дружина Андреаса спостерігала за ним. Андреас дивився на мене. Рудольф дивився на мене, Андреаса й одну з гостей губернатора, котра усмішками відповідала на поклони.

Ми розмовляли, попри осудливі погляди мешканців острова, адже ніхто з нас — іноземців — не поважав цього священного ритуалу. Можливо, саме через це вистава завершилася раніше: усі танцівники вийшли в процесії, дивлячись лише на своїх земляків. Ніхто з них навіть не глянув на групу білих варварів із широкими усмішками та вкритими вазеліном бородами й вусами в товаристві ошатно вбраних жінок. Манери цих чоловіків були жахливі.

Я вкотре наповнила келих Рудольфа, і він попрямував до місцевої дівчини, котра всміхалася й абсолютно безсоромно його роздивлялася. Дружина Андреаса наблизилася до свого чоловіка, узяла попід руку, посміхнулася так, ніби промовляла «Він — мій», і вдала зацікавленість його непотрібними детальними коментарями стосовно танцю.

— Усі ці роки я була відданою тобі, — сказала вона, перериваючи розмову. — Ти завжди керував моїм серцем і жестами. Бог свідок, що кожної ночі я просила його, щоб ти повернувся додому живим і здоровим. Якби знадобилося, то віддала б за тебе життя без жодного страху.

Андреас запитав мого дозволу й повідомив, що вже йде: церемонія всіх сильно втомила. Однак його дружина сказала, що не зійде з місця. Жінка говорила настільки владно, що чоловік навіть не наважився поворухнутися.

— Я терпляче чекала, поки ти зрозумієш, що є найважливішим у моєму житті. Я поїхала з тобою сюди, у місце, котре, незважаючи на красу, стає жахіттям для всіх жінок. Також і для Марґарети.

Вона обернулася до мене, великими блакитними очима благаючи підтримки. За тисячолітньою традицією жінки завжди були одночасно і ворогами, і спільницями одна одній, однак мені забракло сміливості кивнути.

— Я боролася за це кохання з усіх сил, і сьогодні вони вичерпалися. Камінь у мене на серці став розміром із цілу скелю й вже не дає йому битися. Моє серце у своєму останньому подиху говорить, що існують інші світи, у яких мені не треба буде благати товариства чоловіка, щоб наповнити ці порожні дні й ночі.

Щось мені віщувало наближення трагедії. Я попросила її заспокоїтися. Вона була дуже милою до всіх присутніх, а її чоловік був зразковим офіцером. Жінка похитала головою й усміхнулася так, ніби вже багато разів це чула. Вона продовжила:

— Моє тіло дихає, але душа вже мертва, оскільки я не можу ні поїхати звідси, ні дати тобі зрозуміти, що ти маєш бути поряд зі мною.

Було помітно, що Андреас, офіцер голландських збройних сил, який мав захистити свою репутацію, дуже хвилювався. Я розвернулася впівоберта й вирішила відійти, однак жінка відпустила свого чоловіка й вхопила мене попід руку.

— Тільки кохання може дати сенс тому, що його не має. Отже, у мене нема кохання. Відчуваючи таке, навіщо продовжувати жити?

Її обличчя впритул наблизилося до мого. Я спробувала вловити в подиху жінки запах алкоголю, але ні — вона була тверезою. Я подивилася їй у вічі, щоби помітити хоча б сльозинку, але, можливо, вони вже всі висохли.

— Будь ласка, Марґарето, залишіться! Ви гарна жінка, яка втратила сина. Знаю, що це означає, хоча ніколи не була вагітною. Я роблю це не заради себе, а заради тих, хто є в’язнем своєї гаданої свободи.

Дружина Андреаса дістала із сумочки маленький пістолет, направила його в серце й вистрілила, перш ніж хто-небудь із нас устиг їй перешкодити. Хоча частково гуркіт пострілу притишила її вечірня сукня, присутні повернулися в наш бік. Спочатку вони подумали, що то я скоїла злочин, оскільки перед тим вона вчепилася в мене. Однак відразу ж побачили мій переляканий погляд і Андреаса навколішках біля дружини: він намагався зупинити кров, з якою з неї витікало життя. Вона померла в нього на руках. Її погляд випромінював лише спокій. Усі — і Рудольф теж — підійшли до нас. Місцева дівчина зникла в невідомому напрямку, оскільки побоювалася можливих неприємностей у товаристві озброєних п’яних чоловіків. Іще до того, як присутні поцікавилися, що сталося, я попросила чоловіка негайно піти звідти. Він мовчки погодився.

Коли ми повернулися додому, я одразу ж попрямувала до своєї кімнати й узялася пакувати речі. Рудольф упав на диван, п’яний, як чіп. Наступного ранку він прокинувся, випив міцної ранкової кави, поданої служниками, і, зайшовши до моєї кімнати, побачив валізи. Він уперше порушив цю тему.

— Куди ти плануєш їхати?

— До Голландії наступним кораблем. Або ж до раю, щойно матиму таку саму можливість, як дружина Андреаса. Вирішуєш ти.

До цього моменту тільки він віддавав накази. Але, мабуть, мій погляд повністю змінився, і за кілька хвилин вагань чоловік вийшов із дому. Коли ж повернувся того вечора, сказав, що ми можемо використати належну йому відпустку.

За два тижні на першому ж кораблі ми вирушили до Роттердама.

Я охрестилася кров’ю дружини Андреаса. І після цього хрещення стала назавжди вільною, хоча ні він, ні я не знали, куди приведе ця свобода.

Я досі плекала надію на помилування від президента Республіки, оскільки маю багато друзів серед міністрів. Однак частину дорогоцінного часу, котрий мені залишився, забрала сьогодні сестра Лоранс. Вона принесла мені перелік речей, що були в моєму багажі під час арешту.

Черниця запитала, що має робити з цими речами в разі найгіршого сценарію, котрий видавався єдино можливим. У її голосі вмістилася вся теплота світу. Я попросила її залишити мене й повернутися пізніше, оскільки не могла дозволити собі гаяти час. Але якщо найгірший сценарій справді втілиться, вона може робити все, що забажає. В усякому разі я напишу перелік речей, бо все-таки вірю, що вирішиться на добро.

Валіза 1

1 золотий годинник із блакитною емаллю, куплений у Швейцарії;

1 кругла коробка з шістьма капелюшками, трьома золотими шпильками із перлами, кількома довгими пір’їнами, вуаллю, двома хутряними боа, трьома прикрасами для капелюха, брошкою у формі груші й вечірньою сукнею.

Валіза 2

1 пара чобіт для верхової їзди;

1 щітка для коней;

1 коробка воску для взуття;

1 пара гетрів;

1 пара шпор;

5 пар шкіряних туфель;

3 білі сорочки для костюма вершниці;

1 серветка (не знаю, чому вона займає місце в моїй валізі, можливо, я використовувала її для чищення чобіт);

1 пара шкіряних гетрів для захисту ніг;

3 спеціальні захисти для знерухомлення грудей під час галопу;

8 пар шовкових і 2 пари бавовняних трусиків;

2 ремені для різних костюмів вершниці;

4 пари рукавичок;

1 парасолька;

3 козирка проти потрапляння прямих сонячних променів в очі;

3 пари вовняних шкарпеток, з яких одна вже зношена від тривалого використання;

1 спеціальна сумка для суконь;

15 гігієнічних прокладок для менструації;

1 вовняний светр;

1 повний костюм вершниці, із жакетом і комбінованими штанами;

1 коробка зі шпильками для волосся;

1 шиньйон зі шпилькою, щоб кріпити до волосся;

3 боа з лисячого хутра;

2 коробки з рисовою пудрою.

Валіза 3

6 пар підв’язок;

1 коробка зволожувача для шкіри;

3 пари лакових чобітків на високих підборах;

2 корсети;

34 сукні;

1 полотняний пакетик ручної роботи, у якому, здається, було насіння невизначених рослин;

8 боді;

1 шаль;

10 пар найзручніших трусиків;

3 жилети;

2 жакети з рукавами;

3 гребінці;

16 блуз;

іще 1 вечірня сукня;

1 рушник і 1 шматок запашного мила (я не використовую готельне мило, бо з ним можуть передаватися хвороби);

1 перлове намисто;

1 ручна сумочка з люстерком на внутрішньому боці;

1 мармуровий гребінь;

2 коробки для зберігання коштовностей уночі;

1 мідна коробка з візитівками на ім’я Вадима Маслова, капітана спеціального полку збройних сил Російської імперії;

1 дерев’яний ящик із чайним сервізом із порцеляни, отриманим під час поїздки;

2 піжами;

1 пилочка для нігтів з перламутровою ручкою;

2 портсигари: один зі срібла й один із золота (або позолочений, я не впевнена);

8 сіточок для волосся для сну;

коробки з намистом, сережками, каблучкою зі смарагдом, іще однією каблучкою зі смарагдом і діамантами, а також іншими прикрасами;

сумка з шовкової тканини із 21 шарфом;

3 віяла;

помада й рум’яна найкращої французької марки;

французький словник;

гаманець із кількома моїми фотографіями і…

І багато дурниць, від яких я хочу звільнитися, коли вийду звідси, наприклад любовні листи на спеціальних шовкових стрічках, використані квитки на оперні вистави, на яких я бувала, тощо.

Більшість речей конфісковано готелем «Мьоріс» у Парижі, оскільки вони вирішили (звісно, помилково), що я не мала грошей для оплати свого перебування там. Як вони могли таке подумати? Зрештою, Париж завжди був моєю долею, і я ніколи не хотіла, щоби мене вважали шахрайкою.

Я не просила щастя, просила тільки не бути такою нещасною й злиденною, якою почувалася. Можливо, якби мала більше терпіння, то приїхала б до Парижа за інших обставин… але я не могла далі терпіти докори своєї нової мачухи, чоловіка, дитину, котра постійно плакала, співіснування з тими самими упередженими провінційними жителями, хоча вже була одруженою й поважною дамою.

Одного дня, не повідомивши нікому (що вимагало від мене гарної інтуїції та вправності), я сіла на поїзд до Гааги й вирушила просто до французького консульства. Сурми війни ще не кликали до бою. Тож в’їхати до країни все ще було неважко, адже Голландія завжди залишалася нейтральною під час конфліктів у Європі, а я в собі була впевнена. Я познайомилась із консулом, тож за дві години, проведені в кафе, йому вдалося мене звабити, а я вдала, що потрапила до нього в лабети, випросила квиток в один бік до Парижа й пообіцяла чекати на нього, якщо він зможе приїхати туди на кілька днів.

Я натякнула, що вмію бути щедрою з тими, хто мені допомагає. Він зрозумів це послання й поцікавився моїми вміннями.

— Я танцюю класичні східні танці.

Східні танці? Це пробудило в ньому ще більшу цікавість. Я запитала, чи допоміг би він мені знайти роботу. Консул пообіцяв представити мене доволі впливовій людині в місті — месьє Гіме, котрий обожнював усе східне. Окрім того, він був великим колекціонером творів мистецтва. Посадовець запитав, коли я зможу поїхати.

— Сьогодні, якщо ви забезпечите місце, де я могла б зупинитися в Парижі.

Він зрозумів, що я маніпулюю ним і насправді є однією з тих жінок, які приїжджають до міста мрій з усього світу, щоб знайти багатого чоловіка й легке життя. Я передчувала, що він віддалиться. Консул слухав мене, спостерігаючи водночас за кожним моїм жестом, словом, рухами тіла. А я, на відміну від його очікувань, виявилася найсором’язливішою людиною у світі, адже почала поводитися як фатальна жінка.

— Якщо ваш друг захоче, можу показати один чи два традиційні танці з Яви. Якщо йому не сподобається, я повернуся назад поїздом того самого дня.

— Але пані…

— Панна.

— …просила квиток лише в один кінець.

Я дістала із сумочки кілька асигнацій і показала, що мені вистачить на дорогу додому. Я мала гроші і на квиток «туди», але, якщо дозволити чоловікові допомогти жінці, він завжди стає вразливішим. Вони всі про це мріють, як розказували подружки офіцерів на Яві.

Він розслабився й запитав моє ім’я, щоб написати його на рекомендаційному листі для месьє Гіме. Я ніколи про це не думала! Моє ім’я? Воно приведе його до моєї сім’ї.

А Францію в останню чергу зацікавила б конфліктна ситуація з нейтральною країною через доведену до відчаю жінку, котра намагається втекти.

— Ваше ім’я? — повторив він уже з ручкою й аркушем паперу в руках.

— Мата Харі.

Кров дружини Андреаса знову мене охрещувала.

Я не могла повірити очам: гігантська залізна вежа майже сягала неба. Її не було на жодній поштовій листівці із зображенням міста. На обох берегах Сени різні конструкції подекуди нагадували Китай, подекуди — Італію, а подекуди одну з інших знаменитих країн. Я спробувала знайти Голландію, але не змогла. Що являла собою моя країна? Старовинні вітряки? Незграбні кломпи[2]? Усьому цьому не місце серед численних сучасних предметів — плакати на залізних кругових опорах розповідали про такі речі, в існування яких мені зовсім не вірилося:

— Дивіться! Ліхтарі, які вмикаються й вимикаються без допомоги газу чи вогню! Лише в палаці електрики!

— Підніміться сходами, не поворухнувши ногами! Сходинки зроблять це за вас.

Я стояла під малюнком із зображенням конструкції, подібної до відкритого тунелю з перилами з обох боків.

— Art Nouveau[3]: потужна модна тенденція.

У цьому випадку не було жодного знаку оклику, а лише фото вази з двома порцеляновими лебедями. Унизу — малюнок чогось на кшталт будівлі з металу у формі гігантської вежі з пишномовною назвою «Ґранд Палац».

«Синеорама», «Мареорама», «Панорама»[4] — усі вони обіцяли показати рухливі картини, які переносили відвідувача в місця, де він раніше ніколи і не мріяв побувати. Що більше я це розглядала, то більше почувалася загубленою. А також дедалі більше жалкувала. Можливо, я переоцінила свої сили.

Місто вирувало: люди ходили туди-сюди, жінки були одягнені з такою елегантністю, якої я ніколи в житті не бачила, чоловіки, здавалося, займалися дуже важливими справами, але щоразу, коли я озиралася, помічала, що вони стежили за мною поглядами.

Не випускаючи з рук словника, — говорити мені було складно, хоч у школі й викладали французьку, — я невпевнено наблизилася до дівчини приблизно мого віку й поцікавилася, де готель, заброньований для мене консулом. Вона подивилася на мій багаж та одяг і, хоча я була одягнена в найкраще з привезеного з Яви, мовчки пройшла повз. Мабуть, тут не раді іноземцям або ж парижани вважають себе вищими за інші народи Землі.

Я пробувала двічі чи тричі — відповідь завжди була однакова, аж поки я не втомилася й не сіла на лавку в саду Тюїльрі, де мріяла побувати ще з юності. Дійти туди — це вже більша перемога, ніж можна собі уявити.

Повертатися назад? Протягом деякого часу я боролася із собою, знаючи, як важко буде знайти місце для ночівлі. Тієї миті втрутилася доля: повіяв сильний вітер, і просто мені під ноги впав циліндр.

Я обережно підхопила його й підвелася назустріч чоловікові, який біг до мене.

— Я бачу, що мій капелюх у вас, — мовив чоловік.

— Він упав мені просто під ноги, — відповіла я.

— Можу уявити чому, — сказав він, навіть не приховуючи спроби мене спокусити. На відміну від кальвіністів моєї країни, французи мали славу абсолютно вільних людей.

Він простягнув одну руку, щоб забрати циліндр, а другою завів за спину мою руку з карткою, на котрій було написано адресу готелю. Прочитавши, він поцікавився, що це.

— Там живе моя подруга. Я приїхала в гості на кілька днів.

Я не могла сказати, що збиралася лише повечеряти з нею, адже він бачив поряд зі мною багаж.

Він нічого не сказав. Я припустила, що, мабуть, це місце не витримувало жодної критики, але його відповідь стала для мене сюрпризом:

— Вулиця Ріволі — прямісінько за лавкою, на якій ви сидите. Дозвольте допомогти вам із багажем, а дорогою можемо зайти в один із барів. Ви погодитеся випити зі мною анісового лікеру, мадам?..

— Мадемуазель Мата Харі.

Я не мала чого втрачати, а він став моїм першим другом у цьому місті. Ми попрямували до готелю, а дорогою зупинилися в ресторані, де офіціанти ходили у фартухах аж до п’ят та й загалом були вдягнуті так, ніби тільки-но прийшли зі свята. Вони практично нікому не всміхалися, окрім мого супутника, чиє ім’я я вже встигла забути. Ми знайшли столик, прихований у кутку ресторану.

Він поцікавився, звідки я приїхала. Я розповіла, що прибула з Голландської Ост-Індії, де народилася й виросла. Також я похвалила красиву вежу й сказала, що вона, напевно, така єдина у світі. Мимохіть я його цим лише розлютила.

— За чотири роки її демонтують. Ця світова виставка коштувала для державної скарбниці більше, ніж дві останні війни, котрі охоплювали нашу країну. Вони хочуть усім навіяти відчуття, що відтепер ми маємо щось на кшталт союзу всіх європейських країн і що нарешті житимемо в мирі. Ви в це вірите?

Я абсолютно не знала, що відповісти, тому промовчала. Колись я вже казала, що чоловіки обожнюють пояснювати й мати про все свою думку.

— Вам варто побачити павільйон, який побудували тут німці. Вони хотіли нас принизити — звести гіганта з абсолютним несмаком: механічні й металургійні установки, мініатюри кораблів, які невдовзі пануватимуть на всіх морях, і велетенська вежа, наповнена… — Він осікся, ніби збирався бовкнути непристойність. — …пивом! Кажуть, що це зробили для вшанування кайзера, але я абсолютно впевнений: усі ці речі мають на меті тільки одне — насторожити нас і змусити побоюватися їх. Десять років тому схопили єврейського шпигуна, який просторікував, що війна знову постукає в наші двері. Але зараз запевняють, що насправді він — бідний невинний хлопець, а все це через клятого письменника Золя. Він зміг розділити наше суспільство: пів-Франції хоче тепер звільнити цього шпигуна звідти, де він повинен перебувати вічно, з острова Диявола.

Він попросив дві склянки анісу, випив свою дещо поспіхом і повідомив, що надто зайнятий, але якщо я залишуся в місті ще якийсь час, то маю відвідати павільйон моєї країни. Моєї країни? Але я не бачила вітряків і кломпів.

— Насправді йому дали неправильну назву: Павільйон Голландської Ост-Індії. У мене не було часу піти туди. Його участь буде такою самою, що й інших наших дорогих об’єктів, які ми тут сьогодні побачили, але кажуть, що він дуже цікавий.

Чоловік підвівся з-за столу, узяв свою візитівку, дістав із сумки золоту ручку й надряпав на ній своє прізвище. Це був сигнал, що він сподівався познайомитися зі мною ближче.

Він вийшов, формально поцілувавши руку на прощання. Я глянула на картку й не побачила на ній жодної адреси. Я вже знала, що це було традицією, тож не збиралася накопичувати непотрібні речі і, щойно він зник з очей, зім’яла візитівку й викинула.

За дві хвилини я повернулася, щоби забрати її: це був чоловік, якому призначався лист від консула.

Частина 2

«Висока та витончена, граційна, як дика тварина, із чорним, дивно вкладеним хвилястим волоссям, вона відносить нас до чарівних місць».

«Найжіночніша з усіх жінок, вона пише своїм тілом невідому нам трагедію».

«Тисячі нахилів і тисячі рухів, які досконало поєднуються з різними ритмами».

Ці вирізки з газет здаються уламками розбитого горнятка, котрі розповідають про життя, якого вже не пам’ятаю. Вийшовши звідси, я зроблю для них шкіряну палітурку, а кожну сторінку оздоблю золотом. Це буде доньчиним спадком, оскільки всі мої гроші вже конфіскували. Коли ми будемо разом, я розкажу їй про «Фолі-Бержер» — мрію всіх жінок, які прагнули танцювати на сцені. Я розкажу про красу Старого міста в Мадриді, вулиць Берліна й палаців Монте-Карло. Ми гулятимемо разом у «Трокадеро», «Серкль Рояль»[5], відвідаємо ресторан «Максімз» у Парижі, питимемо каву в «Румпель Меєрс». Ми заходитимемо в усі ресторани, котрі зрадіють поверненню своєї найвідомішої клієнтки.

Ми поїдемо разом до Італії, де із задоволенням побачимо проклятого Дягілева на межі банкрутства. Я покажу «Ла Скала» в Мілані й гордо скажу:

— Тут я танцювала в балеті Антоніо Марчено «Бахус та Гамбрінус». Я впевнена: усе, що я переживаю зараз, лише поліпшить мою репутацію. Хто ж не захотів би побачитися з фатальною жінкою, можливо, шпигункою, яка знає безліч секретів? Увесь світ заграє´ з небезпекою, оскільки її насправді не існує.

Можливо, вона запитає:

— А моя мама, Марґарета Мак-Леод?

І я їй відповім:

— Я не знаю цієї жінки. Усе своє життя я думала й діяла як Мата Харі, котра зачаровувала чоловіків, викликала заздрість жінок і завжди це робитиме. Відколи залишила Голландію, я втратила відчуття відстані, небезпеки й страху — мене більше ніщо не може злякати. Я приїхала до Парижа без грошей і нормального гардеробу — і поглянь, як піднялася в житті! Сподіваюся, з тобою станеться те саме.

Також я розкажу про свої танці — добре, що я маю портрети із зображенням більшості рухів та фігур. Хоча критики, які ніколи не могли мене зрозуміти, казали протилежне — на сцені я забувала, що була жінкою, і підносила себе Богу. Тому роздягатися було дуже легко. У той момент я й моє тіло були нічим. Були лише рухи, синхронізовані із Всесвітом.

Я завжди буду вдячна месьє Гіме, який дав мені перший шанс виступити в його приватному музеї в дорогому одязі, надісланому з Азії для його особливої колекції. Правда, це коштувало мені півгодини сексу без будь-якого задоволення. Я танцювала для трьохсот гостей, серед яких були журналісти, знаменитості й принаймні два посли — Японії та Німеччини. За два дні всі газети писали про цей виступ: про екзотичну жінку, котра народилася у віддаленому закапелку Голландської імперії та привезла «релігійність» і «розкутість» далеких народів.

Сцена музею була декорована статуєю Шиви — індуїстського бога створення та руйнування. Свічки з ароматичними оліями й музика занурювали всіх присутніх у транс, але не мене. Я точно спланувала, що маю робити, щойно дбайливо приміряла довірений мені одяг. Зараз або ніколи! Єдиний шанс, який випав у моєму доти злиденному житті.

Я постійно просила покровительства, можливо, обмінюючи його на секс. І вже звикла до цього. Проте одна річ — звикнути, а інша — бути задоволеною. Грошима тут не обійдешся. Я хотіла більшого!

І коли я вже почала танцювати, то зрозуміла, що треба зробити ще якусь річ, притаманну лише кабаре, не надто переймаючись наданням цьому якогось сенсу. Я танцювала в поважному закладі з партером, наповненим жадібними до новинок глядачами, які, однак, не мали сміливості відвідувати відповідні місця, де можна побачити такі новинки.

Сукня була пошита з прозорих тканин, нашарованих одна на одну. Я зірвала перший шар, і, здалося, ніхто не надав цьому жодного значення. Але коли за першим пішли вже другий і третій, присутні почали переглядатися. На п’ятому шарі весь партер повністю сконцентрувався на моїх діях, майже не звертаючи уваги на танець і бажаючи дізнатися, як далеко я зайду. Навіть жінки, з якими я подекуди зустрічалася поглядом, теж не здавалися ані шокованими, ані роздратованими — мій танець збуджував їх так само, як чоловіків. Я знала: якби посміла таке зробити в моїй країні, мене одразу ж кинули б до в’язниці, але Франція була взірцем рівності та свободи.

Дійшовши до шостого шару, я попрямувала до статуї Шиви, зобразила оргазм і кинулася на підлогу, зриваючи сьомий — і останній — шар.

Кілька секунд із партеру не долинало ні звуку — усі здавалися нерухомими й безмежно враженими, але у своїй позі я не могла їх побачити. Раптом почула перше «браво!», вигукнуте жіночим голосом, і цілий зал вибухнув аплодисментами. Я піднялася, прикриваючи однією рукою груди, а другу простягнула, щоби прикрити геніталії. Я вдячно кивнула й спустилася зі сцени, де збоку завбачливо залишила шовкову сукню. Потім повернулася на сцену й подякувала за аплодисменти, котрі не змовкали. Я вирішила, що краще тепер піти й більше не повертатися — це було частиною загадки.

Попри те, я помітила одну людину, що не аплодувала, а лише посміхалася, — мадам Гіме.

Наступного ранку прийшли двоє гостей, один із них — посланець від мадам Кіреєвської. Його цікавило, чи могла б я повторити свій танцювальний виступ на благодійному балі для збору коштів для поранених російських солдатів. Мадам Гіме подзвонила й запросила мене на прогулянку набережною Сени.

Газетні кіоски поки ще не майоріли поштовими листівками з моїм обличчям, поки ще не було сигарет, сигар і лосьйонів із моїм ім’ям. Я й далі почувалася невідомою, але вже знала, що зробила найважливіший крок: кожна людина, що сиділа в партері, вийшла з вистави зачарована, а це буде найкращою для мене рекламою.

— На щастя, люди — невігласи, — сказала мадам Гіме. — Бо те, що ви показали, не має жодного стосунку до східної традиції. Напевно, ви вигадували кожен крок у міру того, як наставала ніч.

Я завмерла й подумала, що наступний її коментар буде стосуватися ночі (простої, єдиної й неприємної), яку я провела з її чоловіком.

— Єдині, хто знають це, — занудні антропологи, котрі дізналися про все з книжок, ніколи не зробивши жодного відкриття.

— Але ж я…

— Так, я вірю, що ви жили на Яві, і знаєтеся на місцевих костюмах, і, можливо, були коханкою або ж дружиною одного з офіцерів. Як і вся молодь, ви мріяли колись досягти успіху в Парижі, а тому за першої ж нагоди втекли й приїхали сюди.

Ми йшли далі, але вже мовчки. Я могла брехати (що й робила все своє життя), а могла обманути тільки частково, сказавши ту правду, котру мадам Гіме знала достеменно. Зрештою я вирішила, що краще зачекати й подивитися, куди зайде ця розмова.

— Маю для вас кілька порад, — мовила мадам Гіме, коли ми переходили міст, який вів до гігантської металевої вежі.

Я попросила присісти. Мені не вдавалося як слід сконцентруватися, поки ми просувалися серед натовпу. Вона погодилася, і ми знайшли лавку на Марсовому полі. Кілька чоловіків із серйозним і проникливим виразом обличчя грали металевими кульками, намагаючись влучити в шматок деревини. Як на мене, ця сцена була безглуздою.

— Я поговорила з кількома друзями, які були присутні на вашій виставі, і знаю, що завтра газети піднесуть вас до небес. Щодо мене не переживайте — я нікому не скажу нічого про «східний танець».

Я слухала, не маючи жодної можливості наводити якісь аргументи.

— Моя перша порада найскладніша й жодним чином не стосується вашого виступу: не закохуйтеся! Кохання — це отрута. Закохавшись, ви втрачаєте контроль над своїм життям, оскільки ваше серце і розум належать іншій людині. Ваше існування під загрозою. Ви робите все, щоб зберегти кохану людину, і втрачаєте відчуття страху. Ця непоясненна й страшна річ, яку називають коханням, змітає з лиця землі все, чим ви є, а натомість залишає те, чим бажає бачити вас кохана людина.

Я згадала очі дружини Андреаса за хвилину до пострілу.

Кохання вбиває нас несподівано, не залишаючи жодних ознак злочину.

Хлопчик підійшов до візка, щоб купити морозива. Мадам Гіме скористалася цим, щоб озвучити другу пораду.

— Люди кажуть: життя не таке вже й складне — життя дуже складне. Просто бажати морозиво, ляльку, перемогу в боче[6], коли під час гри ці поважні й сповнені відповідальності батьки сімей пітніють і страждають, коли їм не вдається влучити дурною металевою кулькою в шматок деревини. Просто бажати стати знаменитою, але складно залишатися нею понад місяць чи рік, особливо коли ця слава пов’язана з тілом. Просто бажати чоловіка всім серцем, але все стає неможливим і складним, коли цей чоловік одружений, має дітей і не збирається залишати свою сім’ю нізащо у світі.

Вона зробила довгу паузу, її очі наповнилися слізьми, і я зрозуміла, що вона говорила про себе.

Настала моя черга. На одному диханні я зізналася в брехні, що ні народилася, ні навчалася в Голландській Ост-Індії, проте познайомилася з цим місцем і зі стражданням жінок, які вирушали туди в пошуках незалежності та натхнення, а знаходили лише самотність і нудьгу. Я спробувала дослівно відтворити останню розмову дружини Андреаса з чоловіком, намагаючись утішити мадам Гіме. Водночас намагалася приховати своє розуміння: в усіх порадах вона мала на увазі себе.

— Усе на світі має дві сторони. Ми звинувачуємо людей, яких покинув цей жорстокий бог на ім’я кохання, оскільки дивимося в минуле й питаємо чому, адже ми так багато планували на майбутнє. Але якщо заглибитись далі у спогади, то згадуємо день, коли це насіння посадили, згадуємо, як удобрювали його й вирощували, аж поки не виросло дерево, яке неможливо викорчувати.

Інстинктивно моя рука торкнулася місця в сумочці, де лежали насінини, які мама дала мені перед смертю. Я завжди носила їх із собою.

— Тож коли жінку чи чоловіка кидає кохана людина, вони концентруються тільки на власному болю. Ніхто не питає, що відбувається з іншим. Чи буде ця людина теж страждати, бо обрала для себе залишитися із сім’єю через суспільний тиск, знехтувавши своїми почуттями? Щоночі вони змушені лягати до своїх ліжок, але не можуть заснути одразу, почуваються збентеженими та заблудлими й деколи думають, що зробили помилку. Іншими вечорами вони почуваються впевненими в тому, що це їхня доля — захищати свої сім’ї та дітей. Але час не на їхньому боці: що далі від моменту розставання, то чистішими є згадки про складні моменти; вони перетворюються тільки на сум за тим втраченим раєм.

Він більше не може собі допомогти. Він стає чужою людиною, здається зайнятим увесь робочий тиждень, а на вихідні приходить на Марсове поле грати в кульки з друзями, поки його діти задовольняються морозивом, а дружина розгублено дивиться, як дефілюють перед нею в елегантних сукнях. Не буде достатньо сильного вітру, щоб вітрильник змінив напрямок руху, і він залишиться в порту, насмілившись плавати тільки в стоячій воді. Страждають усі: ті, хто йде, ті, хто залишається, сім’ї й діти. Але ніхто вже не може нічого змінити.

Мадам Гіме невідривно дивилася на нещодавно висаджену траву в центрі саду. Вона вдавала, що «витерпіла» мої слова, але знала, що насправді я розворушила її рану, і та знову почала кровити. Невдовзі вона піднялася й запропонувала повертатися: її слуги вже мали готувати вечерю. Один перспективний художник, уже досить відомий і важливий, хотів відвідати музей зі своїми друзями, а потім продовжити вечір у своїй галереї, де мав намір показати деякі картини.

— Ясно, що він намагатиметься щось мені продати. Я ж хочу познайомитися з різними людьми, вийти у світ, який достатньо вивчила і який уже починає мені набридати.

Ми неспішно прогулювалися. Перш ніж знову перейти міст у напрямку до Трокадеро, вона запропонувала приєднатися до них. Я погодилась, але додала, що залишила в готелі вечірню сукню і, можливо, вона не пасує до сьогоднішньої події.

Насправді я не мала вечірньої сукні, яка хоч трохи була б такою ж елегантною й гарною, як сукні «для прогулянок у парку» на жінках, з якими ми перетиналися. «Готель» теж був метафорою пансіону, у якому я мешкала вже два місяці. Лише там дозволяли приводити «гостей» до кімнати.

Але жінки здатні розуміти одна одну без слів.

— Я позичу вам сукню на сьогоднішній вечір, якщо бажаєте. У мене їх набагато більше, ніж встигаю носити.

Я пристала на пропозицію з усмішкою, і ми попрямували до її дому. Коли не знаємо, куди життя нас веде, — не загубимося.

Це Пабло Пікассо, — художник, про якого я говорила, і він від моменту знайомства просто забув про решту гостей і постійно намагався зачепити мене для розмови. Він захоплювався моєю красою, просив йому позувати, кликав поїхати до Малаги й провести тиждень там, подалі від паризького божевілля. Він мав одну-єдину мету, і її не треба було озвучувати: затягти мене в ліжко.

Цей негарний, невихований чоловік із витрішкуватими очима завдав мені дуже багато клопоту. Він вважав себе найкращим. Друзі його були набагато цікавішими, включно з італійцем Амадео Модільяні, який здавався благороднішим й елегантнішим. Будь-якої миті він пробував завести розмову про що завгодно. Щоразу, коли Пабло завершував свої нескінченні незрозумілі доповіді щодо революцій у мистецтві, я поверталася до Модільяні, і це, здавалося, розлючувало іспанця.

— А чим ви займаєтеся? — поцікавився Амадео.

Я пояснила, що присвятила себе священним танцям племен Яви. Мені здалося, що він не зовсім зрозумів, але, оскільки мав гарне виховання, заговорив про важливість очей під час танцю. Його зачаровували очі, і тому, коли іноді приходив до театру, він майже не звертав уваги на рухи тіла, а концентрувався на мові очей.

— Сподіваюся, те саме відбувається у священних танцях Яви, оскільки я нічого не знаю про них. Знаю лише, що на Сході вміють утримувати тіло абсолютно нерухомим, концентруючи в очах усю силу того, що хочуть висловити.

Оскільки я не знала точної відповіді, то просто загадково похитала головою, щоб це могло означати і так, і ні залежно від його інтерпретації. Упродовж усієї розмови Пікассо переривав нас своїми теоріями, та елегантний і вихований Амадео вмів зачекати й потім повернутися до нашої теми.

— Чи можу я дати вам пораду? — запитав, коли вечеря наближалася до завершення й ми всі готувалися йти до студії іспанця.

Я кивнула.

— Точно знайте, чого ви хочете, і пробуйте досягти більшого, ніж очікуєте від себе. Удосконалюйте свої танці, багато тренуйтесь і ставте амбітні цілі, яких важко досягти. Це і є місією артиста: виходити за власні межі. Артист, який бажає малого й досягає цього, зазнає невдачі в житті.

Студія іспанця була недалеко, і ми дійшли туди пішки. Там я побачила речі, котрі засліплювали, і речі, які просто зненавиділа. Але хіба ж це не є людською суттю? Іти від однієї протилежності до іншої, оминаючи середину? Щоб спровокувати його, я зупинилася навпроти однієї з картин і запитала, навіщо впиратися і все ускладнювати.

— Я витратив чотири роки, аби навчитися малювати, як майстри Ренесансу, але вчуся ціле життя, щоб знову малювати, як дитина. У цьому і є справжній секрет на картині, яку намалювала дитина. Те, що ви бачите, може здаватися дитячим, але це і є найважливішим у мистецтві.

Відповідь, безсумнівно, була блискучою, але я не змогла повернути час назад і наново вподобати його. На той час Модільяні вже пішов, мадам Гіме недвозначно сигналізувала про свою втому, хоча й добре трималася, а Пікассо почувався незручно через ревнощі своєї дівчини Фернанде.

Я пояснила, що вже пізно, і всі розійшлися. З Амадео й Пабло ми більше ніколи не бачилися. Дізналася лише, що Фернанде вирішила його покинути, але мені не пояснили причину такого її рішення. Ми з нею знову зустрілися тільки раз кілька років по тому, коли вона працювала продавчинею в антикварній крамниці. Вона мене не впізнала, я також вдала, що не впізнаю її. Так ця жінка теж зникла з мого життя.

Усі наступні роки я дивилася лише на сонце й забувала про грози. Їх було мало, але зараз, коли я згадую, вони здаються нескінченними. Я дозволила собі захоплюватися красою троянд і не звертала уваги на шипи. Адвокат, який захищав мене в суді (утім, не дуже переконливо), був одним із моїх численних коханців. Тому, метре Едуард Клюне, ви можете вирвати із зошита цю сторінку й викинути, оскільки все відбувається саме за вашим передбаченням і я закінчу життя перед взводом стрільців. На жаль, я більше нікому не можу цього довірити. Ми всі знаємо, що я помру не через безглузді зв’язки зі шпигунством, а через своє рішення бути тією, ким я мріяла, а ціна мрії завжди висока.

Стриптиз уже існував і був дозволений законом з кінця минулого століття, але його завжди вважали простою демонстрацією плоті. Я перетворила цей гротескний спектакль на мистецтво. Коли стриптиз заборонили, я могла продовжувати свої вистави, оскільки вони були в межах закону і я була далекою від вульгарності інших жінок, які роздягалися на публіці. Серед відвідувачів моїх вистав були композитори (Пуччіні та Массне), посли (фон Клюнт і Антоніу Гувеа), магнати на кшталт барона Ротшильда й Гастона Меньє. Я насилу повірила, що зараз, на момент написання цих рядків, ніхто з них і пальцем не поворухнув, аби звільнити мене. Врешті несправедливо звинувачений капітан Дрейфус не повертається з острова Диявола?

Багато хто буде наводити докази: він невинен! Так, але я теж невинна. Не існує жодного конкретного доказу проти мене, крім того, що я звикла розхвалювати себе для підвищення власної важливості, коли вирішила покінчити з танцями, хоч і була визначною танцівницею. Якби це було не так, мене б не представляв найвідоміший агент сучасності месьє Астрюк, який репрезентував і великих російських талантів.

Астрюк майже домовився, щоб я танцювала з Ніжинським у «Ла Скала» в Мілані. Але агент (і коханець) танцівника вирішив, що я важка, темпераментна й нестерпна людина, а тому, посміхаючись, повідомив, що я повинна показувати своє мистецтво сама, без жодної допомоги італійської преси чи директорів театру. Після таких слів частина моєї душі померла. Я знала, що старію й що невдовзі вже не матиму такої гнучкості та легкості. А серйозні газети, котрі спочатку звеличували, тепер відверталися від мене.

А наслідувачі? Повсюди з’являлися листівки з написами на кшталт «наступниця Мата Харі». Усе, що вони робили, — це гротескно трусили тілом і зривали одяг без жодного мистецтва й натхнення.

Я не можу скаржитися на Астрюка, хоча наразі останнє, що я хотіла б побачити, — це його ім’я поряд із моїм. Він з’явився за кілька днів після серії благодійних вистав, організованих для збирання коштів для допомоги пораненим російським солдатам. Якщо чесно, я не вірила, що всі гроші, отримані від продажу квитків за ціною золота впродовж не одного місяця, були справді передані на поле битви в Тихому океані, де японці давали прочухана царським солдатам. Але, попри те, це були перші вистави після музею Гіме, і результати всіх задовольнили: я зацікавила ще більше людей своєю роботою, мадам Кіреєвська наповнила свою скарбничку, віддавши мені частину грошей, а аристократи думали, що жертвували на добру справу. І всі, абсолютно всі мали можливість побачити красиву голу жінку, і це ні в кого не викликало зніяковіння.

Астрюк допоміг мені знайти готель, гідний моєї дедалі більшої слави, і уклав контракти по всьому Парижу. Він організував мій виступ у найважливішому концертному залі сьогодення — «Олімпії». Син бельгійського рабина, Астрюк був здатен поставити все, що мав, на зовсім невідомих людей, які тепер стали іконами сучасності, наприклад Карузо й Рубінштейн. Моментально він відкрив для мене світ. Завдяки йому я повністю змінила свою поведінку, почала заробляти більше грошей, ніж могла собі уявити; я з’являлася на основних сценах міста й нарешті дозволила собі розкіш, яку цінувала найбільше за все у світі, — моду.

Я не знаю, скільки витрачала, бо Астрюк говорив, що запитувати про ціну — це ознака поганого смаку.

— Виберіть і замовте доставку в готель, де живете, а я залагоджу всі інші питання.

Зараз, пишучи ці рядки, я питаю себе, чи залишилася йому частина грошей.

Але я так більше не можу. Більше не можу тримати цю гіркоту в серці, адже якщо звідсіля вийду (а я й досі вірю, що так і буде, бо це просто неможливо — бути покинутою цілим світом), то мені виповниться сорок один рік, а я ще хочу мати право на щастя. Я сильно погладшала й навряд чи зможу повернутися до танців, але у світі існують й інші речі.

Мені краще думати про Астрюка як про людину, яка ризикнула багатством, щоб збудувати театр і відкрити його показом балету «Весна священна» — твору зовсім невідомого російського композитора, чиє ім’я я так і не змогла запам’ятати, бо захопилася цим ідіотом Ніжинським, який імітував сцену мастурбації з мого першого виступу в Парижі.

Мені краще згадувати Астрюка як людину, яка одного разу запросила мене сісти в поїзд та поїхати до Нормандії, адже напередодні ми обоє говорили про ностальгію за морем, якого давно не бачили. На той момент ми працювали разом уже практично п’ять років.

Там ми сіли на пляжі, майже не розмовляючи, аж поки я дістала із сумки газетну шпальту й передала йому для прочитання.

«Занепад Мата Харі: багато ексгібіціонізму й мало таланту» — так звучав заголовок статті.

— Це опублікували сьогодні, — промовила я.

Поки він читав, я піднялася, підійшла до краю води й підібрала кілька камінців.

— Хай що ти думаєш, а з мене досить. Я віддалилася від своїх мрій і вже навіть віддалено не є людиною, котру сама ж вигадала.

— Як це? — здивовано спитав Астрюк. — Я представляю лише найкращих артистів, і ти серед них. Хіба може проста критика від когось, хто не здатен написати нічого гідного, похитнути тебе?

— Ні. Але це перше, що я читаю про себе за стільки часу. Я швидко зникаю з театрів і преси. Люди вважають мене тільки повією, котра роздягається на публіці й видає це за мистецьку виставу.

Астрюк піднявся й підійшов до мене. Він також підняв кілька камінців із землі й кинув у воду подалі від берега.

— Я не репрезентую повій, бо це звело б нанівець мою кар’єру. Насправді я вже мусив давати пояснення одному чи двом посередникам, які побачили картку Мата Харі в моєму офісі. І знаєш, що я казав? Те, що ти робиш, — показ шумерського міфу, у якому богиня Інанна йде до забороненого світу. Вона має проминути сім дверей, біля кожної з яких стоїть страж. Для оплати за прохід вона мусить зняти весь одяг. Видатний англійський письменник, засланий до Парижа, де й помер у самотності та злиднях, написав театральну п’єсу, котра одного дня стане класикою. В ній розповідається, як Ірод отримав голову Іванна Хрестителя.

— «Саломея»! Де ця п’єса?

Мій настрій змінювався.

— Я не маю на неї прав і більше не зможу зустрітися з її автором Оскаром Уайльдом, хіба що викличу його дух на цвинтарі. Уже занадто пізно.

До мене знову повернулися безнадія, злидні й відчуття, що скоро я стану старою, негарною й бідною. Я вже минула рубіж у тридцять років — критичний вік. Я взяла камінець і жбурнула сильніше, ніж Астрюк.

— Камінцю, лети далеко й забери із собою моє минуле: весь мій сором, провину та скоєні помилки.

Астрюк шпурнув свій, пояснюючи мені, що я не скоїла жодної помилки, а лише скористалася правом вибору. Я не слухала його, граючись камінцем.

— А цей — за наругу над моїм тілом і душею. Від мого першого сексуального досвіду й донині, коли я лягаю в ліжко з багатими чоловіками, я роблю те, після чого заливаюся сльозами. І все це заради впливу, грошей, суконь, інших речей, що старіють. Я живу, замучена страхіттями, які сама собі створила.

— Ти нещаслива? — спитав мене Астрюк, і з кожним запитанням його дедалі більше охоплював подив.

Врешті ми вирішили провести приємний вечір на пляжі.

Я не припиняла кидати камінці, щоразу з дужчою злістю, дедалі більше дивуючись самій собі. Завтра вже не здавалося завтра, сьогодні вже не було просто сьогодні — вони були колодязем, який я викопувала кожним своїм кроком. Обабіч нас ходили люди, бавилися діти, чайки малювали в небі незвичні картини своїми рухами, а хвилі були спокійнішими, ніж я очікувала.

— Це тому, що я мрію, щоб мене прийняли й поважали, хоч і так нікому нічого не винна. Чому мені це потрібно? Я витратила багато часу на тривоги, каяття й темряву — ця темрява заганяє мене в рабство, приковуючи кайданами до скелі, звідки мені не втекти й де я стаю їжею для хижих птахів.

Я не змогла заплакати. Камінці тонули у воді і, можливо, падаючи один біля одного, складалися під водою в образ Марґарети Зелле. Але я не хотіла знову бути нею, бо глянула в очі дружини Андреаса й усе зрозуміла. Вона лише сказала (утім, я не передам точно ті слова), що наші життя сплановані до найменших деталей: народження, навчання в школі, навчання в університеті для того, щоб знайти собі чоловіка; одруження (навіть якщо це найгірший чоловік у світі) лише для того, щоб інші не казали, що нас ніхто не любить; народження дітей, старіння й останні дні на стільці біля дому, коли ми розглядаємо перехожих і вдаємо, ніби знаємо все на світі, а проте так і не можемо заглушити голос свого серця, котре говорить: «Ти могла спробувати жити інакше».

До нас наблизилася чайка, грубо крикнула й знову віддалилася. Вона підлетіла так близько, що Астрюкові довелося затулити очі ліктем. Цей крик повернув мене до реальності — я знову стала відомою жінкою, упевненою у своїй красі.

— Я хочу припинити. Я не хочу продовжувати таке життя. Скільки ще часу я зможу працювати актрисою й танцівницею?

Відповідь його була чесною:

— Може, ще років зо п’ять.

— Тож давай завершимо зараз.

Астрюк схопив мене за руку.

— Ми не можемо! Ми все ще маємо підписані контракти, і мене оштрафують за їх невиконання. Крім того, тобі треба заробляти на життя. Ти ж не хочеш закінчити в тому брудному пансіоні, де я тебе знайшов?

— Ми виконаємо контракти. Ти був добрим зі мною, і я не дозволю тобі платити за мою манію величі чи, навпаки, ницості. Але не переймайся, я знаю, як далі себе забезпечити.

І, недовго думаючи, я переповіла йому історію свого життя, чого ніколи раніше не робила, зберігаючи її тільки для себе, бо все було брехнею. Поки я розказувала, сльози потекли з очей. Астрюка стривожило, чи нормально почуваюся, та я продовжувала розповідати, тож він більше нічого не говорив, просто мовчки мене слухав.

Мені здалося, що занурююсь у темний колодязь, нарешті погоджуючись із тим, що зовсім інакша, ніж думала. Раптом я зрозуміла, що, прийнявши свої рани й шрами, почулася сильнішою. Сльози мали власний голос і виникали не в очах, а десь у найглибшій і найтемнішій частині мого серця, розповідаючи історію, якої я й сама насправді не знала. Там я пливла на плоту в цілковитій темряві, але десь далеко на обрії вдалося розгледіти світло маяка, котре виведе на тверду землю, якщо дозволить неспокійне море й не буде вже занадто пізно.

Ніколи не робила цього раніше. Я гадала, що, розказавши про свої рани, зроблю їх реальнішими, але насправді відбувалося геть протилежне — вони загоювалися сльозами.

Інколи я гатила кулаком по гравію на пляжі, — руки почали кровити, проте не боліли, бо я почувалася вилікуваною.

Я зрозуміла, чому католики сповідаються, знаючи навіть, що священики з такими самими, а то й гіршими гріхами. Не важливо, хто слухає, важливо залишити рану відкритою, щоб її очистило сонце й промила дощова вода. І я зараз сповідалася, стоячи навпроти чоловіка, з яким не мала жодної близькості. І насправді саме тому я говорила так вільно.

Минуло багато часу, поки я перестала схлипувати й звуки хвиль заспокоїли мене. Астрюк шанобливо взяв мене попід руку й сказав, що вже скоро відправиться останній поїзд до Парижа, тож краще поквапитися. Дорогою він переказував мені новини артистичного середовища: хто з ким спить і кого з котрого місця спровадили.

Я сміялася й питала ще і ще. Він справді був мудрою й елегантною людиною, знав, що вилите з моїх очей тепер поховане в піску й має залишитися там назавжди.

— Ми живемо в найкращі часи нашої історії. Коли ви сюди приїхали?

— За Всесвітньої виставки. Тоді Париж був іншим, провінційнішим, хоча мені здавався центром світу.

Вечірнє сонце просочувалося крізь вікно до найдорожчої кімнати готелю «Елізе». Нас оточували найкращі речі, які може запропонувати Франція: шампанське, абсент, шоколад, сири й аромат щойно зрізаних квітів. Вікна виходили на велику вежу, котра тепер мала ім’я свого конструктора Ейфеля.

Він також подивився на величезну металеву конструкцію.

— Її побудували, щоб вона перебувала тут лише до кінця виставки. Сподіваюся, що все піде за планом і цього монстра скоро демонтують.

Я могла не погодитися, тільки щоб він навів більше аргументів і врешті почувався переможцем. Але я не промовила ні слова, поки він розмовляв про Прекрасну Епоху, у якій тепер живе країна. Промислове виробництво потроїлося, у сільському господарстві використовували машини, котрі самостійно виконували роботу десяти осіб, полиці крамниць заповнені, а мода цілковито змінилася. Останнє мені подобалося найбільше, оскільки виправдовувало щопіврічні походи крамницями для оновлення гардеробу.

— Ти помітила, що навіть смак їжі покращився?

Справді, я помітила, але мені це не подобалося, бо почала набирати вагу.

— Президент Республіки сказав мені, що кількість велосипедів зросла з трьохсот сімдесяти п’яти тисяч наприкінці минулого століття до понад трьох мільйонів на сьогодні. У будинках є протічна вода й газ, люди подорожують на великі відстані на вихідні й свята. Споживання кави збільшилося вчетверо, а хліб купують без черг навпроти булочних.

Для чого він читав мені цю лекцію? Якраз настав час, коли слід було позіхнути й повернутися до ролі «дурної жінки».

Колишній військовий міністр, а нині депутат Національних Зборів Адольф Мессімі піднявся з ліжка й почав надягати мундир із медалями та нагородами. Того дня він зустрічався з колишніми побратимами з батальйону й не міг бути в цивільному.

— Хоч ми й ненавидимо англійців, в одному питанні вони мають рацію: вони стриманіші, коли вдягаються на війну у свої жахливі коричневі форми. На відміну від них, ми вважаємо, що маємо померти вишукано, у цих червоних штанах і кепі, які просто волають ворогові: «Гей, направляйте гвинтівки й гармати сюди! Ви що, не бачите?»

Він засміявся зі свого жарту. Щоб зробити йому приємність, я засміялася теж і почала вдягатися. Я вже давно втратила ілюзію, що мене любили за те, ким я є, тож абсолютно без проблем приймала квіти, лестощі й гроші, які підгодовували моє его й неправдиву ідентичність. Без жодного сумніву, одного дня я зійду в могилу, так і не пізнавши, що таке кохання, проте яка різниця? Для мене кохання й влада — речі тотожні.

Але я не була настільки дурною, щоб комусь дозволити це зрозуміти. Я підійшла до Мессімі й дзвінко поцілувала його в обличчя, наполовину закрите такими самими вусами, як і в мого чоловіка-невдахи.

Він узяв товстий конверт, наповнений банкнотами по тисячі франків, і поклав на стіл.

— Не зрозумійте мене неправильно, мадемуазель. Оскільки я говорив про прогрес країни, то вважаю, що зараз необхідно збільшувати споживання. Я офіцер, заробляю багато, а витрачаю мало. Тож хочу зробити невеликий внесок для заохочення споживання.

Він знову посміявся з власного жарту, оскільки щиро вірив, що я закохана в його медалі й близьке дружнє спілкування з президентом Республіки, про що згадував кожну нашу зустріч.

Якби він розумів, що все це неправда, що кохання (для мене) не підкоряється жодним правилам, тоді, можливо, усе припинив би й віддалився, а потім покарав би мене. Він перебував тут не лише заради сексу, а й для того, щоб відчути себе коханим, начебто кохання жінки справді може змусити почуватися здатним на все.

Справді, кохання й влада були тим самим, і не тільки для мене.

Він пішов, а я поволі вдяглася. Моя наступна зустріч була призначена за містом пізно ввечері. Тож я збиралася зайти до готелю, вдягти найкращу сукню та вирушити до Нейї-сюр-Сен, де мій найвірніший коханець придбав віллу на моє ім’я. Я також думала попросити в нього автівку з шофером, але вирішила, що це його розсердить.

Вочевидь, я могла бути, скажімо, вибагливішою. Він одружений банкір із серйозною репутацією, і будь-який натяк на публіці з мого боку став би святом для газет, які тепер цікавилися лише моїми «знаменитими коханцями» й зовсім забули про моб тривалу роботу, проведену над собою.

Поки я міркувала, зрозуміла, що хтось у вестибюлі спостерігав за кожним моїм рухом, вдаючи, що читає газету. Щойно я вийшла, він піднявся з місця і непомітно прослідував за мною.

Я прогулювалася бульварами найгарнішого міста в світі, бачила заповнені кафе й дедалі краще вдягнених людей, які ходили туди-сюди; слухала скрипкову музику, котра линула із дверей та вікон найвишуканіших місць, і думала, що, зрештою, життя добре до мене. Мені не доводилося нікого шантажувати, треба було тільки вміло керувати отриманими дарами й забезпечити собі спокійну старість. Окрім того, якщо я розповім хоча б про одного чоловіка, з яким спала, всі інші одразу ж втечуть від мене, побоюючись шантажу й викриття.

Я планувала піти до замку, який мій друг банкір споруджував «на старість». Бідолашний: він уже був старим, але не хотів цього визнавати. Я б залишилася там на два-три дні вправлятись у верховій їзді, а в неділю повернулася б до Парижа і поїхала б просто на іподром «Лоншан», маючи можливість показати всім заздрісникам і шанувальникам, яка я чудова вершниця.

Але поки ще не звечоріло, чому б не випити гарного ромашкового чаю? Я сіла за столик на вулиці, а люди навколо дивилися на мене, адже моє обличчя й тіло тепер з’являлися на поштових листівках, які розходилися по всьому місту. Я вдала, що замріялась і заклопотана безліччю важливих речей.

Ще до того, як видалася можливість щось замовити, до мене підійшов чоловік і зробив комплімент моїй красі. Я глянула на нього зі звично знудженим виразом обличчя, подякувала формальною посмішкою й одразу відвернулась. Але чоловік навіть не поворухнувся.

— Гарна чашечка кави може врятувати залишок вашого дня.

Я нічого не відповіла. Він знаком покликав офіціанта й попросив обслужити мене.

— Ромашковий чай, будь ласка, — сказав він офіціантові. Його французька мала акцент, який виказував у ньому або голландця, або німця.

Чоловік усміхнувся й торкнувся крисів капелюха, ніби проводжав мене: насправді він вітався. Запитав, чи буде зручно, якщо він присяде на кілька хвилин. Я відмовила, сказала, що хотіла б побути сама.

— Така жінка, як Мата Харі, ніколи не буває сама, — сказав новоприбулий.

Той факт, що він мене упізнав, зачепив дуже чутливу людську струну — пиху. Утім, я не запросила його сісти.

— Можливо, ви шукаєте те, чого ще не зустрічали, — продовжив чоловік. — Бо, крім того, щоби бути найбільш визнаною модницею в усьому місті (я прочитав це в якомусь недавньому журналі), залишається так мало вершин для підкорення, хіба ні? І несподівано життя стає зовсім нудним.

На перший погляд він видавався черствим фанатиком. Звідки він міг знати про речі, які публікували тільки в жіночих журналах? Давати йому шанс чи ні? Зрештою, було ще рано, і я ще мала достатньо часу до вечері з банкіром у Нейї-сюр-Сен.

— Ваші пошуки чогось нового успішні? — наполягав він.

— Звісно. Щомиті я відкриваю в собі щось нове. І це найцікавіше в житті.

Він більше не питав, а просто підсунув стільця й сів за мій столик. Коли ж підійшов офіціант із чаєм, замовив велику чашку кави для себе, давши знак, що заплатить за рахунком.

— На Францію насувається криза, — продовжив він, — і буде дуже важко вийти з неї.

Того самого вечора я вислухала протилежне судження. Але, здається, щодо економіки кожен чоловік має думку, яка мене зовсім не цікавить.

Я вирішила трохи пограти в його гру, як папуга, дослівно повторивши всі розмови Мессімі про «прекрасну епоху». Мій співрозмовник зовсім не здивувався.

— Я говорю не тільки про економічну кризу, а й про особистісну та ціннісну. Ви вважаєте, люди вже звикли до того, що тепер мають можливість розмовляти на відстані завдяки цьому винаходу американців, який був представлений на виставці в Парижі і тепер є в кожному куточку Європи?

— Упродовж мільйонів років люди розмовляли з тими, кого могли побачити. Раптом, лише за якісь десятиліття, такі поняття, як «бачити» та «розмовляти», розділилися. Ми думаємо, що звикаємо до цього, і не відчуваємо величезного удару по наших рефлексах. Проте наше тіло ще не звикло.

— Практичним результатом є те, що завдяки телефонним розмовам ми досягаємо стану, схожого на магічний транс: ми відкриваємо нові сторони самих себе.

Офіціант повернувся з рахунком. Мій співрозмовник мовчав, аж доки той не відійшов геть.

— Знаю, ви втомилися на кожному кроці бачити, як усілякі вульгарні танцівниці стриптизу називають себе наступницями Мата Харі. Але життя таке: ніхто не вчиться. Грецькі філософи… Я набридаю вам, мадемуазель?

Я похитала головою, і він продовжив:

— Залишімо грецьких філософів на потім. Усе, що вони сказали тисячі років тому, можна застосувати й до сьогоднішніх подій. Тож цей факт не новина. Насправді я хотів би зробити вам пропозицію.

«Іще один», — подумала я.

— Коли вас тут уже не сприймають із повагою, на яку ви заслуговуєте, хто знає, може, ви забажаєте показати себе в місці, де встигли почути ваше ім’я як ім’я видатної танцівниці століття? Я зараз кажу про Берлін — місто, з якого приїхав.

Це було спокусливо.

— Я можу передати вам контакти свого імпресаріо…

Але новоприбулий урвав мене:

— Я волів би працювати безпосередньо з вами. Ваш імпресаріо — представник раси, яку ми не дуже любимо. І французи, і німці.

Це було дивно — ненавидіти людину лише через релігійну приналежність. Зараз це стосувалося євреїв, але ще раніше, на Яві, я дізналася про випадки різанини, яку військові влаштовували тільки тому, що місцеві поклонялися богу без обличчя й мали священну книгу, продиктовану ангелом пророкові, чийого імені я не пам’ятаю. Колись мені дали копію книги, що називається Коран, але лише для того, щоб я оцінила арабську каліграфію. Коли ж чоловік прийшов додому й побачив її, він схопив цей подарунок і наказав спалити.

— Ми з компаньйонами добре заплатимо, — виправився він, озвучуючи суму, що найбільше мене цікавило.

Я запитала, скільки це буде у франках, і його відповідь вжахнула мене. Мені кортіло одразу ж погодитися, але мадам такого класу, як я, не могла дозволити собі імпульсивної поведінки.

— Там ви матимете визнання, на яке заслуговуєте. Париж завжди несправедливий до своїх дітей, особливо коли вони перестають бути «новинкою».

Він не знав, що ранить мене цими словами, адже я думала про те саме, поки прогулювалася. Я згадала день на пляжі з Астрюком, який тепер не зможе взяти участь у цій угоді. Попри те, я нічого не могла вдіяти, щоб не налякати свою здобич.

— Я подумаю, — відповіла я сухо.

Ми попрощалися, він пояснив мені, де його готель, і зазначив, що чекає на відповідь завтра, бо йому треба повертатися до свого міста. Я вийшла з кафе й попрямувала до офісу Астрюка. Мушу зізнатися, що дуже засмутилася, коли побачила всі ці плакати із зображенням людей, які тільки-но починають шлях до слави. Але я не могла повернути час назад.

Він прийняв мене зі звичною ввічливістю, ніби я досі була найважливішою артисткою. Я повідомила йому суть розмови й додала, що в будь-якому разі він отримає свої комісійні.

Єдине, що він сказав:

— Але зараз?

Я не одразу зрозуміла правильно. Мені здалося, що він припустився деякої грубості зі мною.

— Так, зараз. Я можу ще багато, дуже багато зробити на сцені.

Він ствердно кивнув, побажав мені щастя й додав, що не потребує жодної комісії, тому що, можливо, настав час економити й перестати витрачати так багато грошей на одяг.

Я погодилася й пішла з думкою, що Астрюка досі бентежив крах прем’єри його театру. Мабуть, він перебував на межі банкрутства. Окрім того, ставити щось на кшталт «Весни священної» з плагіатором Ніжинським у головній ролі — це те саме, що просити зустрічні вітри розламати щойно збудований човен.

Наступного дня я зв’язалася з іноземцем і пристала на пропозицію, спершу озвучивши низку вимог, які здавалися мені максимально абсурдними, але без виконання яких я готова була відмовитися. Однак, на мій подив, він лише назвав мене екстравагантною — зрештою, усі справжні артисти такі — і з усім погодився.

Ким була Мата Харі, яка дощового дня сіла в поїзд на одному з багатьох паризьких вокзалів? Та Мата Харі не знала, що приготувала для неї доля, а лише вірила, що їхала до країни з мовою, дещо схожою на її власну, тому вона там ніколи не пропаде.

Скільки мені було років? Двадцять? Двадцять один? Мені не могло бути більш ніж двадцять два, хоч у паспорті, який узяла із собою, записано, що я народилася 7 серпня 1876 року, тоді як того дня, коли поїзд прямував до Берліна, у газетах стояла дата 11 липня 1914 року. Я не хотіла підраховувати, мене більше цікавили події п’ятнадцятиденної давності. Жорстокий злочин у Сараєво позбавив життя ерцгерцога Фердинанда і його вишукану дружину, чиєю єдиною провиною була присутність поряд із чоловіком, коли божевільний анархіст вистрілив.

В усякому разі, мені було абсолютно байдуже до інших жінок у вагоні. Я екзотична пташка, котра їхала землею, спустошеною духовною бідністю людей. Лебідь серед качок, які відмовляються рости, побоюючись невідомості. Я роздивлялася пари навколо й почувалася абсолютно беззахисною. Я мала багато чоловіків, але тут сама й не маю поряд нікого, хто подав би руку. Насправді я відмовила багатьом чоловікам, які пропонували мені кохання: я вже мала певний досвід у житті й не хотіла його повторювати. Страждати через людину, котра на це не заслуговує, і, зрештою, продавати своє тіло за набагато нижчу ціну — гадану надійність домашнього вогнища.

Чоловік, який супроводжував мене, — Франц Олав, — дивився у вікно зі стурбованим виразом обличчя. Я поцікавилася причиною його стурбованості, але він не відповів. Тепер, перебуваючи під його контролем, я вже не мусила ні за що відповідати. Моїм завданням було танцювати й танцювати, хоч уже й не мала колишньої гнучкості. Проте достатньо кількох тренувань, особливо завдяки моїй любові до коней, і я точно буду цілком готова до дня прем’єри. Франція мене більше не цікавила: витягнувши всі соки, вона відкинула мене, надавши перевагу російським артистам, які народилися, можливо, в інших країнах — Португалії, Норвегії, Іспанії — і повторювали той самий трюк, що і я. Покажіть якусь екзотику, котрої ви навчилися у своїй країні, і завжди жадібні до новинок французи вам точно повірять.

На дуже нетривалий час, але повірять.

Поки поїзд просувався вглиб Німеччини, я бачила солдатів, які рухалися до західного кордону. Безліч батальйонів, гігантських кулеметів і гармат, які штовхали коні.

Я знову спробувала розпочати розмову:

— Що відбувається?

Але дістала лише загадкову відповідь:

— Хоч би що відбувалося, я хочу знати, що ми можемо розраховувати на вашу допомогу. Зараз артисти дуже важливі.

Він не міг говорити про війну, адже у французьких газетах нічого про це не писали. Їх усіх перш за все турбували чутки із салонів або скарги якогось кухаря на втрату урядової нагороди. Країни ненавиділи одна одну, але це було нормально.

Коли країна стає найвпливовішою у світі, вона мусить за це заплатити. Англія побудувала імперію, у якій ніколи не сідає сонце, але спитайте будь- кого, що б він хотів побачити — Лондон чи Париж, і, без сумніву, у відповідь ви почуєте про місто, котре перетинає річка Сена, з численними соборами й безліччю бутиків, театрів, художників, музикантів і відомих на весь світ кабаре — «Фолі-Бержер», «Мулен Руж» та «Лідо» — для сміливіших.

Достатньо було запитати, що важливіше: вежа з надокучливим годинником і король, який ніколи не з’являється на публіці, чи гігантська сталева будова, найбільша вертикальна вежа у світі, котра стала відомою в Європі під ім’ям свого творця, — Ейфелева вежа. А монументальна Тріумфальна арка, а Єлисейські поля, де пропонують найкраще, що можна купити за гроші!

Англія з усією своєю могутністю також ненавиділа Францію, але зовсім не тому готувала тепер військові кораблі.

Поки поїзд їхав німецькою землею, я бачила, як дедалі більше солдатів прямує на захід. Я знову наполягала на розмові з Францом і знову дістала таку саму загадкову відповідь.

— Я готова допомагати, — промовила я. — Але як можна допомогти, якщо не знаєш чим?

Він уперше відірвався від вікна й повернувся до мене.

— Я теж не знаю. Мене найняли, щоб доставити вас до Берліна, організувати вам танцювальний виступ для нашої аристократії й одного дня (точна дата мені невідома) відвести до міністерства закордонних справ. Один із ваших прихильників звідси дав мені достатньо грошей, аби укласти з вами договір, попри те, що ви одна з найекстравагантніших артисток, яких я знаю. Сподіваюся, мені заплатять достатньо, щоби покрити мої інвестиції.

Перш ніж завершити цю частину моєї історії, я хотіла б написати про себе трохи більше, шановний і клятий метре Клюне. Про себе, оскільки саме заради себе я почала писати ці сторінки, які стали щоденником, де подекуди можуть бути неточності, адже інколи пам’ять мені зраджує.

Ви теж вважаєте, вірите всім серцем, що якби вони обирали когось для шпигунства на користь Німеччині, Франції чи навіть Росії, то обрали б людину, за якою постійно спостерігає публіка? Вам не здається, що це вже занадто, занадто смішно?

Сівши на поїзд до Берліна, я сподівалася, що залишила минуле позаду. Кожен кілометр віддаляв мене від усього пережитого: навіть від гарних спогадів, від розуміння того, що я могла робити на сцені та поза нею; моментів, коли кожна вулиця й кожне свято в Парижі були для мене новинкою. Зараз я розумію, що від себе не втечеш. 1914 року замість повертатися до Голландії легше було, мабуть, зустріти когось, хто піклувався б про те, що переповнило мою душу; знову змінити ім’я, поїхати до тих місць у світі, де ніхто про мене не знав, та почати все спочатку.

Але це означало б розділити решту свого життя на дві частини: життя, яке може бути всім, та життя, яке ніколи не було нічим, — і, врешті, не мати що розказати дітям та онукам. Навіть зараз, у в’язниці, мій дух вільний. Поки всі воюють і намагаються вижити серед потоків крові у війні, котра ніколи не закінчиться, мені вже не потрібно боротися, треба лише очікувати, щоби люди, яких я ніколи не знала, вирішили, хто я є. Навіть якщо мене визнають винною, одного дня правда спливе назовні й сором впаде на голови суддів, їхніх дітей, онуків та їхні країни.

Якщо чесно, я вірю в те, що президент — людина честі.

Я вірю, що мої друзі, завжди милі й готові допомогти тоді, коли я мала все, будуть зі мною й тепер, коли в мене немає нічого. Уже розвиднілося, я слухаю спів пташок і шум на кухні десь унизу. В’язні сплять: деякі з острахом, деякі — покладаючись на удачу. Я прокинулася з першим променем сонця, і цей промінь приніс мені надію на справедливість. Утім, сонце навіть не потрапляє до моєї камери, звідси я можу побачити лише трохи неба, осяяного ним.

Я не знаю, чому життя змусило мене пройти через стільки випробувань за такий короткий час.

Можливо, щоби побачити, чи зможу пережити складні моменти.

Можливо, щоби побачити, з якого тіста я зліплена.

А можливо, щоби дати мені багато досвіду.

Але ж існують інші способи цього досягти! Не обов’язково змушувати мене тонути в темряві моєї душі та йти крізь ліс, де повно вовків та інших диких тварин, не маючи жодної руки, яка могла б мене скерувати.

Я знаю єдине: цей ліс, хоч яким би страшним він видавався, закінчується, і я маю намір вийти з другого боку. Я буду великодушною переможницею і не звинувачуватиму тих, хто багато про мене брехав.

Знаєте, що я робитиму зараз, перш ніж почую в коридорі кроки й мені принесуть ранкову каву? Я танцюватиму. Я хочу згадати кожну ноту й рухатися в такт музиці, бо це показує, що я вільна жінка!

Я завжди шукала саме свободу. Не кохання, хоча воно приходить і йде, і саме через нього я робила непотрібні речі й подорожувала до таких місць, де мене шукали.

Але я не хочу квапити свою розповідь. Життя летить дуже швидко, і мені складно поспівати за ним, починаючи від того ранку, коли я приїхала до Берліна.

Театр оточили. Виставу перервали саме тоді, коли я максимально сконцентрувалася на демонстрації найкращого з того, на що була здатна після довгої перерви необхідних тренувань. Німецькі солдати піднялися на сцену й оголосили, що від сьогодні всі вистави в усіх концертних залах скасовані до появи нового наказу.

Один із них голосно прочитав повідомлення:

— Це слова нашого кайзера: «Ми живемо в чорний момент історії нашої країни, оточеної ворогами. Ми маємо оголити свої шаблі. Сподіваюся, що зможемо гідно ними скористатися».

Я нічого не розуміла. Я спустилася до гримерної, надягла халат на сценічний одяг і побачила, як до кімнати увійшов задиханий Франц.

— Вам треба поїхати, інакше вас схоплять.

— Поїхати? Куди? І, крім того, хіба на завтрашній ранок мені не призначено з кимось зустріч у міністерстві закордонних справ?

— Усе скасовано, — проказав, не приховуючи стурбованості. — Вам пощастило, що ви громадянка нейтральної країни, і саме туди ви маєте негайно поїхати.

Я могла подумати про що завгодно, та тільки не про повернення туди, звідки з такими зусиллями втекла.

Франц дістав із сумки пачку марок і вклав мені до рук.

— Забудьте про піврічний контракт, підписаний із театром «Метрополь». Це всі кошти, які я зміг зібрати і які були в казні театру. Їдьте негайно. Я обіцяю надіслати ваш одяг пізніше, якщо на той момент ще буду живий. На відміну від вас, мене покличуть до війська.

З кожним словом я розуміла його дедалі менше.

— Світ збожеволів, — мовив він, міряючи кроками кімнату. — Смерть родича, хай би яким він був близьким, — це не найкраще пояснення відправлення людей на смерть. Але генерали керують світом і хочуть продовжити те, що не завершили тридцять років тому, коли Франція зазнала ганебної поразки. Вони гадають, що досі живуть у тій епосі, і вирішили між собою, що колись ця країна помститься за приниження, захоче завадити їхньому зміцненню, а все вказує на те, що з кожним днем вона й справді стає сильнішою. Я так пояснюю те, що відбувається: убити кобру ще до того, як вона стане достатньо сильною, щоб задушити нас.

— Ви кажете, що наближається війна? Саме через це я спостерігала рух стількох солдатів минулого тижня?

— Саме так. Гра в шахи ще складніша, оскільки всі правителі пов’язані різними домовленостями. Пояснювати це довго та втомливо. Але зараз, поки ми розмовляємо, наші війська вторгаються в Бельгію, Люксембург уже підкорено, а сім найкраще озброєних дивізій прямують до промислових регіонів Франції. Здається, поки французи насолоджувалися життям, ми шукали приводу. Поки французи споруджували Ейфелеву вежу, у нашій країні інвестували в гармати. Я не вірю, що це триватиме довго. Усе завжди завершується миром після кількох смертей з обох боків. Але доки цього не сталося, вам потрібно сховатися у своїй країні й почекати, поки все заспокоїться.

Слова Франца здивували мене: здавалося, що він був справді зацікавлений у моєму благополуччі. Я підійшла до нього й торкнулася його обличчя.

— Не переживайте, усе спрацює.

— Ніщо не спрацює, — відповів він, різко відхиливши мою руку. — Те, чого б я хотів найбільше, втрачене назавжди.

Він ухопив мою руку, яку перед цим грубо відштовхнув.

— Коли я був малим, батьки змушували мене вчитися гри на фортепіано. Я завжди ненавидів ці заняття, тож коли зміг поїхати з дому, то забув усе, крім одного: найчарівніша мелодія у світі стає потворною, якщо інструмент розстроєний. Колись я був у Відні, відбував військову повинність. Ми мали два дні відпочинку. На листівці була зображена дівчина, і вона одразу пробудила відчуття, котре не повинен відчувати чоловік, — кохання з першого погляду. І воно виникло ще до того, як я побачив її особисто. Ця дівчина — ви. Коли ж увійшов до заповненого театру, заплативши за вхід більше, ніж заробив за цілий тиждень, то відчув, що все, що збурювало мене, — мої стосунки з батьками, із військом, із країною, з цілим світом, — раптом досягло гармонії від танцю цієї дівчини. Це була не екзотична музика чи еротизм на сцені та в партері, а сама дівчина.

Я знала, про кого він говорив, але не хотіла переривати.

— Я мав розповісти вам це раніше, але думав, що матиму ще нагоду. Сьогодні я успішний театральний імпресаріо, можливо, натхненний тим, що побачив тієї ночі у Відні, завтра ж повинен з’явитися перед капітаном, відповідальним за мою військову частину. Я кілька разів відвідував ваші шоу в Парижі. Я бачив, як, попри всі свої зусилля, Мата Харі поступалася місцем у світському житті натовпу, котрий не заслуговує на звання «танцівників» та «артистів». Я вирішив забрати вас туди, де вашу роботу оцінили б, і зробив усе заради кохання, лише кохання, навряд чи взаємного, але хіба це важливо? Має значення лише бути поряд із коханою людиною, і це було моєю метою. За день до того, як я набрався хоробрості підійти до вас у Парижі, зі мною зв’язався офіцер із посольства. Він повідомив, що ви зустрічалися з депутатом, який, за даними нашої розвідувальної служби, мав стати наступним міністром війни.

— Але ж він і раніше ним був.

— За доповідями розвідки, він повертався на ту посаду. Я кілька разів зустрічався з цим офіцером — паризькими ночами ми випивали й розважалися. Однієї такої ночі я забагато випив і годинами розказував про вас. Він знав, що я закохався, і попросив мене привезти вас сюди, бо нам скоро знадобляться ваші послуги.

— Мої послуги?

— Так, людини, котра має доступ до вузького урядового кола.

Малося на увазі «шпигунки», хоча він і не вимовив цього слова. Я ніколи в житті не робила цього.

Я думаю, усі мали запам’ятати, шановний метре Клюне, як я сказала на цій подобі судового розгляду: «Повія — так! Шпигунка — ні!»

— Тому йдіть просто з театру та їдьте до Голландії. Грошей, які я вам дав, цілком вистачить. Невдовзі ця подорож стане неможливою. Найстрашніше, якщо вона буде можливою, бо це означатиме, що ми зможемо заслати когось у Париж.

Я вже була достатньо налякана, однак не настільки, щоб поцілувати його й подякувати за все, що він робив для мене.

Я збиралася збрехати, сказати, що чекатиму його, доки не закінчиться війна, але чесність роззброює будь-яку брехню.

Насправді фортепіано ніколи не може розстроїтися. Справжній гріх — це не те, чого нас навчають, а життя, далеке від абсолютної гармонії. Гармонія сильніша за правду та брехню, яку ми говоримо щодня.

Я повернулася до нього й ввічливо запитала, чи не міг би він піти, оскільки мені потрібно вдягтися. І сказала:

— Гріх творить не Бог, а ми, коли намагаємося перетворити щось абсолютне на відносне. Ми перестаємо бачити ціле, а бачимо лише частину, і ця частина приходить із почуттям провини, правилами, боротьбою добра зі злом, у якій кожна сторона вважає себе правою.

Я здивувалася власним словам. Можливо, страх впливав на мене більше, ніж я думала. Але здавалося, що мої думки були далеко.

— У мене є друг — консул Німеччини у вашій країні. Він допоможе вам розпочати життя з чистого аркуша. Але вважайте: так само, як і я, він, можливо, спробує змусити вас допомагати нашим збройним силам.

Він знову опустив слово «шпигунка». Але я достатньо досвідчена жінка, щоб уникати пасток. Скільки разів я розставляла їх для чоловіків?

Він провів мене до дверей і підвіз до залізничного вокзалу. Ми проїхали повз величезну демонстрацію перед палацом кайзера, де чоловіки різного віку, піднявши стиснені кулаки, кричали:

— Німеччина передусім!

Франц поїхав швидше.

— Якщо нас зупинять, мовчіть! Розмовлятиму я. Та якщо запитають, відповідайте «так» або «ні» зі спокійним виразом обличчя й ніколи не насмілюйтеся говорити мовою ворога. Коли будете на вокзалі, за жодних обставин не виявляйте страху, а залишайтеся собою.

Залишатися собою? Як я можу бути собою, якщо не знаю напевне, ким я є? Танцівниця, що взяла Європу штурмом? Домогосподарка, котру принижували в Голландській Ост-Індії? Коханка владних людей? Жінка, названа пресою «вульгарною актрисою», котрою донедавна захоплювалися та котру ідеалізували?

Ми приїхали на станцію, Франц шанобливо поцілував мені руку й попросив сісти на перший же поїзд. Уперше в житті я подорожувала без багажу — навіть до Парижа я привезла із собою деякі речі.

Хоч яким би парадоксальним це здавалося, відсутність багажу давала мені величезне відчуття свободи. Скоро мій одяг буде зі мною, але поки його нема, можна жити життям одного з персонажів, яких мені підкинула доля: жінки, яка абсолютно нічого не має, та принцеси, котра опинилася далеко від свого замку, але втішає себе надією на швидке повернення.

Коли я купила квиток до Амстердама, виявилося, що до відбуття поїзда ще кілька годин. І що скромнішою я хотіла здаватися, то більше помічала, що всі на мене дивилися. Однак ці погляди були іншими — не захопленими чи заздрісними, а зацікавленими. Усі платформи заповнилися, але здавалося, що, на відміну від мене, увесь світ спакував свої будинки у валізи, сумки й згорнуті килими. Я почула, як якась мама настановляла дочку так само, як нещодавно Франц — мене: «Якщо з’явиться патруль — говори німецькою».

Тож це були не ті, хто думав іти до війська, а швидше потенційні «шпигуни» й біженці, які поверталися до своїх країн.

Я вирішила ні з ким не розмовляти й уникати візуальних контактів. Однак до мене підійшов старший чоловік і запитав:

— Чи не хочете приєднатися до тих людей, що танцюють?

Чи можливо, щоб він зрозумів, хто я?

— Ми там, у кінці платформи. Ходімо!

Я інстинктивно прослідувала за ним, розуміючи, що буду в більшій безпеці, якщо змішаюся з натовпом незнайомців. Мене оточили цигани, і я машинально притисла сумочку до тіла. У їхніх очах світився страх, однак здавалося, що вони не піддавалися цьому почуттю, ніби вже звикли щогодини змінювати вираз обличчя. Вони утворили коло й плескали в долоні, а троє жінок танцювали в центрі.

— Хочете потанцювати? — запитав чоловік, який привів мене сюди.

Я відповіла, що ніколи в житті цього не робила. Він наполягав, однак я пояснила, що навіть за бажання моя сукня не дозволила б вільно рухатися. Він погодився й заплескав у долоні, запрошуючи мене робити те саме.

— Ми цигани, приїхали з Балкан, — розповідав він мені. — Ви знаєте: війна почалася саме там. Ми мусили поїхати звідти якнайшвидше.

Я хотіла б пояснити, що це не так: війна почалася не на Балканах і все це лише привід, аби запалити бочку з порохом, яка вже давно повинна була вибухнути. Але краще тримати язика за зубами, як порадив Франц.

— …Але війна припиниться, — сказала жінка з чорними волоссям та очима, простакуватий одяг якої дещо збавляв їй справжньої краси. — Усі війни завершуються, багато хто отримує вигоду від смертей, а поки вони тривають, ми завжди йдемо подалі від конфліктів, та вони слідують за нами.

Поряд із нами гралася група дітей, і, здавалося, їх зовсім не цікавили останні події, ніби подорожі — це завжди просто пригода. Для них дракони постійно билися один з одним; вершники, вдягнені в сталеві обладунки та озброєні великими списами, боролися між собою у світі, у котрому, коли б один хлопчик не переслідував іншого, було б украй нецікаво.

Циганка, котра розмовляла зі мною, підійшла до дітей і попросила не галасувати, щоби не привертати зайвої уваги. Але ніхто навіть не дослухався до її слів.

Жебрак, який, здавалося, знав усіх, хто проходив головною вулицею, співав: «Пташка у клітці може співати про свободу, але все одно житиме в неволі.

Теа погодилася жити в клітці, потім захотіла втекти, але ніхто не допоміг, бо ніхто не зрозумів».

Я не мала жодного припущення, ким була Теа. Я точно знала тільки одне: потрібно якнайшвидше прийти до консульства й постати перед Карлом Крамером — єдиною людиною, котру я знала в Гаазі. Я провела ніч у готелі п’ятої категорії, побоюючись, що хтось мене впізнає та вижене звідти. Гаага вирувала, але люди, здавалося, жили в іншому світі. Здавалося, новини про війну ще сюди не дійшли, вони зупинилися на кордоні разом із тисячами біженців, дезертирів, французів, які боялися помсти, бельгійців, які тікали від бойовища. Усі вони сподівалися на диво.

Уперше я була щаслива, що народилася в Лейдені й мала голландський паспорт. Цей документ був моїм порятунком. Поки я чекала на огляд (і тоді я зраділа, що не мала багажу), якийсь чоловік, ховаючи очі, передав мені конверт. Він був комусь адресований, але офіцер-прикордонник це помітив, розгорнув листа, а потім згорнув і повернув мені без жодного коментаря. Відтак покликав свого німецького колегу й вказав у напрямку, де той чоловік уже зник у темряві.

— Це дезертир.

Німецький офіцер кинувся його переслідувати. Війна щойно почалася, а люди вже тікали? Я бачила, як офіцер підняв гвинтівку й прицілився вслід фігурі, котра бігла геть. Коли він вистрілив, я дивилася в інший бік. Я хочу прожити життя з думкою, що тому чоловікові вдалося втекти.

Лист був адресований дружині, і я уявила собі, що він, можливо, хотів, аби я віддала його листоноші, щойно приїду до Гааги.

Я втечу звідси, хай якою буде ціна, навіть якщо заплачу своїм життям, адже мене можуть застрелити як дезертира, якщо впіймають дорогою. Очевидно, що починається війна; перші французькі солдати з’явилися з іншого боку, і їх одразу знищили єдиною кулеметною чергою, яку я — саме я — випустив за командою капітана.

Очевидно, що це скоро закінчиться, однак мої руки вже заплямовані кров’ю, і я більше не зможу це повторити. Я не зможу дійти до Парижа з моїм батальйоном, як усі натхненно проголошували. Я не зможу святкувати перемоги, яких ми очікуємо, тому все це здається мені божевіллям. Що більше я думаю, то менше розумію, що відбувається. Ніхто нічого не говорить, оскільки, гадаю, ніхто не знає відповіді.

Хоч би як неймовірно це звучало, у нас тут є пошта. Я міг би нею скористатися, але знаю, що вся кореспонденція перед відправкою проходить цензуру. Ця листівка написана не для того, щоб сказати, як я тебе люблю, — ти це й так знаєш, — і не для того, щоб розповісти про хоробрість наших солдатів, відому в усій Німеччині. Цей лист — мій заповіт. Пишу його під тим самим деревом, де півроку тому я зробив тобі пропозицію й ти погодилася. Ми складали плани, наші батьки допомогли нам із посагом, я знайшов будинок із додатковою кімнатою для нашої першої й такої бажаної дитини. І раптом я знову на цьому місці, після того як провів три дні, копаючи траншеї, у багнюці з ніг до голови і в крові п’яти чи шести чоловіків, яких я ніколи раніше не бачив і які ніколи не зробили мені нічого поганого. Вони називають це справедливою війною на захист нашої гідності, наче місце бою — правильне місце для цього.

Що більше я причетний до цих перших пострілів і відчуваю запах крові перших загиблих, то більше переконуюсь, що людська гідність не може з цим співіснувати. Мушу завершувати. Мене вже кличуть. Але щойно звечоріє, я піду звідси до Голландії або до своєї смерті.

Я думаю, що з кожним днем мені буде дедалі важче описувати те, що відбувається. Тому я краще втечу звідси вночі й знайду добру душу, яка передасть цього листа листоноші замість мене.

Кохаю тебе безмежно

Йорн

Боги забажали, щоби, приїхавши до Амстердама, я зустріла на платформі одного зі своїх паризьких перукарів, вдягненого у військову форму. Він прославився технікою нанесення хни на жіноче волосся — пофарбоване таким чином, воно завжди здавалося натуральним і приємним для очей.

— Ван Стаєн!

Він подивився туди, звідки долинав крик, на його обличчі застигла маска страху, і він одразу ж позадкував.

— Морісе, це я, Мата Харі!

Але він віддалявся. Це мене обурило. Чоловік, у руках якого я залишила тисячі франків, тікав від мене? Я пішла за ним, і він пришвидшив кроки. Я також прискорилась, і він спробував побігти. Проте кавалерист, який бачив цю сцену, притримав його за лікоть і мовив:

— Вас кличе та жінка!

Перукар упокорився долі, зупинився й почекав, поки я підійду. Він тихо попросив, щоб я не називала його на ім’я.

— Що ви тут робите?

Він розповів, що в перші дні війни, сповнений патріотичного духу, вирішив записатися до війська, щоб захищати Бельгію, свою країну. Але тільки-но почув перші залпи гармат, одразу звернув до Голландії й попрохав притулку. Я вдала презирство.

— Мені потрібно зробити зачіску.

Насправді я відчайдушно потребувала повернути собі відчуття самоповаги, поки не прибув мій багаж. Грошей, які дав Франц, було достатньо, щоби протриматися один-два місяці, поки я шукатиму спосіб повернутися до Парижа. Я поцікавилася, де можна тимчасово зупинитися. Тепер я тут мáла хоча б друга, і він мені допоможе, поки все не заспокоїться.

За рік я переїхала до Гааги завдяки дружбі з банкіром. Познайомилася з ним у Парижі, і він орендував будинок, де ми зазвичай зустрічалися. Якось він перестав за нього платити, не повідомивши мені причину. Можливо, він вважав мої смаки дещо «дорогими й екстравагантними», як заявив одного разу. У відповідь банкір почув: «Екстравагантним є на десять років старший за мене чоловік, якому хочеться відновити втрачену молодість між ногами жінки».

Він сприйняв мої слова як особисту образу (зрештою, я це й мала на меті) і попросив забратися з будинку. Коли я один-єдиний раз відвідала Гаагу в дитинстві, це було монотонне місто. Зараз же, із картками для продуктів і відсутністю нічного життя через війну, котра робила дедалі пристраснішими сусідні країни, воно перетворилося на притулок для старих, шпигунське гніздо й величезний бар для поранених і дезертирів. Там вони розповідали про своє горе, напивалися до повного сп’яніння та зчиняли масові бійки, котрі зазвичай закінчувалися смертями. Я спробувала організувати кілька театральних вистав на основі танців Давнього Єгипту. Я могла легко їх представляти, оскільки ніхто не знав, як танцювали в Давньому Єгипті, тож критики не зуміли б заперечити автентичність танцю. Але в театрів не було відвідувачів, і ніхто не пристав на мою пропозицію.

Париж здавався вже просто нездійсненною мрією. Він був єдиною духовною поживою, єдиним містом, де я почувалася людиною в повному сенсі цього слова. Там я могла робити все, що дозволено, і грішити. Хмари там були іншими, люди — елегантнішими, а розмови — у тисячу разів цікавішими за нудні дискусії в перукарнях Гааги, де люди майже не розмовляли, побоюючись, що їх почують і схоплять за доносом за компрометацію нейтралітету країни. Певний час я шукала інформацію про Моріса Ван Стаєна, розпитувала про нього й кількох подруг з коледжу, які переїхали до Амстердама, але, здавалося, його — разом із технікою нанесення хни та смішним акцентом, імітацією французького — стерли з лиця землі.

Єдиним виходом тепер було домовитися з німцями, щоб вони допомогли мені перебратися до Парижа. Тому я вирішила зустрітися з другом Франца, надіславши попередньо записку з поясненнями, хто я. У цій записці я також попросила допомогти мені реалізувати мрію повернутися до міста, де я провела більшу частину життя. Я знову втратила вагу, набрану за цей страшний період; мій одяг так ніколи й не прибув до Гааги і, навіть якби прибув зараз, уже не був би потрібен. Журнали писали, що мода змінилася, але мій «благодійник» придбав для мене все нове. Звісно, якість одягу була не такою, як у Парижі, але він хоча б не рвався від першого ж поруху.

Увійшовши до офісу, я побачила чоловіка в оточенні розкошів, яких голландці не могли собі дозволити: імпортні цигарки й сигари, привезені з усіх кінців Європи, напої, сири й ковбасні вироби, котрі можна отримати за карткою на ринках міста. За іншим кінцем столу з червоного дерева із золотим орнаментом сидів добре вдягнений чоловік, вихованіший за інших німців, яких я знала. Ми привітно поговорили, і він поцікавився, чому минуло так багато часу, аж поки я прийшла до нього.

— Я не знала, що на мене чекають, Франц…

— Він повідомив мені, що ви маєте прийти, ще рік тому.

Він підвівся з-за столу й запитав, якому напою я віддаю перевагу. Я обрала анісовий лікер, який пила з тим консулом із келихів із богемського кришталю.

— На жаль, Франц більше не з нами: він загинув під час віроломної атаки французів.

Із дріб’язку, відомого мені, раптовий німецький напад у серпні 1914 року зупинився на кордоні з Бельгією. Ідея швидко дійти до Парижа, як було сказано в довіреному мені листі, тепер стала далекою мрією.

— Ми все дуже добре спланували! Я вам не набридаю цими розмовами?

Я попросила його продовжувати. Так, мені це набридало, але я хотіла якнайшвидше опинитися в Парижі й розуміла, що мені необхідна його допомога. Відтоді як приїхала до Гааги, я мала навчитися того, що було для мене надзвичайно складним, — мистецтва терпіння.

Консул помітив мій знуджений погляд і спробував максимально коротко описати, що діялося дотепер. Сім дивізій відправили на захід, вони швидко просунулися територією Франції, не дійшовши до Парижа п’ятдесят кілометрів. Але насправді генерали не мали жодної ідеї щодо того, як генеральний штаб організував напад, тож це спричинило відступ туди, де ми зараз, — поблизу кордону з Бельгією. Уже майже рік немає жодного прориву, а солдати гинуть щодня як з одного, так і з другого боку. Однак ніхто не здався.

— Коли ця війна завершиться, я впевнений, що в кожному французькому селищі (не важливо, великому чи маленькому) буде пам’ятник загиблим. Вони постійно відправляють людей, щоб ми їх обрізали вполовину своїми гарматами.

Вислів «обрізати вполовину» шокував мене, і він помітив вираз огиди на моєму обличчі.

— Скажімо, що раніше цей жах завершиться, то краще. Хоч з Англією з одного боку та з нашими дурними союзниками австрійцями, які ніяк не можуть зупинити наступ росіян, — з другого, ми врешті переможемо. Втім, для цього нам потрібна ваша допомога.

Моя допомога? Щоб зупинити війну, котра, якщо вірити прочитаному та почутому на кількох вечерях у Гаазі, уже коштувала життів тисяч людей? До чого він хилить?

І раптом я згадала застереження Франца, котре вкарбувалося в мою пам’ять: «Не приймайте жодної пропозиції Крамера».

А проте моє життя вже не могло стати ще гіршим. Мені терміново потрібні були гроші, я не мала де ночувати та накопичувала борги. Я розуміла, що він мені запропонує, але була впевнена, що зможу знайти спосіб не потрапити в пастку. За своє життя я багато їх уникла.

Я попросила його перейти до суті справи. Тіло Карла Крамера напружилося, а тон різко змінився. Я вже не була відвідувачкою, з якою треба ввічливо поговорити перед тим, як перейти до важливих питань. Тож він почав розмовляти зі мною, як із підлеглою.

— З вашої записки я зрозумів, що ви хочете поїхати до Парижа. Я можу це забезпечити. Я можу також допомогти з оплатою витрат у сумі двадцяти тисяч франків.

— Цього недостатньо, — відповіла я.

— Ця допомога коригуватиметься залежно від якості вашої роботи, від результатів і після завершення випробувального періоду. Не переживайте: у нас достатньо грошей. Натомість мені потрібна вся інформація, яку ви зможете отримати в тих колах, куди маєте доступ.

«Мала доступ», — подумала я. Я не знала, як мене приймуть у Парижі через півтора року, тим більше що останньою новиною про мене було те, що я їхала до Німеччини поставити кілька спектаклів.

Крамер дістав із шухляди три маленькі пляшечки й простягнув мені.

— Це невидимі чорнила. Завжди, коли матимете новини, використовуйте їх й відправляйте листи капітанові Хофману, відповідальному за контакти з вами. Але ніколи не підписуйтеся своїм ім’ям.

Він дістав перелік, продивився його згори донизу й зробив на ньому позначку навпроти чогось.

— Ваше військове ім’я буде Н21. Запам’ятайте: ваш підпис завжди буде Н21.

Я не знала, чи це виглядало смішно, страшно або нерозумно. Вони могли вибрати й краще ім’я, а не якесь скорочення, більше схоже на номер місця в поїзді. З іншої шухляди Крамер дістав двадцять тисяч франків у купюрах та пакунок із документами.

— Мої підлеглі в сусідньому кабінеті подбають про деталі паспортів і перепусток. Ви, думаю, уявляєте, що під час війни перетнути кордон неможливо. Тож єдиною альтернативою може бути подорож до Лондона, а звідти — до міста, де ми скоро маршируватимемо під приголомшливою, але нереальною Тріумфальною аркою.

Я вийшла з кабінету Крамера з усім необхідним: грошима, двома паспортами й перепустками. Проходячи першим же мостом, я вилила вміст пляшечок із невидимими чорнилами. Це була річ для дітей, які обожнюють грати у війну, але я ніколи не могла навіть уявити, що дорослі можуть сприймати це так серйозно. Я пройшла до французького консульства й попросила повіреного в справах зв’язатися з головою контррозвідки. Він уважно, з недовірливим виразом обличчя вислухав мене.

— Навіщо це вам?

Я відповіла, що це особлива справа, тому ніколи не говоритиму про неї з пересічними службовцями. Мабуть, моє обличчя було таким серйозним, що вже за хвилину я розмовляла по телефону з керівником, який вислухав мене, не називаючи свого імені. Я розповіла, що мене щойно завербували в німецьку розвідку, розповіла всі подробиці й попросила зустрічі з ним, щойно я прибуду до Парижа — свого наступного пункту призначення. Він запитав моє ім’я, сказав, що був прихильником моєї творчості й що зв’яжеться зі мною сам, щойно я приїду до Міста Світла. Я пояснила, що не знаю ще, у якому готелі зупинюся.

— Не переймайтеся: нашим завданням саме і є з’ясування таких речей.

Життя ставало цікавішим, хоч я поки що не мала змоги дізнатися час свого від’їзду звідси. Коли я повернулася до готелю, мені, здивованій, передали конверт із листом від одного з директорів Королівського театру з проханням зв’язатися з ним. На мою пропозицію пристали й тепер запрошували танцювати на публіці історичні єгипетські танці, якщо в них немає епізодів з оголеним тілом. Я подумала, що все це якось занадто одночасно, оскільки не знала, хто мені допоміг — німці чи французи.

Я вирішила погодитися. Єгипетські танці я поділила на «Непорочність», «Кохання», «Цнотливість» і «Вірність».

Місцеві газети рясніли похвалами, але вже після восьми вистав я знову помирала від нудьги й мріяла про день свого грандіозного повернення до Парижа.

Уже в Амстердамі, маючи вісім годин до пересадки до Англії, я вирішила вийти й трішки прогулятися, щоби знову перетнутися з тим жебраком, який співав дивні рядки про Теа. Я йшла за ним, але він перервав свою пісню.

— Чому за вами стежать?

— Тому що я гарна, спокуслива й знаменита, — відповіла я.

Але жебрак зауважив, що за мною йшли люди іншого типу — двоє чоловіків, які дивним чином зникли, щойно помітили, що він їх побачив.

Я вже й не пам’ятаю, коли востаннє розмовляла зі старцями, адже це було абсолютно неприйнятним для дам із вищого світу, навіть якщо заздрісники вважали мене артисткою чи повією.

— Хоч, можливо, так і не виглядає, але тут ви в раю. Він може бути гидким, але рай таким і є. Я знаю, що ви, мабуть, шукаєте пригод, але, пробачте мою нахабність, зазвичай люди не цінують те, що мають.

Я подякувала за пораду й пішла своїм шляхом. Яким же має бути рай, у якому нічого, абсолютно нічого цікавого не відбувається?

Я не шукала щастя, я шукала те, що французи називають la vraie vie — справжнє життя. Це життя з моментами невимовної краси й глибокої депресії, із вірністю та зрадами, зі страхами й моментами спокою. Коли жебрак сказав, що за мною стежать, я уявила себе в ролі, набагато важливішій за ту, яка була мені притаманна: зараз я людина, котра може змінити долю світу, зробити так, щоб Франція виграла війну, поки вдаватиме, що шпигує для німців. Люди вважають, що Бог — математик, але це домисли. Якби й справді так було, він грав би в шахи і випереджав би кожен рух противника та готував стратегію розгрому.

І це була я, Мата Харі, для якої кожен момент світла й кожен момент темряви означав те саме. Я пережила шлюб, втрату можливості піклуватися про дочку (хоч я знала від чужих людей, що вона носила мою фотографію у своєму ланч-боксі), і якоїсь миті я пожалілася на життя й водночас нічого не змінила.

Кидаючи з Астрюком камінці на нормандському березі, я зрозуміла, що завжди була войовницею, котра без смутку зустрічала свої битви, бо вони є частиною життя.

Вісім годин очікування на станції промайнули швидко, і невдовзі я знову була в поїзді, котрий повіз мене до Брайтона. Коли я висадилася на британський берег, мене швидко допитали, імовірно тому, що за мною стежили, або ж через мою подорож самотою, або ж тому, що я та, ким є; а можливо, і тому, що французькі секретні служби побачили мене на вході до німецького посольства й повідомили своїм союзникам. Ніхто не знав про телефонну розмову й мою відданість країні, до якої я прямувала.

Наступні два роки я знову багато подорожувала, перетинаючи невідомі раніше країни, повертаючись до Німеччини, щоб дізнатися, чи можливо повернути мої речі. Щоразу мене суворо допитували британські офіцери, хоча всі, абсолютно всі знали, що я працювала на Францію, зустрічаючись із найцікавішими чоловіками, відвідуючи найвідоміші ресторани і, зрештою, перетинаючись поглядом із моїм єдиним і справжнім коханням — росіянином, заради якого я почувалася готовою на все. Та він осліп через іприт, застосовуваний без розбору на цій війні.

Я їздила до Віттеля, ризикуючи через нього всім; моє життя набуло іншого сенсу. Ночами, коли ми лягали спати, я часто читала уривок із Пісні над піснями.

На моїм ліжку вночі шукала я того, кого серце моє любить. Шукала — не знайшла його. Встану, обійду навколо місто. По вулицях та по майданах шукатиму я того, кого серце моє любить. Шукала — не знайшла я його.

Сторожа мене зустріла, що ходить круг міста. Чи бачили ви того, кого серце моє любить?

Ледве повз них пройшла я і знайшла того, кого любить моє серце. Схопила я його й не пустила[7].

І коли він кривився від болю, я сиділа поруч цілісіньку ніч, піклуючись про його очі й опіки на тілі.

Так було, доки найгостріша шабля не вразила моє серце: я побачила його на лаві свідків. І він говорив, що ніколи не закохався б у жінку, на двадцять років старшу за себе, а єдине, що йому було потрібно від мене, — це догляд за його ранами.

І, як потім я дізналася від метра Клюне, саме цей фатальний пошук пропуску для проїзду до Віттеля викликав підозру в того проклятого Леду. Відтоді, метре Клюне, я не маю що додати до цієї історії. Ви точно знаєте, що сталося і як.

Заради всього, що мені довелося несправедливо вистраждати, усіх принижень, яких я зазнала, публічного наклепу, котрий витерпіла на засіданні Третього військового суду; брехні з обох боків, начебто німці та французи спокійно вбивали одне одного, проте не могли залишити в спокої жінку, чий найбільший гріх — це вільний розум у світі, де люди дедалі більше замикались у собі, — заради того всього, метре Клюне (якщо мені відмовлять щодо мого останнього прохання президентові Республіки), я прошу, будь ласка, збережіть цього листа й передайте моїй дочці Нон, коли вона буде готова зрозуміти, що сталося.

Того разу на пляжі в Нормандії мій імпресаріо доктор Астрюк, якого я бачила лише раз від моменту приїзду до Парижа, розповів, що країною прокотилася хвиля антисемітизму, а тому йому не варто бути в моїй компанії. Він згадував про письменника Оскара Уайльда. Неважко було знайти «Саломею» — п’єсу, про яку він казав, — але ніхто не насмілився пожертвувати жодного сантима на постановку того, що я була готова створити, навіть нічого не маючи, хоч я зналася з впливовими людьми.

Навіщо я про це згадую? Чому наприкінці листа я цікавлюся твором англійського письменника, який закінчив свої дні тут, у Парижі, на похорон якого не прийшов жоден друг, а єдине, у чому його звинувачували, — любов до чоловіка? Дай, Боже, щоб і мені винесли такий вирок, бо за минулі роки я побувала в ліжках багатьох відомих чоловіків та їхніх дружин, які ненаситно шукали задоволень. Звісно, мене ніхто ніколи не звинувачував, оскільки вони свідчили й на моєму боці.

Але знову повертаюся до англійського письменника, проклятого сьогодні у своїй країні й забутого в нашій. Протягом своїх постійних подорожей я прочитала багато його п’єс, а згодом відкрила, що він також писав оповідання для дітей.

Молодий студент хотів запросити свою кохану на бал. Вона сказала, що погодиться, якщо він принесе їй червону троянду. Але там, де мешкав студент, не було червоних троянд, лише жовті чи білі.

Соловей почув цю розмову й захотів допомогти бідному хлопцеві, котрий так сильно засмутився. Спочатку він вирішив гарно заспівати, але одразу ж припустив, що таким чином зробить лише гірше: до відчуття самотності додасться сум.

Повз пролітав метелик і запитав, що сталося.

— Він страждає через кохання. Йому потрібно знайти червону троянду.

— Як це смішно — страждати через кохання, — відповів метелик.

Але соловей надумав допомогти юнакові. Посеред величезного саду ріс кущ, укритий білими трояндами.

— Дай мені червону троянду, будь ласка.

Але трояндовий кущ відповів, що це неможливо й солов’ю треба пошукати інший, чиї троянди колись були червоними, але стали білими.

Соловей дослухався до поради. Він полетів далеко й знайшов старий кущ троянд.

— Мені потрібна червона квітка, — сказав йому.

— Я вже занадто старий, — сказав кущ. — Зима заморозила мої листки, а сонце знебарвило мої пелюстки.

— Лише одну, — благав соловей. — Має ж бути якийсь спосіб!

— Так, є. — Але настільки жахливий, що кущ не хотів говорити.

— Я не боюся. Скажи мені, що потрібно зробити, щоб отримати червону троянду. Лише одну-єдину червону троянду.

— Повертайся сюди вночі, і заспівай мені найгарнішу мелодію, яку знають солов’ї, і водночас притуляйся грудьми до моїх шипів. Кров потрапить до мого соку й забарвить мою троянду.

І соловей зробив це тієї ночі, переконаний, що варто було пожертвувати життям в ім’я Кохання. Щойно на небі з’явився місяць, він притиснув свої груди до шипів і заспівав. Спочатку про хлопця й дівчину, які закохалися. Потім — про те, що кохання варте жертв. І поки місяць піднімався на небі дедалі вище, соловей співав, а найгарніша троянда на кущі поволі забарвлювалася його кров’ю.

— Швидше, — мовив кущ якоїсь миті. — Скоро зійде сонце.

Соловей притиснувся грудьми ще сильніше, і в цю мить шип увійшов до його серця. Але він не припиняв співати, поки не завершив того, що хотів.

Виснажений, відчуваючи близьку смерть, він узяв найгарнішу з усіх червоних троянд і відніс її студентові. Птах сів на підвіконні, поклав квітку й помер.

Студент почув шум, відчинив вікно й побачив найбільшу мрію свого життя. Сходило сонце. Він узяв троянду й кинувся до коханої дівчини.

— Ось те, що ти просила, — сказав він, спітнілий і водночас задоволений.

— Це не зовсім те, що я хотіла, — відповіла дівчина. — Вона занадто велика й затулятиме мою сукню. Крім того, я вже прийняла інше запрошення на сьогоднішній бал.

У відчаї хлопець вийшов, викинув троянду в канаву, де одразу ж проїхав екіпаж і розчавив квітку. А студент повернувся до своїх книжок, які ніколи не просили від нього того, чого він не міг досягти.

Таким самим було й моє життя: я була соловейком, який віддав усе й загинув.

З повагою

Мата Харі

(раніше відома під іменем, яке вибрали батьки, — Марґарета Зелле, потім змушена взяти ім’я чоловіка — мадам Мак-Леод і, нарешті, переконана німцями підписуватися як Н21 в обмін на нещасні двадцять тисяч франків)

Частина 3

Париж, 14 жовтня 1917 року

Шановна Мата Харі,

хоч вам іще невідомо, але Президент Республіки відхилив ваше прохання про помилування. Тож завтра на світанку я прийду до вас, і це буде наша остання зустріч.

Я маю ще одинадцять довгих годин до цієї зустрічі й знаю, що цієї ночі не засну ні на секунду. Тож я пишу цього листа, якого ніколи не прочитає адресат, але який стане кінцевим пунктом слідства. Звісно, з юридичної точки зору він абсолютно некорисний, однак я сподіваюся хоча б відновити вашу репутацію ще за вашого життя.

Я не збираюся виправдовувати мою некомпетентність у захисті, бо насправді був не найгіршим адвокатом, хоч багато разів у своїх листах ви мене в цьому звинувачували. Я тільки хочу оживити в пам’яті «голгофу» останніх місяців і аж ніяк не прагну відпущення гріхів, яких насправді не скоював. Цю «голгофу» пройшов не сам: я намагався всіма можливими способами врятувати жінку, яку одного дня покохав усім серцем, але так і не наважився сказати про це.

Я говорю про «голгофу», яку проходить увесь наш народ: сьогодні в цій країні немає жодної родини, яка не втратила б сина на фронті. І через це ми коїмо несправедливі та жорстокі вчинки, яких я у своїй державі ніколи не міг уявити. Зараз, коли пишу ці рядки, десь за двісті кілометрів звідси знову розпочинаються бої, котрі здаються нескінченними. Найбільший і найкривавіший із них стався через нашу наївність: ми вирішили, що двісті тисяч хоробрих солдатів зможуть завдати поразки понад мільйону німців, які наступали з танками й важкою артилерією в напрямку столиці. Але попри хоробрий опір, який коштував багато крові, смертей і поранень, лінія фронту так і залишилася там, де була 1914 року, коли німці почали військові дії.

Люба Мата Харі, вашою найбільшою помилкою було знайти неправильного чоловіка для правильних справ. Жорж Леду, керівник служби контррозвідки, який зв’язався з вами, щойно ви прибули до Парижа, призначений урядом. Він був одним із відповідальних за справу Дрейфуса — суддівську помилку, за яку нам досі соромно, адже тоді невинного чоловіка засудили до розжалування й заслання. Коли його викрили, він спробував виправдати свої дії, розповідаючи, що його робота «обмежувала не в тому, щоб дізнатися про наступні кроки ворога, а в тому, щоб уникнути підривання морального духу наших друзів». Він прагнув підвищення по службі, але йому відмовили. Він перетворився на ображену людину, яка невідкладно потребувала гучної справи, щоби повернутися до салонів урядовців. А хто найкраще для цього підходить, як не відома в усьому світі актриса, якій заздрять дружини офіцерів і яку ненавидить еліта, котра ще кілька років тому обожнювала її?

Народ не може зосередитися лише на смертях у Верденській битві й битвах на Марні й Соммі — йому треба відволіктися хоч на якусь перемогу. І Леду, знаючи це, почав плести свої ганебні сіті, коли вперше вас побачив. Він описав вашу першу зустріч у своїх нотатках:

Вона увійшла до мого офісу, ніби на сцену, зодягнена у вечірню сукню. Вона намагалася мене вразити. Я не запросив її сісти, але жінка сама відсунула стільця й всілася навпроти мого робочого столу. Після розповіді про зроблену їй німецьким консулом у Гаазі пропозицію вона заявила про своє бажання працювати на Францію. А також посміялася з моїх агентів, які стежили за нею:

— Чи можливо, щоби ваші друзі, які тут недалеко, залишили мене на певний час? Щоразу, коли я виходжу з готелю, вони заходять до моєї кімнати й перевертають усе догори дриґом. Я не можу піти в кафе, бо сусідній столик завжди зайнятий, а це відлякує людей, дружбу з якими я будувала роками. Тепер вони не хочуть з’являтися поруч зі мною.

Я поцікавився, яким чином вона б хотіла послужити батьківщині. Вона нахабно відповіла:

— Ви самі знаєте. Для німців я агент Н21. Можливо, французи мають кращий смак у виборі імен для тих, хто таємно служить батьківщині.

Я відповів так, щоби фраза мала подвійний смисл:

— Ми всі знаємо, що у вас репутація жінки, у всьому дуже дорогої. Тож скільки це коштуватиме?

— Усе або нічого, — була відповідь.

Щойно вона вийшла, я попросив секретарку надіслати мені досьє Мата Харі. Прочитавши весь зібраний матеріал (а це коштувало нам багатьох годин роботи), я не зміг знайти нічого, що компрометувало б її. На перший погляд ця жінка була досвідченішою за моїх агентів і дуже добре приховувала свою прикру діяльність.

Навіть якби ви й були винною, вони нічого не змогли б знайти для вашого звинувачення. Агенти щодня надавали звіти. Коли ви поїхали до Віттеля зі своїм коханим росіянином, осліплим через іприт під час однієї з німецьких атак, кількість «доповідей» межувала з безглуздям.

Зазвичай люди в готелі бачили її в компанії інваліда війни, схоже, на двадцять років молодшого за неї. З його запальності й манери ходити ми зробили очевидний висновок, що він приймає наркотики, можливо, морфій чи кокаїн.

Вона розповіла одному з гостей, що була в королівському домі Голландії. Іншому гостеві — що мала замок у Нейї-сюр-Сен. Одного разу, коли ми спустилися на вечерю й поверталися на роботу, вона співала в центральному залі для групи молоді. Ми майже впевнені, що вона переслідувала єдину мету — розбестити тих невинних дівчат і хлопців, які в ту мить знали, що споглядали ту, яку вважали «великою зіркою паризьких сцен».

Коли її коханець знову відбув на фронт, вона залишилася у Віттелі ще на два тижні й провела їх у самотніх прогулянках, обідах і вечерях. Ми не змогли зафіксувати жодного контакту з ворогом, але хто перебував би біля лікувального водного джерела на самоті, не маючи прихованих мотивів? Оскільки ми спостерігали за нею двадцять чотири години на добу, вона мусила знайти якийсь спосіб глузувати з нашого нагляду.

Отож, моя люба Мата Харі, вам було завдано найпідлішого удару. За вами стежили й німці, але вони робили це тактовніше й ефективніше. Після вашого візиту до інспектора Леду вони дійшли висновку, що ви вирішили бути подвійним агентом. Тож поки ви гуляли Віттелем, у Берліні допитували консула Крамера, який завербував вас у Гаазі. Німецьке керівництво хотіло знати про витрати у двадцять тисяч франків на людину, яка за своїми характеристиками була абсолютною протилежністю до тих, хто зазвичай був шпигуном, — тихих і практично невидимих людей. Чому він покликав когось настільки відомого для допомоги Німеччині в її зусиллях виграти цю війну? Чи він узгоджував свої дії з французами? Як це можливо, щоб за стільки часу агент Н21 не знайшла ЖОДНОЇ інформації? Час від часу її перехоплював якийсь агент (зазвичай у громадському транспорті) і питав, що вона дізналася. Однак вона зазвичай спокусливо всміхалася й казала, що поки не вдалося ще нічого.

Проте в Мадриді їм вдалося перехопити листа, надісланого вами керівникові служби контррозвідки — клятому Леду. Ви розповідали в деталях про зустріч із високопоставленим німецьким офіцером, який таки зміг пройти не поміченим нашим наглядом і наблизитися до вас.

Він випитував, чого я досягла, чи надсилала будь-яке написане невидимою фарбою повідомлення й чи воно часом не загубилася в дорозі. Я відповіла, що ні. Він запитав мене про якогось чоловіка, а я сказала, що спала з Альфредом Кіпертом.

У нападі люті він закричав, що його не цікавить, з ким я спала, і що він не збирається заповнювати аркуш за аркушем іменами англійців, французів, німців, голландців і росіян. Я проігнорувала його агресію, тож він заспокоївся й запропонував мені цигарку. Я спокусливо погойдувала ногою. Він вирішив, що перед ним сидить жінка з мозком розміром із горошину, тож змінив тему розмови: «Вибачте мені грубість, просто почуваюся дуже втомленим. Я мушу завжди бути сконцентрованим, оскільки повинен організовувати прибуття військових припасів, які Німеччина разом із Туреччиною направляє на марокканське узбережжя». Окрім того, я отримала п’ять тисяч франків, заборгованих Крамером. Він сказав, що загалом не мав права цього робити без дозволу німецького консульства в Гаазі взяти цю відповідальність на себе. Розмову закінчив словами: «Ми завжди сплачуємо свої борги».

Підозри німців остаточно підтвердилися. Ми не знаємо, що сталося з консулом Крамером, але Мата Харі точно була подвійним агентом, який до цього часу не надав жодної пристойної інформації. Для перехоплень радіопередач ми облаштували спостережний пункт на Ейфелевій вежі, але більшість інформації, якою вони обмінювалися, зашифровували, тож прочитати її було неможливо. Леду читав ваші звіти, але нічому не вірив. Я так ніколи й не дізнався, чи він направив когось на марокканське узбережжя для перевірки даних щодо прибуття військових припасів. Однак несподівано з Мадрида до Берліна надіслали телеграму, написану кодом, який — німцям про це було відомо — французи розшифрували. Вона й стала основним доказом обвинувачення, хоча в ній не було нічого, окрім вашого «військового імені».

АГЕНТ Н21 БУВ ПОІНФОРМОВАНИЙ ПРО ПРИБУТТЯ ПІДВОДНОГО ЧОВНА ДО МАРОККАНСЬКОГО УЗБЕРЕЖЖЯ Й МАЄ ДОПОМОГТИ З ТРАНСПОРТУВАННЯМ ВІЙСЬКОВИХ ПРИПАСІВ ДО МАРНИ. ВОНА ЇДЕ ДО ПАРИЖА, КУДИ ПРИБУДЕ ЗАВТРА.

Леду тепер мав усі потрібні докази для вашого звинувачення. Та все ж таки він був не настільки самовпевненим, аби вірити, що цією простою телеграмою переконає військовий суд у вашій провині. Тим більше що люди ще пам’ятали справу Дрейфуса: невинного засудили через один-єдиний лист без підпису й без дати. Тож необхідно було розставити інші пастки.

Що зробило мій захист практично даремним? Мало того, що і в суддів, і у свідків, і в обвинувачів уже сформувалося певне бачення ситуації, так іще й ви не дуже допомогли захисту. Я не можу вас звинувачувати, але ця схильність до брехні, яку ви демонстрували з моменту прибуття до Парижа, викликала недовіру до всіх ваших слів, сказаних суддям. Прокуратура знайшла дані, які доводили, що ви народилися не в Голландській Ост-Індії, але вчилися в індонезійських священиків, а також що ви були самотньою й підробили паспорт, аби здаватися молодшою. У мирні часи все це не мало б ваги, але військовий суд уже чув донесений вітром гуркіт бомб.

Тож щоразу, коли я наводив якісь аргументи на кшталт «вона розшукала Леду одразу, щойно прибула до Парижа», він заперечував, доводячи, що вашою єдиною метою було отримати якомога більше грошей, спокусити його своїм шармом і зробити маріонеткою в руках німців. Це свідчить про його непростиму зарозумілість, адже непомірно товстий, низький на зріст інспектор вважав, що заслуговує на це. На підкріплення своєї позиції він згадував атаку дирижаблів-цепелінів якраз перед вашим прибуттям, хоча насправді це було абсолютним провалом, оскільки ворог не захопив жодного стратегічного пункту. Але для Леду це було доказом, який не можна ігнорувати.

Ви завжди були гарною, знаною у світі. У салонах, де ви з’являлися, вам завжди заздрили, хоч ніколи не поважали. Наскільки я знаю, брехуни — це люди, які шукають популярності й визнання. Навіть віч-на-віч із правдою їм вдається втекти від неї, холодно повторюючи сказане раніше або звинувачуючи обвинувача в тому, що він вдається до брехні. Я розумію, що ви намагалися вигадувати фантастичні історії про себе або через невпевненість, або через відчутне бажання бути коханою за будь-яку ціну. Я розумію, що треба мати фантазію, аби маніпулювати багатьма чоловіками, досвідченими в маніпулюванні іншими. Це непростимо, але правда. Але саме це привело вас туди, де ви зараз.

Я знав, що ви любили розказувати про сексуальні стосунки з «принцом В.», сином кайзера. Я маю певні зв’язки в Німеччині, і всі синхронно підтверджували, що до палацу, у якому він жив під час війни, ви не наближалися навіть на сто кілометрів. Ви вихвалялися знайомствами з багатьма з Вищого комісаріату Німеччини, і говорили це вголос, аби чули всі. Моя люба Мата Харі, яка шпигунка при здоровому глузді розказувала б такі нісенітниці ворогові? Але бажання привернути увагу тоді, коли ваша слава занепадала, тільки ускладнило ситуацію.

Проте, коли ви перебували на лаві підсудних, брехали саме вони. Однак я захищав людину, до якої вже не було жодної довіри. Перелік звинувачень, зазначений прокурором, від самого початку був абсолютною нісенітницею. Він змішав правду, яку ви самі розповіли, і брехню, котру вони вирішили додати. Матеріал, який мені надіслали, коли ви нарешті зрозуміли, що перебуваєте в складній ситуації й потребуєте моєї допомоги, мене вжахнув.

Ось деякі звинувачення.

1. Зелле Мак-Леод належить до німецької розвідувальної служби, де відома під кодом Н21 (факт).

2. Від початку бойових дій вона двічі перебувала у Франції, без сумніву, під керівництвом своїх наставників, щоб здобути секретну інформацію для ворога. «Люди Леду стежили за вами двадцять чотири години на добу, тож як би ви зуміли це зробити?»

3. Під час другої подорожі вона запропонувала свої послуги французькій розвідувальній службі. На той момент, як стало відомо потім, вона вже передавала всю інформацію німецьким шпигунам. «У цьому твердженні одразу дві помилки: ви призначили зустріч, зателефонувавши з Гааги; ця зустріч із Леду відбулася одразу після першого приїзду, тож це зовсім не доводить того, що всі секрети «повідомлялися» німецькій розвідувальній службі, як це було представлено».

4. Вона повернулася до Німеччини під приводом отримання речей, які там залишила. Але приїхала звідти знову ні з чим і була затримана британською розвідувальною службою за звинуваченням у шпигунстві. Жінка вимагала зв’язатися з доктором Леду, однак він відмовився засвідчувати її особу. Не було жодного аргументу чи доказу для арешту. Тож її вислали до Іспанії, де наші люди бачили, як вона прямувала до німецького консульства (факт).

5. Під приводом наявності конфіденційної інформації вона відразу ж з’явилася до французького консульства в Мадриді й повідомила, що має новини про прибуття військових припасів, які на той момент виготовляли для ворожих сил турків і німців у Марокко. Оскільки ми вже знали, що вона подвійний агент, то вирішили не ризикувати й нікого туди не відправляти. Адже все вказувало на пастку… (???)

І так далі: ціла купа маячні, яку навіть не варто згадувати, із кульмінацією в телеграмі, надісланій відкритим каналом (або розшифрованим кодом). Усе це робили так, аби назавжди знищити ту, яка виявилася «найгіршим вибором шпигуна для нашої справи», як потім зізнався допитувачам Крамер. Леду навіть стверджував, що ім’я Н21 було для вас вигадано, а насправді вашим військовим ім’ям було Н44 і ви тренувалися в Антверпені (Голландія), у відомій школі шпигунів фройляйн доктор Шрагмюллер.

На війні найпершою жертвою є людська гідність. Ваш арешт, як я вже говорив, був потрібен для того, щоби показати міць французьких військових і відвернути увагу від тисяч молодих людей, похованих на полях боїв. У мирні часи ніхто не сприйняв би таку маячню як докази. Під час війни суддям вистачило цього для вашого арешту наступного ж дня.

Сестра Поліна, яка була містком між нами, намагалася розповідати мені все, що відбувалося у в’язниці. Одного разу вона розповіла, трохи засоромлена, що ви попросили подивитися повний альбом із вирізками про себе.

«Це я попросив. Не засуджуйте її за спробу шокувати звичайну черницю».

Хто я, щоб вас засуджувати? Але відтоді я також вирішив укласти подібний альбом про вас, хоча ніколи не робив нічого такого для інших клієнтів. Оскільки ваша справа цікавить усю Францію, то новин про страшну шпигунку, засуджену до смерті, просто безліч. Однак, на відміну від справи Дрейфуса, не було жодної петиції чи багатолюдної маніфестації на захист вашого життя.

Альбом лежить поруч зі мною, розгорнутий на сторінці з детальною газетною статтею про події наступного дня після винесення вироку. У ній я знайшов лише одну помилку — щодо вашої національності.

Ігноруючи той факт, що її справу вже розглядав Третій військовий суд, або вдаючи, що її це не цікавить, оскільки вважає себе вищою за добро і зло, російська шпигунка Мата Харі, яка завжди була обізнана з кроками французької розвідувальної служби, вирушила до Міністерства закордонних справ за дозволом поїхати на фронт для зустрічі з коханцем, який дістав тяжке поранення очей, але все одно мусив воювати. Своїм місцем призначення вона назвала місто Верден. Таким чином жінка маскувалася, намагаючись продемонструвати, що їй абсолютно нічого не відомо про ситуацію на Східному фронті. Їй повідомили, що потрібні документи ще не готові, але цим питанням займається сам міністр.

Наказ про арешт видали одразу після слухання, закритого для журналістів. Подробиці цього процесу повідомлять публіці тільки по завершенні судового розгляду.

Військовий міністр уже видав і надіслав ордер на арешт — на три дні раніше за військового коменданта Парижа (повідомлення 3455 — SCR 10), однак необхідно було зачекати на формулювання звинувачення, а вже тоді арештовувати.

Група з п’яти осіб на чолі і прокурором Третього військового суду одразу ж попрямувала до кімнати № 131 у готелі «Єлисейський палац», де вони побачили підозрювану в шовковому вбранні за питтям ранкової кави. Коли її запитали, чому вона це робила, жінка відповіла, що мусила рано-вранці піти до Міністерства закордонних справ, тож на той момент була дуже голодною.

Підозрювану попросили вдягтися, а тим часом обшукали апартаменти й знайшли безліч матеріалів, переважно одяг і жіночі прикраси. Там же знайшли дозвіл на подорож до Віттеля й дозвіл на роботу за винагороду на французькій території від 13 грудня 1915 року.

Заявивши, що все це виглядає як непорозуміння, вона наполягла, щоби склали детальний перелік усього винесеного з кімнати; таким чином потім вона матиме змогу звернутися до суду, якщо до ночі речі не повернуться на свої місця в ідеальному стані.

Тільки наша газета мала доступ до всього, що відбувалося під час її зустрічі з прокурором Третього військового суду доктором Бушардоном, завдяки нашому секретному джерелу, яке зазвичай надавало нам інформацію про долю людей, котрі проникли до нас, але яких згодом розсекретили. Згідно з даними цього джерела, яке надало повний запис цієї розмови, доктор Бушардон подав їй звинувачення, котрі важким тягарем нависли над нею, і попросив їх прочитати. Коли вона дочитала, він поцікавився, чи хотіла б вона мати адвоката. Вона категорично відмовилася, відповівши лише:

— Але я невинна! Хтось просто грається зі мною! Я працюю на французьку розвідку, коли мене про це просять, хай і не часто.

Доктор Бушардон попросив її поставити підпис у документі, який пізніше передало нам наше джерело, і вона радо це зробила. Жінка була впевнена, що вже того самого вечора повернеться до свого комфортного готельного номера й одразу ж зв’яжеться зі своїм «величезним» колом друзів, які прояснять ці абсурдні звинувачення.

Щойно шпигунка підписала необхідний документ, її відвезли до в’язниці Сен-Лазар. Дорогою вона постійно повторювала, зриваючись на істерику: «Я невинна! Я невинна!» Ми ж у цей час проводили ексклюзивне інтерв’ю з прокурором.

— Без сумніву, вона гарна жінка, як усі й говорять, — сказав він. — Але її провина — це відсутність делікатності, повна відсутність співчуття, маніпулювання й руйнування життя чоловіків. Принаймні одного з них вона довела до самогубства. Людина, яка сиділа переді мною, була шпигункою і душею, і тілом.

Звідти ми вирушили до в’язниці Сен-Лазар, де вже зібралися журналісти й розмовляли з директором в’язниці. Здавалося, він поділяв думку Бушардона (до речі, і нашу також), що краса Мата Харі з плином часу зів’яла.

— Вона гарна лише на фото, — говорив він. — Те розпусне життя, яке вона вела впродовж тривалого часу, зробило з неї жінку з великими чорними колами під очима, сивіючим волоссям і досить дивною поведінкою. Вона вперто повторювала лише два слова: «Я невинна!» — постійно зривалася на крик, як зазвичай поводяться жінки в ті особливі періоди, коли їм важко себе контролювати. Тож я здивований поганим смаком деяких своїх друзів, які мали з нею ближчі стосунки.

Це підтвердив і в’язничний лікар, доктор Жюль Соке, провівши медичний огляд, який показав, що вона не хвора й не має лихоманки, її язик не містить ознак шлункових проблем, прослуховування легень і серця не виявило жодних підозрілих симптомів.

Тож її відвели до однієї з камер в’язниці Сен-Лазар, попросивши сестер-черниць принести жінці гігієнічних прокладок, оскільки в неї почалася менструація.

І тільки тоді, після багатьох допитів, проведених тими, кого ми називаємо «паризьким Торквемадою», ви зв’язалися зі мною і я вирушив до Сен-Лазар. Але запізно: вас уже скомпрометували показами свідків в очах того, кого зрадила власна дружина, про що знала половина Парижа. Такий чоловік, моя люба Мата Харі, як хижак із налитими кров’ю очима, котрий шукає помсти, але аж ніяк не справедливості.

Коли перед візитом я прочитав ваші свідчення, то побачив, що ви більше хотіли показати свою важливість, а не захистити себе й довести свою невинуватість. Ви говорили про своїх могутніх друзів, міжнародний успіх і заповнені театральні зали, тоді як мали б робити цілком протилежне: показувати, що ви жертва, цап-відбувайло для капітана Леду, який просто використав вас у своїх внутрішніх суперечках із колегами щодо того, хто має взяти на себе генеральне керівництво службою контррозвідки.

Сестра Поліна розповідала, що коли ви поверталися до камери, то без упину плакали й проводили ночі зі світлом, боячись щурів, які спустошували цю жахливу в’язницю, котру нині використовують здебільшого для ламання духу тих, кого вважають сильними, наприклад вас. Ви скаржилися, що внаслідок шоку від усього врешті збожеволієте й не дочекаєтеся судового розгляду. Багато разів просили помістити вас до лікарні. Оскільки вас тримали в одиночній камері, то ви ні з ким не говорили, а в лікарні мали хоча б можливість поспілкуватися з кимось.

Водночас обвинувачі поволі втрачали надію знайти щось підозріле у ваших речах. Єдиною знахідкою була шкіряна сумочка з різноманітними візитівками.

Бушардон спробував допитати поважних кавалерів, які роками випрошували вашої уваги, одного за одним, і всі вони заперечували будь-який близький зв’язок із вами.

Аргументи прокурора доктора Марне межували з повною маячнею. Якось, коли вже зовсім не мав що сказати, він навів такий доказ:

— Зелле — це той страшний тип жінок, яких ми бачимо в наш час. Та легкість, із якою вона розмовляє різними мовами (особливо французькою), її численні зв’язки в різних сферах, її манера спритно проникати в різні соціальні кола, її елегантність і видатний розум, її аморальність — усе це робить її потенційною підозрюваною.

Цікаво, що навіть інспектор Леду закінчив свої письмові свідчення словами на вашу користь, адже він не мав абсолютно нічого, що міг показати «паризькому Торквемаді». Тож він написав таке:

— Очевидно, що вона перебувала на службі в наших ворогів, але маю визнати, що це треба довести, а наразі я не маю нічого, щоб підкріпити це твердження. Якщо ви хочете отримати необхідні докази для допиту, краще звернутися до воєнного міністерства, де, власне, і зберігаються ці документи. На моє переконання, якщо людина сьогодні здатна подорожувати й контактувати при цьому з багатьма офіцерами, то цього вже достатньо, навіть якщо ми не знайшли жодних письмових підтверджень чи доказів, які приймають у військових трибуналах.

Я настільки втомився, що всі думки сплуталися в голові. Думаю, що напишу цього листа й віддам його вам, а потім ми разом матимемо змогу озирнутися назад, на свої зарубцьовані рани, і, можливо, навіть стерти їх із пам’яті.

Але насправді я пишу для себе, пишу, щоб переконати себе, що зробив усе можливе й неможливе. Спочатку я намагався витягти вас із Сен- Лазар, потім — урятувати ваше життя і врешті — написати книгу про те, як несправедливо з вами повелися. Ви стали жертвою лише через те, що були жінкою, що були вільною. Вашим величезним гріхом вважали те, що ви публічно роздягалися, а вашим найнебезпечнішим гріхом були стосунки з чоловіками, чию репутацію слід було зберегти за будь-яку ціну. А це (збереження репутації) можливо тільки тоді, коли ви назавжди зникнете з Франції або взагалі зі світу. Немає сенсу з усіма емоціями описувати зараз листи, які я написав Бушардону, спроби зустрітися з голландським консулом і перелік помилок Леду. Коли виникла загроза припинення слідства через відсутність доказів, він повідомив військовому комендантові Парижа, що має різноманітні німецькі телеграми (двадцять один документ), які повністю вас компрометують. І що ж було в тих телеграмах? Правда. Там описано, що ви шукали Леду після приїзду до Парижа, указана оплата за вашу роботу, те, як ви вимагали більше грошей, що мали коханців у вищих колах суспільства. Але там не було НІЧОГО, абсолютно нічого, що доводило б, що ви повідомляли конфіденційну інформацію про нашу роботу чи пересування наших військ.

На жаль, я не зміг бути присутнім під час усіх ваших розмов із Бушардоном, адже видали цей злочинний «закон про національну безпеку». Тепер на багато засідань адвокатів захисту просто не допускають — юридична помилка, яку завжди виправдовують «заради Батьківщини». Але я маю високопоставлених друзів і знаю, що ви сперечалися з капітаном Леду, стверджуючи, що повірили його щирості, коли він пропонував гроші за роботу подвійного агента й шпигунство на користь Франції. Тоді німці прекрасно знали, що з вами відбувається, і розуміли, що все, що вони можуть зробити, — це скомпрометувати вас іще більше. Але, на відміну від подій у нашій країні, вони вже забули про агента Н21 і сконцентрувалися на тому, що насправді могло зупинити наступ союзників: на солдатах, іприті та поросі.

Я знаю репутацію в’язниці, у якій востаннє відвідаю вас цього світанку. Колишній лепрозорій, а потім притулок, перетворений на місце утримання під вартою й виконання вироків упродовж Французької революції. У цих камерах зовсім немає гігієнічних умов, приміщення не провітрюються, і в смердючому повітрі, котре практично не циркулює в замкненому просторі, поширюються хвороби. Цю в’язницю населяють в основному повії та люди, яких вирішили заховати від світу, користуючись потрібними зв’язками, власні сім’ї. Також її застосовують для медичних досліджень ті, хто вивчає людську поведінку, хоч один із них уже давно розповів, що «ця молодь є об’єктом значного інтересу для медиків і моралістів. Ці маленькі беззахисні істоти, яких через суперечки спадкоємців відправляють сюди у віці семи-восьми років, «щоб навернути на розум», проводять дитинство в оточенні корупції, проституції та хвороб, а коли настає час виходити в суспільство у вісімнадцять-двадцять років, уже не мають жодного бажання жити й повертатися додому».

Наразі одна з ваших сусідок по камері — жінка, яку ми називаємо борцем за жіночі права. І, що найгірше, її називають пацифісткою, антипатріоткою, пораженкою. Звинувачення проти Елен Бріон — ув’язненої, про яку я пишу, — дуже схожі на звинувачення проти вас: отримання грошей із Німеччини, листування із солдатами та виробниками зброї, очолення профспілок, підбурювання робітників і публікація підпільних журналів, де стверджено, що жінки мають рівні з чоловіками права.

Швидше за все, доля Елен буде такою самою, як ваша, хоч і маю певні сумніви, оскільки вона француженка, має впливових друзів-журналістів і ніколи не використовувала ту прокляту всіма моралістами зброю, яка зробила вас першою в черзі до пекла Данте, — спокусу. Мадам Бріон вдягається, як чоловік, і пишається цим. Окрім того, її визнала зрадницею Перша військова рада, котра має репутацію справедливішого суду, ніж суд на чолі з Бушардоном.

Я незчувся, як заснув. Коли прокинувся, одразу подивився на годинник: до нашої останньої зустрічі в цій проклятій в’язниці залишається тільки три години. Неможливо висловити все, що сталося відтоді, як ви найняли мене фактично проти своєї волі. Я думав, що невинуватості достатньо, аби звільнити вас із лап нашої хваленої юридичної системи, котра, однак, нині, під час війни, стала помилкою Справедливості.

Я підійшов до вікна. Місто спало, лише групи солдатів, які прибули з усієї Франції, співаючи, проходили вулицями в напрямку вокзалу Аустерліц, не знаючи своєї долі. Чутки нікому не дають відпочинку. Сьогодні вранці говорили, що ми відкинули німців за Верден; уже вдень якась панікерська газета написала, що турецькі батальйони висадилися в Бельгії й прямують до Страсбурга, де буде вирішальна битва. Тож ми переходимо від ейфорії до відчаю сто разів на день.

Неможливо розповісти про все, що відбулося за цей час, від 13 лютого, коли вас заарештували, до сьогодні, коли ви постанете перед взводом стрільців. Нехай історія віддасть належне мені й моїй праці. Можливо, одного дня вона відновить справедливість і щодо вас, хоча насправді я маю дуже великі сумніви щодо цього. Адже вас не тільки несправедливо звинуватили в шпигунстві; ви та, хто насмілився кинути виклик усталеним нормам. Такого не пробачають.

Проте вистачить і сторінки, щоб усе підсумувати: вони намагалися відстежити походження ваших грошей, але дуже швидко поставили на цій інформації штамп «секретно», адже дійшли висновку, що таким чином скомпрометують багатьох високопоставлених чоловіків. Ваші колишні коханці, усі без винятку, сказали, що не знають вас. Навіть той росіянин, якого ви кохали й до якого були готові поїхати до Віттеля, незважаючи на можливі підозри й ризики, з’явився в суді із зав’язаним оком і прочитав французькою свої свідчення. Цей лист він прочитав із єдиною метою — привселюдно вас принизити. Магазини, у яких ви робили покупки, одразу підпали під підозру, а деякі газети навіть намагалися публікувати інформацію про не сплачені вами борги, попри ваші постійні запевнення, що ваші «друзі» просто розкаювалися, що зробили подарунок, і різко зникали, нічого не заплативши.

Судді мали вислуховувати фрази Бушардона на кшталт: «У цій війні чоловіків і жінок усіх чоловіків, хай якими б досвідченими вони були в хитрощах, завжди легко обводять круг пальця». Видавав він й інші перли, наприклад: «У цій війні простий зв’язок із мешканцем країни-ворога вже стає підозрілим і вартим осуду». Я писав до голландського консульства з проханням надіслати якийсь одяг із залишеного в Гаазі, щоб ви могли постати перед судом у пристойному вигляді. Однак, на мій подив, незважаючи на часті публікації в газетах вашої батьківщини, уряду Голландії повідомили про судовий розгляд лише того дня, коли він розпочався. В усякому разі, вони ніяк не допомогли мені — боялися, що це зашкодить статусу «нейтральної» країни.

Побачивши, як ви заходите до зали суду 24 липня, я зрозумів, що битва програна й залишається тільки гідний відхід. Ви увійшли з неукладеним волоссям й у збляклому одязі, однак крокували твердо, з високо піднятою головою, не приймаючи привселюдне приниження, котре вони підготували для вас. Ви зрозуміли, що битва добігла кінця й вам залишилося тільки гідно піти. Кілька днів тому маршал Петен відправив на розстріл безліч солдатів за обвинуваченням у зраді, бо вони відмовилися йти в атаку проти німецьких кулеметів. Французи постали перед суддями за спробу кинути виклик смерті…

Досить. Немає сенсу й далі розмірковувати над тим, що точно переслідуватиме мене все життя. Я оплакуватиму вашу смерть, я ховатиму свій сором за помилки, яких припустився в незрозумілих моментах, або за думки, що справедливість під час війни і миру однакова. Я нестиму цей хрест, але, щоби вилікувати рану, потрібно припинити чесати заражене місце.

Проте ваші обвинувачі нестимуть іще важчий хрест. Хоча сьогодні вони сміялися й вітали одне одного, настане час, коли цей фарс викриють. І навіть якщо цього не станеться, вони знають самі, що засудили невинну людину, бо потрібно відволікти народ, — так само наша революція, перш ніж принести Свободу, Рівність і Братерство, мусила встановити гільйотину на площі й розважити кров’ю тих, у кого не було хліба. Вони прив’язали одну проблему до іншої, гадаючи, що нарешті знайшли рішення, але насправді створили важкий ланцюг із міцної сталі, що стане їхнім тягарем на все життя.

Є один грецький міф, який завжди мене зачаровував, і він, гадаю, дуже добре описує цю історію. Жила собі гарна дівчина, якою всі захоплювалися і яку водночас побоювалися, бо вона здавалася занадто незалежною. Її звали Психеєю.

Батько Психеї впав у розпач, що його донька залишиться старою дівою, тож пішов за порадою до бога Аполлона, який згодився розв’язати цю проблему: Психея мусила вдягнути жалобний одяг і піднятися на самоті на вершину гори. На світанку з нею мала одружитися змія. Цікаво, що на своїй найвідомішій світлині ви зображені якраз зі змією на голові.

Але повернімося до міфу: батько виконав наказ Аполлона — відправив доньку на вершину гори. Там, сповнена жаху й змерзла, вона заснула, впевнена, що її смерть близько.

Проте наступного ранку вона прокинулась у гарному палаці, ставши королевою. Щоночі вона зустрічалася зі своїм чоловіком, однак він зажадав від неї виконання однієї вимоги — повністю довіряти йому й ніколи не дивитися на його обличчя.

Провівши з цим чоловіком на ім’я Ерос кілька місяців, вона закохалася. Вона обожнювала розмовляти з ним і кохатися, чоловік поводився з нею так, як вона заслуговувала. Водночас її не полишав страх, що вона одружена з жахливою змією.

Одного дня вона більше не могла стримувати цікавість і, дочекавшись, поки чоловік засне, обережно підняла простирадло й при світлі свічки побачила обличчя неземної краси. Однак світло розбудило його. Зрозумівши, що дружина не зуміла виконати єдиного прохання, Ерос зник.

Щоразу, згадуючи цей міф, я питаю себе: «А чи зможемо ми колись побачити справжнє обличчя кохання?» Я розумію, що греки хотіли сказати цим міфом: кохання — це віра в іншу людину, чиє обличчя має залишатися таємничим. Кожен момент нам треба проживати почуттями й емоціями, бо, коли намагаємося розшифрувати й зрозуміти їх, магія зникає. Ми йдемо звивистими осяйними шляхами, піднімаємося на найвищі вершини й спускаємося глибоко в море, але довіряємо тій руці, котра нас веде. Якщо не злякаємося, то завжди прокидатимемося в палаці, та коли боятимемося зробити потрібні для кохання кроки, а лише бажатимемо все дізнатися, у результаті залишимося ні з чим.

Я думаю, моя кохана Мата Харі, що саме це й було вашою помилкою. Після багатьох років на крижаній скелі ви повністю зневірилися в коханні й вирішили поставити його собі на службу. Кохання не підкоряється нікому й зраджує тих, хто намагається розгадати його загадку.

Сьогодні ви ув’язнена французьким народом і, щойно зійде сонце, станете вільною. Вашим обвинувачам доведеться докладати щоразу більших зусиль, аби виправдати вашу смерть, і зрештою все повернеться до них. Греки мають гарне слово, сповнене суперечливих значень, — метаноя. Інколи воно означає жаль, каяття, визнання гріхів, обіцянку не повторювати колишніх помилок.

Інколи ж воно означає йти в невідоме, зустрічатися з ним віч-на-віч, не маючи ні спогадів, ні пам’яті, не розуміючи, яким буде наступний крок. На нас тисне наше життя, наше минуле, закони, які ми вважаємо справедливими або ж помилковими, і раптом усе змінюється. Ми безстрашно йдемо вулицями й вітаємося із сусідами, які лише за мить ними вже не є, вони встановили паркани й дроти так, щоб ми більше не бачили речі, як раніше. Так буде зі мною, з німцями, але особливо з тими, хто вирішив, що легше відправити на смерть невинну людину, ніж визнавати власні помилки.

Дуже шкода, що сьогоднішні події такі самі, як і вчора, те саме відбуватиметься й завтра. Так буде до кінця днів або ж того часу, коли люди нарешті зрозуміють, що вони — не тільки те, що думають, а й те, що відчувають. Тіло легко втомлюється, однак дух завжди вільний, і він допоможе одного дня розірвати це замкнене коло однакових помилок у кожному поколінні. Хай думки завжди залишаються тими самими, та існує дещо сильніше за них… І це називається коханням.

Саме тому, коли ми по-справжньому кохаємо, то краще пізнаємо не тільки інших, а й себе. Нам уже не потрібні слова, документи, протоколи, свідчення, звинувачення й захист. Нам потрібно лише те, про що говорив Еклезіаст:

На місці справедливості була безбожність, на місці праведності була ще більша безбожність. Але Господь судитиме всіх, праведних і грішних, Господь судитиме обох, бо є свій термін будь-якої справи і події.

Нехай так і буде! Іди з Богом, моя кохана!

Епілог

Дев’ятнадцятого жовтня, за чотири дні після страти Мата Харі, її головного обвинувача — інспектора Леду — звинуватили в шпигунстві на користь Німеччини й заарештували. Хоч він і доводив свою невинуватість, його наполегливо допитували про послуги французькій контррозвідці. Урядова цензура, запроваджена під час конфлікту, завадила цьому факту потрапити до газет. На свій захист Леду казав, що інформацію навмисне поширили вороги:

— Це не моя провина, що моя робота вплутала мене в інтриги, коли німці збирали необхідні для вторгнення дані.

1919 року, за рік після закінчення війни, Леду звільнили, але репутація подвійного агента супроводжувала його до смерті.

Мата Харі поховали в неглибокій могилі, яку так ніколи й не знайшли. За звичаями того часу, її голову відрізали й передали представникам уряду. Вона була в анатомічному музеї на вулиці Сент-Пер у Парижі багато років, аж до дня свого зникнення. Однак ніхто точно не знає, коли саме це сталося. Наглядачі музею помітили зникнення лише 2000 року, проте голову Мата Харі, напевно, вкрадено набагато раніше.

1947 року прокурор Андре Марне, котрого на той момент публічно викрили як одного з юристів, що обґрунтував процес виселення «квапливо натуралізованих»[8] у 1940 році, і який ніс велику відповідальність за смертельний вирок тій, яку назвав «Саломеєю сучасності, чиєю єдиною метою було принести німцям голови наших солдатів», розповів по секрету журналістові й письменникові Полю Гімару, що весь процес засновувався на припущеннях та екстраполяції. Підсумував він усе фразою:

«Між нами, тих доказів, які ми мали, було недостатньо навіть для того, щоби покарати кота».

Примітки автора

Хоча всі факти, викладені в цій книжці, загальновідомі, мені знадобилося створити деякі діалоги, об’єднати деякі місця дії, змінити порядок певних подій і видалити все, що здалося невідповідним сюжету. Ця книжка жодним чином не має на меті стати біографією Марґарети Зелле.

Тому, хто хоче дізнатися більше про Мата Харі, я пропоную чудові книжки Pat Shipman Femme fatal: Love, Lies, and the Unknown Life of Mata Hari (Harper Collins, 2007); Philip Collas, Mata Hari, Sa veritable histoire (Plon: Paris 2003). Коллас — це правнук доктор П’єра Бушардона, одного з героїв книжки, тож він мав доступ до неопублікованих матеріалів. Frédéric Guelton, «Le dossier Mata Hari», Revue historique des armées, n. 247 (2007); Russell Warren Howe, Mournful fate of Mata Hari, the spy who wasn’t guilty, Smithsonian Institution, ref. 4224553 — також серед багатьох інших статей, які я прочитав для підготовки книжки.

Також ви можете почитати досьє Мата Харі, зібране британською службою розвідки, що було опубліковане в 1999 році (його можна знайти на моєму сайті в повному обсязі або купити в Національному архіві Великої Британії, номер kv-2-1).

Я хотів би подякувати своєму адвокатові доктору Шелбі дю Паск’є і його колегам за роз’яснення важливих деталей щодо судового процесу; Анні фон Планта — моєму швейцарсько-німецькому видавцю — за сувору історичну експертизу, хоча треба брати до уваги, що головна героїня любила прикрашати дійсність і вигадувати різні факти; Анні Кугіум — моїй грецькій подрузі й письменниці, яка допомогла мені з діалогами та вибудовуванням загальної історії.

Присвячую цю книгу J.

Примітки

1

Переклад Олександра Гижі. (Тут і далі прим. пер.)

2

Кломпи — голландська назва традиційних європейських дерев’яних черевиків.

3

Ар-Нуво.

4

Синеорама, мареорама — кругорамні панорамні техніки кінематографа, уперше представлені на Міжнародній виставці в Парижі в 1900 році.

5

Cercle Gaulois, повністю Cercle Royal Gaulois Artistique et Littéraire — бельгійський клуб, який мав бути дружнім, інтелектуальним, художнім та літературним місцем зустрічі, вільним від будь-яких політичних, культурних чи філософських тенденцій.

6

Боче — гра з кульками, різновид боул-спорту.

7

Переклад Івана Хоменка.

8

Євреїв.

Content

Коельйо Пауло Шпигунка

Пауло Коельйо Шпигунка

Пролог

Частина 1

Частина 2

Частина 3

Епілог

Примітки автора

Примітки