Каролайн Греъм

Смъртта на една марионетка

(книга 2 от "Убийства в Мидсъмър")

Амадеус

от Питър Шафър

Двамата Вентичели — Клайв Евърард, Доналд Евърард

Слуга на Салиери — Дейвид Сми

Готвачка на Салиери — Джойс Барнаби

Антонио Салиери — Еслин Кармайкъл

Тереза Салиери — Роза Кроли

Йохан Килиан Ван Страк — Виктор Лейси

Граф Орсини-Розенберг — Джеймс Бейкър

Барон Ван Свитен — Бил Ласт

Констанца Вебер — Кити Армайъл

Волфганг Амадеус Моцарт — Николас Брадли

Майордом — Антъни Чалис

Йосиф П., император на Австрия — Борис Кент

Катерина Кавалиери — Сара Пит-Кийли

Граждани на Виена — Кени Бейдъл, Кевин Латимър, Ноел Армстронг, Алан Хюс, Люси Мичъл, Гай Качпол, Фийби Гловър

Сценография: Ейвъри Филипс

Осветление: Тим Йънг

Гардероб: Джойс Барнаби

Сценичен администратор: Колин Сми

Помощник сценичен администратор: Диърдре Тибс

Режисьор: Харолд Уинстанли

Прелюдия[1]

— Не можеш да си прережеш гърлото, без да има кръв.

— Точно така. Всеки ще очаква да има кръв.

— Не съм съгласен. На представлението в Уест Енд нямаше никаква кръв.

— О, Скофийлд[2] — измърмори Еслин презрително. — Толкова е превзет.

Артистите аматьори от Костънското общество за театрална самодейност, събрали се да репетират „Амадеус“, си бяха дали кратка почивка. Двамата Вентичели най-сетне започваха да понаучават ролите си, за края на седмицата бе обещана и камината за сцената в двореца Шьонбрун, а и Констанца като че ли беше почти готова да научи една-две от репликите си, макар и да нямаше още твърде ясна представа коя след коя точно следва. Ала проблематичният въпрос, как най-зрелищно Салиери да си пререже гърлото, оставаше все още нерешен. Тим Йънг обеща да донесе тази вечер бръснача си (той единствен от трупата все още се бръснеше с подобни старомодни средства). Но още не беше дошъл.

— Човек може да взима разни неща, нали? Искам да кажа такива, дето пускат кръв? Помня в КШО[3]…

— Ама разбира се, че може да се взимат разни неща, Диърдре — озъби се Харолд Уинстанли. (Винаги реагираше много остро, станеше ли дума за КШО.) — Едва ли някой тук не е запознат с факта, че „човек може да взима разни неща“. Просто се опитвам да избягам от баналната обичайна практика. Comprenez[4]?

Харолд огледа присъстващите, сякаш ги приканваше да се възхитят на проявеното от него свръхестествено търпение пред лицето на подобно малоумно предложение.

— А като говорим за обичайна практика, не е ли време за кафето?

— О, да, извинете. — Диърдре Тибс, седнала на сцената с рипсените си джинси, прегърнала по детски коленете си, припряно се изправи.

— Хайде, бързо тогава.

— Ако смяташ, че Скофийлд е превзет — подхвана репликата на Еслин Доналд Евърард, — какво ще кажеш за Саймън Калоу[5]?

— Да, какво ще кажеш за Саймън Калоу? — повтори като ехо с пискливия си глас близнакът му.

Диърдре ги остави да си чешат езиците и тръгна по пътеката между редовете в залата към стаичката за отдих. Диърдре беше уж асистент-режисьор. Беше участвала в работата по десетки представления като момиче за всичко, но преди няколко седмици, добила кураж от няколко чаши полусухо мартини, срамежливо помоли комисията да обсъди повишението й. Със задоволство прие новината, че макар и не съвсем единодушно, бяха гласували в нейна полза. Задоволството й обаче не трая дълго, защото се оказа, че решението не променя и на йота предишните й задължения в „Латимър“ Харолд, по собствените му думи, нямал никакво намерение да обсъжда поставянето на пиесата с никого и посрещаше неуверените предложения на Диърдре или с мълчание, или с огън и жулел.

В стаичката тя свали фаянсовите канчета от поставката и много внимателно ги нареди върху подноса, като гледаше да не ги чукне едно о друго; после пусна тънка струйка вода, за да напълни електрическия чайник. Харолд, който се определяше като човек-оркестър в областта на мисълта, твърдеше, че и най-малкият шум разстройва творческия процес в главата му.

Като режисьор, призна си Диърдре с тъга, той, разбира се, има предимство. Преди двайсет години беше играл във Файли, бе поставял пиеси цял един летен сезон в Майнхед, беше участвал и в невероятно успешното турне на „Паяжина“[6] (актьорският състав бе подбран в Уест Енд!). Не може да се спори с човек, натрупал такъв опит. Един-двама се опитаха, естествено. Най-вече новобранците, които все още имаха собствено мнение и не бяха схванали къде им е мястото в обществената йерархия. Не че имаше много такива. В КОТС бяха много придирчиви. Ето например Николас, който играе Моцарт, докато мрачно очакваше резултатите от прослушването за Централната школа по реторика и актьорско майсторство. Понякога спореше. Еслин не спореше. Просто изслушваше внимателно всичко, което казваше Харолд, и после тихо и кротко си правеше каквото си беше наумил. Харолд се примиряваше с това вироглавство, режисираше и най-малките подробности от живота на всички останали.

Диърдре сложи по една лъжица от евтиното нескафе и от сухото мляко във всяка чаша и сипа отгоре врялата вода. Млякото, разбира се, не се разтвори както си му е редът и на повърхността изскочиха бели топчета, които тя нервно натисна с лъжицата, опитвайки да се сети кой си пие кафето със захар и кой — без. Най-добре да вземе пакета със захарта и да ги пита. Внимателно понесе тежкия поднос по тясната пътека между редовете. Сега Еслин се беше заял с Иън Маккелън.

— И така — въпреки основателното ми нежелание — се оставих да ме завлекат на онзи моноспектакъл. И от началото до края не видях нищо друго, освен усилията на Маккелън да се самоизтъкне.

— Но — обади се Николас, отворил широко невинните си сини очи — аз пък си мислех, че точно това е актьорството.

Близнаците Евърард, които не пропускаха случай да покажат презрението си към изпълнителя на главната роля, викнаха един през друг:

— А аз съм напълно съгласен с Еслин.

— И аз. Маккелън никога не е успявал да ме разчувства с играта си.

Тук Диърдре вмъкна въпроса си за захарта.

— Боже мой, кукло, още ли не си запомнила! — възкликна Роза Кроли. — За мен само едно зрънце.

Роза провлачваше думите с дрезгав глас. Играеше госпожа Салиери; за първи път й се случваше да изпълнява такава скромна роля, но в „Амадеус“ нямаше друг персонаж, подходящ за зряла жена. Разните там слугини и по-възрастни гражданки, естествено, изобщо не влизаха в полезрението на Роза Кроли.

— В толкова много репетиции сме оцелели благодарение на твоите грижи — продължи тя. — Просто нямам представа как го правиш.

Диърдре несъзнателно кимна в знак на съгласие с признанието на Роза, която сподави една лека въздишка — тя знаеше, че проявата на благосклонност към по-незначителните актьори и сценичните работници е отличителен белег на истинската звезда. Искаше й се само Диърдре да проявява малко повече признателност. Роза прие очуканата чаша с широка усмивка.

— Благодаря ти, скъпа.

В отговор Диърдре разтегли леко устни. „За Бога — мислеше си тя, — с тази талия като на син кит и едно зрънце ти е много.“ Подразни я не само забележката на Роза, но и фактът, че беше облякла дългото кожено палто, което тя (Диърдре) купи в Оксфам за представлението на „Вишнева градина“ След тържеството по случай последното представление то беше изчезнало и така и не се появи вече в гардероба на театъра.

— О, Боже! — възкликна ядосано Харолд, вперил поглед в чашата си (върху синия й гланц с червен лак за нокти пишеше: X. У. (РЕЖ.) — Пак ли тези проклети ужасни миши дардронки. Никой ли вече не произвежда истинско мляко? Моля? Толкова много ли искам?

Диърдре избегна погледа на Харолд и продължи да раздава останалите чаши, поднасяйки на всеки пакета със захар. Щом като искат истинско мляко, да го донесе някой, който има кола. Тя и без това мъкнеше какво ли не за всяка репетиция.

— Идеята за бръснача малко ме тревожи — отбеляза жената на Моцарт и върна разговора към предишната тема. — Не искам да имам дете без баща.

Тя сбърчи нос в чашата си и отново се облегна върху коляното на мъжа си. Еслин се усмихна и огледа присъстващите, сякаш ги молеше да извинят глупостта на съпругата му. После внимателно прокара нокът по шията й и измърмори:

— Биологически невъзможно, определено.

— Един от проблемите, свързани с многото кръв — обади се Джойс Барнаби, завеждаща гардероба, тортите и звуковите ефекти, — е прането и гладенето на ризата на Еслин, която трябва да е чиста за следващата вечер. Ще разполагаме, надявам се, с повече от една риза.

— Molto costoso[7], скъпа моя — викна Харолд. — Вие май всички си мислите, че съм пълен с пари. Само костюмите на Моцарт струват цяло състояние. Питър Шафер[8] може да си позволи да включи в постановката си десет слуги и да ги облече до един с костюми от осемнайсети век, но…

Джойс примирено се облегна назад, вдигна обшитата със сърма пола на Катерина Кавалиери и отново се залови да й оправя подгъва. При всяка постановка, поне веднъж по време на репетициите, Харолд се оплакваше от големите разходи, но когато нещо беше наистина неотложно, винаги намираше начин да осигури пари. Джойс неведнъж се беше чудила дали ги вади от собствения си джоб. Не приличаше на богаташ (въртеше скромна вносно-износна търговия), но беше така отдаден на театъра — и телом, и духом, и със сърце, и душа, — че никой от тях не би се учудил, ако разбереше, че влага и парите си в него.

— Не завиждам на Сара за тази пола, толкова е тежка — изскърца гласът на Роза. — Помня, когато играех Раневская[9]…

— Моите подплънки дали ще станат скоро, Джойс — попита втората госпожа Кармайкъл, с което си спечели не един поглед, изпълнен с благодарност: щом Роза започнеше да говори за своята Раневская, всеки гледаше да се покрие някъде. Или пък за нейната госпожа Алвинг[10]… Че даже и за феята Карабос[11].

— Ами музиката? — попита Николас. — Кога ще е готова музиката?

— Когато денят ми стане четирийсет и осем часа — отговори Харолд, бърз като светкавица. — Освен — примигна той добродушно пред абсурдността на идеята си — ако не искаш сам да свършиш тази работа.

— Добре.

— Какво?

— Нямам нищо против. Познавам всички произведения. Това е просто въпрос на…

— Не е просто въпрос на нищо, Николас. Ако един режисьор е на ниво, почеркът му трябва да личи във всеки аспект на постановката. Почнеш ли веднъж да даваш нещо на тоя, друго — на оня и всеки да прави каквото си иска, по-добре да абдикираш.

На никой от присъстващите използваният глагол не му се стори неуместен и това беше показателно за мястото на Харолд в малкото им общество.

— А ти, Кити, вместо да се тревожиш за подплънките си, по-добре започни да се тревожиш за репликите си. Искам да ги знаеш до вторник. И това е наистина крайният срок. Ясно ли е?

— Ще се опитам, Харолд.

В говора на Кити имаше съвсем леко фъфлене. Нейното „д“ звучеше почти като „т“. Тази приятна превземка в съчетание с тежките руси къдрици, гладката бяла кожа и голямата панделка й предаваше детско очарование, което пленяваше хората дотам, че те обикновено не забелязваха съвсем несъвместимия с този образ остър поглед на небесносините й очи. Докато отронваше думите от устата си, Кити едва забележимо учести дишането и плавните движения на красивата си гръд, сякаш да покаже как нараства желанието й да угоди.

Харолд я гледаше строго. За него беше истинска загадка как е възможно някой, свързан с КОТС, да не желае да посвети всеки съзнателен миг от живота си на работата по пиесата, поставяна в момента. На дело, докато е в театъра, и с мисъл, когато е извън него. Веднъж Ейвъри подхвърли, че, ако зависи от Харолд, той щял да им заповяда дори да сънуват „Латимър“. Сега Харолд си мислеше, че точно Кити разполага с достатъчно свободно време. Чудеше се какво ли намира да прави по цял ден и изведнъж осъзна, че разсъждава на глас. С престорена скромност Кити сведе поглед, сякаш въпросът й се бе сторил малко неприличен.

Диърдре започна да прибира чашите. В някои от тях още имаше кафе, но никой не настоя да се възползва от свещеното си право на цяла дажба. Взимайки чашата на Кити, Диърдре се принуди да извърне глава встрани, защото Еслин беше престанал да гали шията на жена си, бе плъзнал пръсти в деколтето на блузата й и сега ровеше там почти несъзнателно. Роза Кроли също извърна глава пред това свидетелство за невероятната безчувственост на бившия й мъж и пламна цялата — грозна тъмночервена руменина покри страните й. Харолд, както винаги сляп за драмите извън сцената, се провикна към сценографа:

— Къде е Тим, дявол да го вземе?

— Не знам.

— Как така? Трябва да знаеш. Нали живееш с него.

— Човек, като живее с някого, не добива ясновидски способности — отговори Ейвъри. — Оставих го да попълва формуляр за поръчка на книги, до половин час щял да свърши. Така че знам къде е точно толкова, колкото и ти.

Макар Ейвъри да говореше спокойно, всъщност беше изпълнен с тревога и страх. За него бе непоносимо да не знае къде е Тим, какво прави и с кого го прави. Всяка секунда, изминала в неведение по този жизненоважен въпрос, му се струваше дълга като година.

— И не очаквай да стоя до късно — добави той. — Имам задушено във фурната.

— Задушеното е по-вкусно, ако къкри дълго на слаб огън — изрази мнение Джойс. Добре, че Том Барнаби не беше там, защото би се задавил от изненада, щом чуеше как жена му, чиито провали в кухнята просто нямаха край, дава акъл на този, за чиито кулинарни способности се носеха легенди. Нямаше човек от КОТС, който да не дава мило и драго и да не прави всичко по силите си, за да го поканят на обяд у Ейвъри. След това седмици наред успелите се хранеха на по-скромни трапези, изпълнени със спомени за своя триумф и за невероятното гастрономическо удоволствие, опитвайки се да запазят свежи и непомътнели възможно по-дълго тези спомени.

Сега Ейвъри отвърна рязко:

— Дългото къкрене, скъпа Джойси, трябва да бъде преустановено в точно определен момент. Защото е много лесно да се прекрачи границата между чудесното задушено, в което всяка съставка е все още цяла и същевременно съвършено съчетана с останалите, и преварената смачкана помия.

— Прозвуча малко като театрален етюд, а — измърмори Николас и хвърли унищожително подкупваща усмивка на своя режисьор. Харолд забеляза усмивката, но не и унищожителната й сила, и важно кимна.

— Е… — Колин Сми се изправи и зае дълбокомислена поза, все едно подчертаваше хем колко е важен, хем колко е различен от актьорите. — Някои от нас имат работа.

След като заби стрелата си, изчака малко, за да я усетят всички. Стоеше здраво на леко кривите си крака, облечен в джинси и карирана вълнена риза. Кичури от късо подстриганата му коса, груба и остра, стърчаха тук-там, което в комбинация с чепатия му характер бе накарало някой да отбележи, че присъствието на Сми напомня за компанията на доста злобен фокстериер. Сега Колин Сми изчезна зад кулисите, след като многозначително заяви през рамо:

— Ако ви потрябвам, ще ме намерите в склада за декори. Там има много работа, в случай че ви интересува.

Изглежда, никой не се интересуваше от това и Сми остана сам да блъска с чука, чийто тътен стигаше до ушите на актьорите. Над главите им Диърдре пусна гореща вода и затърка чашите, като сърдито ги тракаше една о друга, нащърбвайки ги още повече. Никой никога не идваше горе да й помага, с изключение на Дейвид Сми, който често чакаше да свърши репетицията, за да закара баща си вкъщи. Знаеше, че тя си е виновна, задето не е тропнала с крак досега, и това само засилваше гнева й.

А в залата император Йосиф казваше:

— Редно е да дадем на Тим още пет минути и после да продължим.

— Не се и съмнявам, че мислиш така — откликна Еслин. — Аз обаче нямам никакво намерение да „продължавам“, преди да разбера как ще се разреши този практически проблем. Може да ви е много удобно да оставяте тези неща за последната минута…

— Май сме доста далече от последната минута — измърмори Роза.

— … но аз ще се изправя пред хората. — „Човек би помислил, че ще играем в Барбикан“[12], рече си наум Николас. — Бог ми е свидетел, но такава голяма роля е потресаваща сама по себе си. — „Защо ли се захвана с нея тогава?“ — Ала опитът на Салиери да се самоубие в края на краищата е кулминацията на пиесата. Трябва не само да изпипаме сцената, ами да я изпипаме майсторски.

— Защо не използваш електрическа самобръсначка? — попита Николас, убеден, че смъртта на Моцарт е кулминацията на пиесата.

— За Бога! Що за…

— Хайде, Еслин. Успокой се — опита се да усмири раздразнителната си звезда Харолд. — Ама и ти, Николас…

— Съжалявам — захили се Николас. — Извинявай, Еслин. Шегичка.

— Мъртвородена, Нико — процеди Еслин надменно, — като всичките ти шеги. Както впрочем и твоята… — зарови устни в златните къдрици, нежно обгърнали врата на Кити, и краят на изречението потъна в тях. Но всеки знаеше какъв е бил.

Николас пребледня силно. Няколко мига постоя безмълвен, после заговори с прекалено спокоен тон, като внимателно подбираше думите си:

— Може да съм създал погрешно впечатление, но проблемът всъщност много ме притеснява. В края на краищата, ако Еслин няма достатъчно време да свикне с тази вещ, която е жизненоважен реквизит, това ще придаде аматьорски характер на цялата постановка.

Всички ахнаха и затаиха дъх. Харолд скочи на крака и побеснял, впи очи в своя Моцарт.

— Да не си посмял дори наум да употребиш тази дума в мое присъствие, Николас, разбра ли? В моите постановки никога не е имало нищо аматьорско.

Отхвърлил така смело и категорично прилагателното „аматьорски“, Харолд всъщност поспести малко от истината. Всички в КОТС се гордееха с професионализма на работата си, но само да се чуеше някаква критика, и те изведнъж ставаха просто аматьори — повечето на пълен работен ден някъде извън театъра, — та беше цяло чудо, ако някой от тях намереше време да си научи репликите, да не говорим за време за турнета. Николас обаче явно сгази лука и сега се чувстваше страшно неловко. Ала преди да отвори уста, за да опита да заглади грешката си, вратата на залата се отвори широко и се появи Тим Йънг — висок мъж с тъмно вталено палто и шапка „Борсалино“ Тръгна бързо към тях, стиснал в ръка малък пакет.

— Извинете, че закъснях.

— Къде беше? — попита Ейвъри.

— Тая бумащина ти изяжда целия ден… после звънна телефонът. То като бърза човек… — Тим огледа присъстващите, сякаш обясняваше по-скоро на цялата група, а не само на Ейвъри, който продължи да разпитва:

— Кой беше? Кой се обади?

Тим си съблече палтото и започна да развива пакета. Всички се скупчиха около него. Беше го опаковал много старателно. Два слоя лъскава кафява хартия и още два ката мек плат. Най-накрая бръсначът се показа. Тим го отвори и го положи върху дланта си.

Беше красива вещ. Елегантно извитата дръжка бе от слонова кост. Върху нея със златни букви беше гравирано: „Е. В. Беярс. Майстор ножар. (К. А. П. С.)“ Венец от акантови листа и малки цветчета от инкрустиран седеф обграждаше надписа. От другата страна нямаше нищо, виждаха се само три малки нитчета. Острието, наточено до смъртоносно съвършенство, примигваше и проблясваше.

Еслин, който нито за миг не забравяше защо се е появил в театъра този бръснач, отбеляза:

— Изглежда ужасно остър.

— Така и трябва — викна Харолд. — Театралната правдоподобност е изключително важна.

— Абсолютно — подкрепи го Роза (някак доста бързо, като се позамисли човек).

— Изобщо не ми пука за театралната правдоподобност — противопостави се Еслин, протегна ръка и страхливо взе бръснача. — Ако си мислите, че ще доближа това нещо на по-малко от петнайсет сантиметра до гърлото си, много се лъжете.

— Никога ли не си чувал за преструвка? — попита Харолд.

— Чувал съм — отвърна Еслин. — Но съм чувал също и за Джак Изкормвача, за Суини Тод и смърт при злополука.

— Ще измисля нещо до следващата репетиция — обеща Харолд окуражително. — Не се тревожи. Увий го пак, Тим. Засега. Искам да продължим с второ действие. Диърдре? — Пауза. — Къде е пък тя сега?

— Сигурно още мие чашите — предположи Роза.

— Мили Боже! Досега да съм измил съдовете от банкет за двайсет души с по четири ястия, а тя още се пипка с шест канчета. Както и да е. Хайде на работа, Фийби, ти прегледай сценария.

Всички се пръснаха зад кулисите или в гримьорните, само Еслин не помръдна, все още замислено загледан в бръснача. Харолд застана до него.

— Pas de problème![13] — успокои го той. — Само трябва да свикнеш да боравиш с него и това е. Виж, дай да ти покажа.

Взе красивата вещ и внимателно натисна острието, за да го прибере в дръжката. Внезапно то подскочи със сила и остро щракна в леглото си. Харолд изсъска стреснато и Еслин го изгледа злорадо.

— Май не си възпитал това чудо много добре, Тим — викна Харолд и отправи към Еслин пресилено весела усмивка. После остави бръснача и хвана другия мъж приятелски под ръка. — Знаеш, че досега не ми се е случвало да не намеря разрешение и на най-заплетения проблем, когато поставям пиеса. Нали? Познаваш ме — от години работим заедно.

Еслин не отговори, само го погледна предпазливо, а в очите му нямаше и следа от очакваното доверие.

— Повярвай ми, в сигурни ръце си — Харолд отделяше думите и натъртваше на всяка, за да подчертае колко е убеден. — Изобщо няма за какво да се тревожиш.

Говореше съвсем искрено, но неговата увереност бе ужасно неуместна. Вече се бяха породили скрити подбуди. Оформяха се планове, за които той все още и не подозираше.

Действащи лица

Николас лежеше на пода в стаята си над книжарница „Блекбърд“ и изпълняваше упражненията за глас на Сайсли Бери. Правеше ги сутрин и вечер и никога не ги пропускаше, независимо колко късно се беше събудил или прибрал. Беше стигнал до упражнението за устни и език и изпълваше стаята с непрестанно „ра-та-та-та“. Добре, че по това време шумът не пречеше на съседите (от едната страна се намираше погребалната агенция на Браун, а от другата — месарница).

Николас се беше родил преди деветнайсет години и отрасна в едно село между Костън и Слау. В училище винаги се държеше малко над средното ниво. Справяше се сравнително добре и в игрите, и в клас, а понеже бе приветлив по характер, сравнително лесно се и сприятеляваше. Последната година в гимназията започна да мисли за бъдещето си; в главата му се мотаеха неясни представи за работа в банка или в администрацията на някоя фабрика. И тогава едно събитие промени завинаги живота му.

За изпита му по английска литература беше включено и произведението „Сън в лятна нощ“. Кралското Шекспирово общество щеше да представи пиесата в просторния гимнастически салон на училището, където учеше Николас. Два дни след оповестяване на представлението всички билети бяха разпродадени. Неколцина дванайсетокласници също решиха да отидат, сред тях и Николас, подтикван преди всичко от любопитство. Преди никога не беше ходил на театър и разбираше от театрално майсторство точно колкото от земеделие, въгледобив или дълбоководен морски риболов. Никога не му бе идвало наум, че това е занаят, който може да се научи и да се практикува.

Когато отиде да гледа представлението, му се стори, че са дошли стотици хора и се мотаят насам-натам. Гимнастическият салон беше преобразен. Имаше подиуми и стълбички, сгъваеми маси, изкуствена зелена трева и метално дърво със златни ябълки по клоните. По пода бяха пръснати огромни възглавници, направени от тъкан за килими. Петима музиканти седяха на гимнастическия кон с гривни. Над главите на хората висеше метална скара с прикрепени към нея множество прожектори. Николас забеляза подиум в другия край на салона. Там стоеше нисък набит мъж във вечерно облекло; през гърдите му минаваше широка червена лента със звезда от скъпоценни камъни и медали. Разговаряше с жена в тъмнозелена рокля с бухнала пола, на ушите й проблясваха диамантени обици, а на главата — мъничка корона. Изведнъж той протегна ръка, тя отпусна върху китката му своята длан, пъхната в ръкавица, и двамата слязоха от подиума. Прожекторите светнаха със силна бяла светлина и представлението започна.

Магията на театъра завладя Николас моментално. Ярката игра на актьорите, невероятната им близост и реално осезаемото им присъствие направо му взеха акъла. Ослепителните костюми, чиито цветове се сливаха от бързото движение, и танците на изпълнителите го смаяха. В душата му бушуваха чувства, неподлежащи на анализ. А и се променяха толкова шеметно. В един миг душата му се свиваше от състрадание към Хелена, в следващия не можеше да сдържи смеха си, предизвикан от неадекватните й гневни изблици, а сцените между Титания и Ботъм бяха толкова чувствени, че усети как лицето му пламна.

Наложи му се да се мести много пъти. По едно време опънаха червени въжета и той застана точно зад тях; сякаш лично присъстваше в двора на Тезей. После го избутаха на подиума, докато развеселена тълпа носеше Ботъм на ръце към сватбения олтар. Магарешката глава[14] впери кръвнишки жълтите си очи в Николас, докато Ботъм минаваше покрай него, ревейки, вдигнал мускулестата си ръка в недвусмислен сексуален поздрав. И сред този великолепен, привидно безспирен вихър от танц и движение, енергия и ритъм, от време на време наставаха мигове на необикновено затишие. Оберон и Титани — всеки увиснал небрежно на едно въже — се въртяха и полюляваха, копринените им дрехи се развяваха и колкото по-силно се люлееха, толкова повече се приближаваха телата им, а очите им си разменяха погледи, изпълнени със страстна омраза, после неочаквано спряха и размениха целомъдрена иронична целувка. Мъката на Пирам след смъртта на Тисба бе изразена простичко, но с такава болка, че и на сцената, и сред публиката настана гробна тишина.

И после сватбените празненства. След тържествените фанфари всички от царския двор и слугите хвърлиха пластмасови чаши на публиката и хукнаха между хората с големи гарафи, за да ги напълнят. Всички пиха за Тезей и Хиполита. От металната скара пуснаха балони и празнични ленти, феи и хора танцуваха заедно и цялата зала се завъртя в чудна плетеница от цветове, светлини и красива музика. Николас се изкачи на последното стъпало на едно от импровизираните стълбища; гледаше захласнат, със свито гърло и пресъхнала от вълнение уста и тогава сякаш невидим часовник отбеляза дванайсетия час и всичко замря. Изведнъж Николас осъзна, че до него стои Пук[15]. Беше толкова близо, че лактите им се докосваха. Актьорът подхвана:

— Ако ние, сенките, сме засегнали…

И тогава Николас разбра, че пиесата е към края; че цялата тази красива златна феерия ще избледнее и ще умре… като сън, който сякаш никога не е бил. При тази мисъл неочаквана мъка прободе сърцето му. Пук продължаваше да говори. Николас заразглежда профила му. Усещаше динамичното напрежение, което изпълваше човека до него. Виждаше го в скованите мускули на челюстта му, в нервното подскачане на адамовата ябълка. Говореше с невероятна сила и патос, увенчавайки последните реплики със сребрист ореол от слюнки. После, докато изричаше: „Подай ръка и нека бъдем приятели“, протегна лявата си ръка към публиката в жест, изпълнен с доброта и човеколюбив, а с дясната хвана ръката на Николас. Така останаха за краткия миг на заключителните слова актьорът и момчето, чийто живот вече никога нямаше да бъде какъвто беше. И после всичко свърши.

Докато кънтяха безспирните аплодисменти, Николас седя. Накрая артистите се скриха, зрителите започнаха да се разотиват, а той продължи да седи — стискаше здраво чашата си, замаян от силното вълнение. Един от сценичните работници прибра стъпалата. Николас надигна чашата и изпи последната капка сок от касис. Видя на пода червена лентичка и хартиена роза с розов цвят. Вдигна ги и внимателно ги сложи в джоба си. Смъкнаха металната рамка от тавана. Стори му се, че пречи, и затова си тръгна, макар изобщо да не му се искаше.

Отвън имаше два огромни фургона за пренасяне на мебели. Някой товареше металното дърво със златните ябълки. Неколцина актьори излязоха от салона и тръгнаха по пътя. Николас ги последва — и дума не можеше да става да се прибере кротко у дома. Компанията влезе в кръчмата. Той се поколеба за миг пред вратата, после се шмугна вътре и прехласнат, впери поглед в артистите, застанал зад автомата за цигари.

Актьорите стояха в кръг на няколко крачки от него. Облеклото им изобщо не беше изискано. Носеха джинси, раздърпани вълнени шалове и пуловери. Пиеха бира; нито говореха високо, нито се смееха високо, нито парадираха и все пак у тях имаше нещо… Просто бяха различни. Отличаваше ги нещо едва доловимо, което Николас не бе в състояние да определи. Видя Пук — мъж на средна възраст с поовехтяло черно кожено яке и шапка от дънков плат, — пушеше и усмихнат, махаше с ръка да отстрани дима от цигарата.

Николас ги наблюдаваше и в душата му се надигна такъв копнеж, че чак го заболя главата. Изгаряше от желание да чуе какво си говорят и тъкмо реши да се примъкне по-близо, вратата зад него се отвори и в кръчмата влязоха двама учители. Бързо се скри от тях и излезе на улицата. От една страна, му се струваше непосилно толкова бързо да се върне към баналното ежедневие, бе убеден, че току-що изпитаното смайващо преживяване го е променило по някакъв начин, дори физически, и с ужас си мислеше да не би тази промяна да бъде посрещната с неразбиране и нетактични въпроси.

За щастие, когато се прибра вкъщи, всички си бяха легнали. Погледна се в кухненското огледало, изненадан и малко разочарован от скромните външни белези, останали от бурните му вълнения. Лицето му беше бледо и очите му горяха, но иначе изглеждаше съвсем същият.

Само че не бе същият. Седна на масата и извади чашата, цветето, лентичката и безплатната програма. Оглади листа и прочете имената. Ролята на Пук изпълняваше Рой Смит. Николас внимателно огради името с химикал, изми, подсуши старателно чашата и сложи в нея листа, розата и лентичката; после отиде в стаята си. Легна, ала не мигна до зори, преживявайки отново всеки миг от вечерта. На другия се запъти към библиотеката да попита дали има местна театрална трупа и така научи за „Латимър“. Още същата вечер посети театъра, изрази желанието си да бъде актьор и веднага го включиха да помага в работата по реквизита за пиесата „Френски без сълзи“[16].

Николас бързо установи, че има театри и театри, но погледна философски на нещата. Имаше много да учи и трябваше да започне отнякъде. Съжаляваше, че с изключение на Диърдре никой от КОТС не бе гледал „Сън в лятна нощ“, но веднага почувства каква грешка би било да се опита да опише представлението, а още по-голяма би било да спомене какво въздействие му е оказало. И така, той правеше и взимаше под наем реквизит, тичаше насам-натам и се оказа толкова полезен, че скоро го приеха за постоянен член на трупата. За следващата пиеса — „Веднъж в живота“[17] — го натовариха да суфлира. Отначало оплеска всичко, с което си спечели презрението на Еслин и изпита надменното пренебрежение на Харолд. Взе обаче сценария вкъщи, изчете го няколко пъти, отбеляза си на кои места ритъмът се сменя бързо, долови мястото на паузите, запозна се влизането и излизането на персонажите на сцената и започна да се справя много по-добре. Помогна да построят декорите за „Чайна Августовска луна“[18], а Тим му разясни основните правила при работа с осветлението и му позволи да стои с него в осветителната кабина, като от време на време несъзнателно го потупваше по задника. Отговаряше за звуковите ефекти и за музиката в „Снежната кралица“ и получи роля в „Тежкото изпитание“.[19]

Николас бързо научи няколкото си реплики. Идваше пръв на репетиции и си тръгваше последен. Купи си евтин касетофон и започна да работи, за да придобие американски акцент, като се правеше, че не забелязва подигравателните погледи на някои от актьорите. Измисли си цяла история за своя герой и наблюдаваше крайно съсредоточено какво става около него на сцената. Много преди първото представление загуби способност да мисли за каквото и да било друго. Вечерта настъпи и Николас започна непохватно да си слага грима в претъпканата гримьорна, ала изведнъж осъзна, че е забравил репликите си. С разтреперани ръце намери сценария и преписа думите на къс хартия, после го пъхна в колана на домашнотъканите си панталони. Докато чакаше зад кулисите, му прилоша и повърна в противопожарната кофа.

Със стъпването на сцената го завладя неописуем ужас. Пред очите му плуваха редици от лица. Погледна само веднъж към залата и повече не повтори. Каза първата си реплика. Прожекторите нагряваха сцената, но от напрежение и вълнение направо го тресеше, докато редеше една след друга своите реплики, услужливо изскачащи в ума му в съответната минута. За пръв път Николас усети това странно раздвояване на вниманието, за което всеки актьор винаги трябва да си дава сметка. Част от него вярваше, че се намира в кухнята на Проктър с нейните железни тенджери и тигани, груби мебели и изплашени хора, а другата част забеляза, че табуретката не си е на мястото и Джон Проктър все още помага на жена си да промени своята външност, а Мери Уорън си е забравила шапката. След това в стаичката за почивка Николас изпита топлината на близките другарски отношения („подай ръка и нека да бъдем приятели“), които за кратко сякаш надделяха над обичайните симпатии и антипатии в групата.

В пантомимата игра задните крака на кон и после му предложиха ролята на Дани в „Нощта трябва да настъпи“[20]. Репетициите започнаха шест седмици преди матурата. Беше му съвсем ясно, че ще пропадне на изпитите. Вкъщи от месеци му опяваха да престане да си губи времето в „Латимър“, но сега вече му вдигнаха яростен скандал и той се изнесе. Почти веднага Ейвъри му предложи малката стаичка над книжарница „Блекбърд“. Даде му я без пари, само срещу задължението всяка сутрин да бърше прах в магазина и да чисти къщата веднъж седмично.

Вече близо година живееше там; караше главно на печен боб от консерва (крадеше го от супермаркета, където работеше), но понякога му даваха останки от гозбите на Ейвъри и тогава си хапваше чудесно. Почти всичките пари, които припечелваше, отиваха за уроци по актьорско майсторство (намери си чудесен учител в Слау) и за билети за театър. Веднъж в месеца ходеше до Лондон на автостоп, за да гледа някое представление, решен да поддържа своя ентусиазъм, като често инжектира в жилите си от онова, което наричаше истински театър. (Именно след едно вълнуващо представление на „Веселите уиндзорки“[21] в Барбикан реши да кандидатства в Централната школа по реторика и актьорско майсторство.)

Николас още не знаеше бива ли го като актьор, или не. Бренда Легат, първа братовчедка на Сми, която отразяваше представленията на КОТС в местния вестник, пишеше все едно и също — всяка комедия е блестяща, всяка трагедия ти къса сърцето. Изпълнението на еди-кой си актьор /актриса/ субретка /наивно момиче/ пъстър актьорски състав, макар и да има какво още да се желае от него, и този път оправда очакванията ни. Освен това Николас скоро опозна хората в трупата и ясно си даваше сметка, че на всеки директен въпрос относно неговата игра ще му отговорят ако не с възторжени уверения, то с успокоително окуражаване. В стаята за почивка много се говореше за отсъстващи приятели, но беше почти невъзможно някой актьор лично да чуе открито мнение за играта си. Всички, с изключение на Еслин и братята Евърард (и Харолд, разбира се) казваха на Николас, че е чудесен. Харолд рядко хвалеше хората си (за да не се отпускат), нарушаваше това правило само след премиера, когато се държеше като импресарио от Бродуей, сновеше истерично насам-натам, целуваше всекиго, раздаваше цветя и дори изцеждаше по една превзета сълза.

Николас свърши упражненията си, направи няколко серии за разтягане на мускулите, няколко дълбоки вдишвания, съблече се, изми си зъбите, пъхна се в леглото и бързо потъна в дълбок сън.

Сънува, че на премиерата на „Амадеус“ стои зад кулисите, целият облечен в черно, с нагърчени чорапогащи и череп под мишницата, научил ролята на Хамлет.

След като прекара вечерта в кръчмата „Кеп енд Бел“ с приятели от Ротари Клъб и накъдрените им съпруги, мъжът на Роза Кроли гледаше да се прибере преди нея не само защото тя мразеше да се връща в празна къща, но и защото той с нетърпение очакваше поредното продължение на сагата за театралите, което Роза започваше едва ли не от прага. Тя, разбира се, никога не ходеше с него в кръчмата, а и Ърнест нямаше нищо против — приятелите му знаеха, че неговата съпруга си има по-интересни занимания, и той донякъде се гордееше с това. Тази вечер се прибра броени минути преди нея. Току-що си направи какаото и тя пристигна. Ърнест оправи възглавниците на канапето, наля на жена си двойно уиски с лед, та да се отпусне, и седна със своето питие, грейнал в очакване.

Роза отпи глътка от уискито и малко завистливо загледа как Ърнест побутва набръчкания каймак на горещия си шоколад. Понякога, особено във вечери като тази, много й се искаше да изпие чаша какао, но беше убедена, че в целия свят няма друга напитка, така лишена от изисканост (с изключение, разбира се, на предлаганото в ресторант „Кривият бряст“). А и се опасяваше да не би вечерното какао да се окаже първата стъпка по хлъзгавото нанадолнище към уюта и откритото признание, че е достигнала на попрището жизнено средата. После, току-виж, започнала да шляпа наоколо, загърната в топъл халат, и да носи жилетки. Събу си обувките и започна да си масажира ходилата. Обувките се преобърнаха и десетсантиметровите остри токчета щръкнаха във въздуха.

Роза беше ниска — не повече от метър шейсет и пет, а във външния й вид имаше нещо циганско, което тя старателно подчертаваше. Редовно подсилваше черния цвят на косата си и слагаше грим около красивите си тъмни очи, украсени с двойни изкуствени мигли, а меденият цвят на кожата й напомняше за вятъра в степта и за пътеводна звезда. Носът й беше по-голям, отколкото би искала, но и това превърна в предимство — загатваше за трагичен произход от евреи емигранти. Внушението би ужасило баба й и дядо й — яки англосаксонски земеделци от Линкълншир. Тя подчертаваше този неясен семитско-цигански произход, като носеше тъмни дрехи с ослепително ярки аксесоари, които напомняха повече на фойерверки, отколкото на моден акцент.

Докато наблюдаваше как Ърнест спокойно посръбва от какаото, тя отново се зачуди над странния факт на техния брак. Разбира се, и дума не можеше да става тя да живее сама след развода си с Еслин. Налагаше се да се омъжи не само за да му натрие носа, но и защото не бе в състояние да издържи сама и пет минути. Надяваше се, че при този външен вид и неотразим характер мъжете ще започнат да се тълпят около нея веднага щом научат, че е свободна, но не стана така. Ърнест Кроли, местен строителен предприемач, вдовец и приятен човек, се оказа единственият й сериозен ухажор.

Беше сладур и си знаеше мястото, затова тя прие предложението му още от първия път. Ърнест не се чувстваше в свои води сред колегите й от КОТС и по тази причина ходеше единствено на премиерите и на последните представления на Роза; иначе стоеше настрана, долавяйки вероятно, че тя би искала точно това. От време на време Роза даваше обяд на най-изтъкнатите в театъра и тогава Ърнест играеше ролята на домакин, барикадиран зад сгъваемата маса, където наливаше чашите с фраскати[22]. Струваше му се, че всички пият като смоци, и с облекчение посрещаше края на подобни събирания, след което задушевната домашна атмосфера отново се възобновяваше.

Попита как е минала репетицията.

— Ах — въздъхна Роза изтощено и с театрален жест отпусна ръка на челото си, — ужасно! Джойс не е направила още нищо с моя костюм, Дейвид Сми е като слон, пуснат на сцената, а двамата Вентичели са направо безнадеждни.

Ърнест довърши какаото, взе си лулата и я натъпка, предвкусвайки удоволствието от нея. И в неговата работа имаше драми, разбира се. Оплаквания от бригадира, кавги между работниците, по някоя и друга сериозна злополука. Но в театъра беше друго. Роза разказваше за събитията там с такъв замах, че те се извисяваха високо над обикновените незначителни дреболии в неговото ежедневие.

— Харолд предупреди, че ще ги удуши. — Роза винаги започваше монолозите си с цветиста хипербола. — Един по един и много бавно, ако не си научат репликите.

— Така ли? — Ърнест преднамерено не се хвана за думите й. Отношението на Роза към режисьора бе много непостоянно. Ту го ненавиждаше и подлагаше на жесток подбив превзетото му държане, ту пък й беше симпатичен (обикновено, ако се беше заяждал с някоя изпълнителка на второстепенна роля) и двамата ставаха съмишленици, връстници, таланти, които плуват сред море от посредственост. Тази вечер Роза, изглежда, беше добре настроена към Харолд.

— Двамата Вентичели откриват пиесата, нали? Само двамата… разменят си бързи реплики… нонстоп. Като Рос и Джил… нали се сещаш? — Ърнест кимна дълбокомъдрено. — Искам да кажа, че тия двамата ще провалят постановката… ще я унищожат… още преди да е започнала.

Ърнест кимна повторно и натъпка още тютюн в лулата си. Не знаеше кои са и какви са тези Вентичели, но несъмнено нещастните копелета трябва да си плюят на ръцете и да се залавят за работа, искат ли да оцелеят. Роза се беше прехвърлила вече на Борис, който, разправяше тя, си бил боядисал цялото лице и играел ролята на император Йосиф като полудяла баварска домакиня.

По време на дванайсетте постановки за последните две години острият език на Роза разкатаваше всичко и всички във всяко представление, но тя нито веднъж не спомена името на бившия си съпруг и ако това се бе сторило странно на Ърнест, то той мъдро пазеше наблюдението за себе си.

— Съсипа се, съсипа се! — вайкаше се Ейвъри, докато сваляше, тичайки през вестибюла, кашмирения си шал, без да гледа къде го хвърля. Ръкавиците му паднаха на живописния килим, палтото — върху канапето, тапицирано с малиновочервен сатен. Тим крачеше след погълнатия от безпокойство Ейвъри и събираше захвърлените му вещи.

— Според някои това не е на добро — измърмори той, когато стигна до ръкавиците. Напъха ги една по една в джобовете на палтото и го закачи в малкото вестибюлче до своето, развеселен от контраста между яркото каре на Ейвъри с тюркоазения му кашмирен шал и неговото палто със строга тъмносива рибена кост и тъмносин шал.

Ейвъри, завързал вече своята престилчица и надянал кухненските ръкавици, изваждаше от фурната прочутото „льо Крьосе“ Сложи го върху дървен триножник и започна бавно да отмества капака — милиметър по милиметър. Докато бързаше към вкъщи, Ейвъри сключи сделка със съдбата: той няма да разпитва Тим с кого и какво е говорил по телефона, преди да дойде на репетиция, а съдбата ще наглежда неговото задушено. Като знаеше какви свръхчовешки усилия му костваше да спази своята част от споразумението, Ейвъри изпита почти вълшебна увереност, че най-малкото, което другата страна може да направи в замяна, е честно да бди над гозбата му. Но тичайки през градината, сигурен, че усеща миризма на въглен из студения въздух, неговата увереност се изпари. А докато летеше през хола и сърцето му се свиваше от лошо предчувствие, вече беше твърдо убеден, че съдбата отново му е погодила номер. И точно така си беше.

— Хванало е кора!

— Нищо. — Тим сновеше из кухнята и посегна към тирбушона. — Натроши я и я разбъркай с всичко останало?

— Но това е „касоле“. О, Боже…

— За Бога, спри да кършиш ръце. Това е просто една яхния.

— Яхния! Яхния.

— Е, поне не върви да кажем, че в къщата няма дори коричка.

— А така значи! За тебе всичко е шега, нали?

— О, съвсем не. Ужасно съм гладен. А ти да се беше прибрал по-рано, щом толкова се притесняваш.

— А ти да беше дошъл по-рано в театъра.

— Попълвах формулярите за поръчки. — Тим се усмихна и потисна прозвучалото раздразнение в гласа си. При това състояние на Ейвъри щеше да стане полунощ, докато сложи залък в устата си. — А по телефона разговарях за твоята табуретка с „Антики Камелот“ и с Дерек Барфут, който звънна да ни покани на обяд в неделя.

— О! — Ейвъри изглеждаше облекчен, благодарен, окуражен и глуповат. — Благодаря ти.

— Виж. Защо да не използваме онази лъжица с дупките…

— Не! Да не си я пипнал! — Ейвъри застана пред касеролата като майка, готова да брани чедото си от кръвожаден звяр. — Имам по-добра идея. — Извади кутия със салфетки, после бавно и изключително внимателно постави шест от тях върху напукания горен слой. — По хартията ще се полепят всички парченца, а аз ще отделя кората с шпатула.

— Аз пък си мислех, че това отгоре е най-вкусното — измърмори Тим и тръгна към килера за вино.

Килерът всъщност беше царството на Ейвъри, но в него имаше дълбока каменна ниша, прозорец с решетка на външната й стена, и там винаги бе хладно, което я правеше идеално място за съхранение на вино. Ярко осветеният малък килер бе претъпкан с продукти. Орехи и лешници, сусамови масла. Маслини, билки и сушени сливи от Прованс. Аншоа, провалоне[23]; трюфели в малки бурканчета. Консерви с миди и сечуански черен пипер на зърна. Картофено брашно и много видове горчица. Шунка, водни кестени[24] и свински бут с набръчкана кожица с цвят на женско биле, който висеше от тавана заедно с един благоуханен салам. Амарети[25] и охлюви. Доматено пюре, мус от кестени, консервирана риба и калкан, яйца от чайка и от пъдпъдък и чили сос, толкова лют, че очите ти да изскочат. Тим премести едно гърненце с праскови в коняк, взе бутилка от стойката и се върна в кухнята.

— Какво отваряш?

— „Шато д’ Исан“.

Прехапал пълната си розова устна (малката увереност, вдъхната му от обяснението за телефонните разговори, вече се бе разтворила в огромното езеро на постоянното му безпокойство), Ейвъри наблюдаваше как Тим върти тирбушона, натиска надолу хромираните дръжки и с лек пукот изтегля корковата тапа. За Ейвъри това беше вторият по красота звук на света — след звука от отваряне на цип, — но той таеше ужасното подозрение, че за Тим именно този звук оглавява класацията. Сега, докато гледаше полегналите тъмни копринени косми по ръката на своя любим, проблясващи на светлината на лампите, и се любуваше на елегантните му ръце, които накланяха бутилката и сипваха ароматното вино, стомахът на Ейвъри, както често му се случваше, се сви от удоволствие и същевременно от ужас. Тим си свали сакото и остана по маслиненозелената велурена жилетка на костюма и снежнобяла риза, чиито ръкави бяха пристегнати над лакътя със старомодни ластични ленти. После сведе тънкия си аскетичен нос над чашата и помириса.

Ейвъри не разбираше как човек, така придирчив към питиетата си, не е толкова взискателен и към храната. Тим поглъщаше всякакви боклуци, стига да ги смяташе за „вкусни“ (а той, меко казано, не беше капризен). Веднъж им се наложи да киснат цял час на гара Ръгби и тогава изяде чийзбургер с пържени картофки, огромно количество бял хляб, от онзи, дето прилича на гъба, някакъв ужасен сладкиш с три мармаладени кръгчета в цветовете на светофар, два десерта „Кит-Кат“ и чаша силен ръждивокафяв чай, при това с видимо удоволствие. „А дори няма оправданието, че е със скромен работнически произход“, помисли си тогава Ейвъри, докато си играеше с един портокал в чинията и с чаша хладно „Лийбфраумилх“[26] (Тим беше отказал да си поръча „Лийбфраумилх“, защото според него не само е малко вероятно да го произвеждат в един район, но по-скоро щедро го кръщават с антифриз.)

Така че защо, питаше се понякога Ейвъри, докато разлистваше някоя от многобройните си готварски книги, му трябва да се бъхти така дълго и всеотдайно в кухнята? Отговорът беше ясен и неизменен. Ейвъри готвеше своя гълъб „а ла пейзан“, „трюит а ла крем“ и „фрез Романоф“ само от благодарност. Изпълнен със смирение, слагаше пред Тим ястията, защото те представляваха неговото върховно постижение — най-доброто, което любещото му сърце можеше да поднесе. По същия начин гладеше ризите на Тим, избираше свежи цветя за неговата стая, измисляше изненади. Докато пазаруваше, очите му почти несъзнателно търсеха какво би се превърнало в неочакван подарък.

Никога не преставаше да се удивлява на факта, че двамата с Тим живеят заедно вече седем години, особено след като установи истината за миналото на своя приятел. Ейвъри винаги е бил хомосексуалист и невинно бе мислил, че и с Тим е било така. Но после разбра, че Тим е осъзнал истинската си същност след болезнено лутане. Като юноша се смятал за хетеросексуален и за бисексуален — няколко години след възмъжаването си. (Когато бил на двайсет и няколко, бил дори сгоден осемнайсет месеца.)

Страх и безпокойство обзеха Ейвъри, след като узна всичко това. Уверенията и напомнянията на Тим, че все пак са минали дванайсет години оттогава, не успокоиха духа му, по природа лесно възбудим. Дори и сега Ейвъри често наблюдаваше Тим крадешком и дебнеше дали някои признаци няма да му подскажат, че тези по-раншни наклонности отново започват да се възраждат, както понякога става при растения с ярки цветове, които се връщат към дивото състояние на своите не така ярки предци.

Страховете на Ейвъри се дължаха на абсолютната му неспособност да разбере какво вижда Тим у него. Физически например двамата бяха пълна противоположност. Тим, висок, слаб, с хлътнали бузи, имаше невероятно строга в спокойно състояние уста и затова неочакваната усмивка й придаваше почти скандална сладост. Ейвъри смяташе, че Тим прилича на някой от образите в картините на Караваджо. Или може би (профилът му в момента изглеждаше застрашително суров) на средновековен монах. Николас беше казал, че според него Тим, макар и емоционално беден, е душевно богат. Ейвъри не хареса определението. Изобщо не го интересуваше душевното богатство. И тогава беше отговорил на Николас: „На него му давай по едно хубаво «филе миньон» и нежна ласка всеки Божи ден“.

Ейвъри знаеше, че в сравнение с Тим фигурата му е направо смешна — тантуресто тяло, а чертите на лицето, както и характерът му, бяха блудкаво сантиментални и просто се разливаха наоколо. Имаше много меки и прекалено пълни устни, бледосини, леко изпъкнали очи с почти безцветни мигли, а носът му, просто за разнообразие, беше правилен и малък и сякаш се губеше в бледорозовата маса на широкото му лице. Тънък венец от бледоруси къдрици, меки и пухкави като патешка перушина, увенчаваше много кръглата му глава. Плешивостта винаги го беше измъчвала и затова, преди да срещне Тим, носеше перука. На сутринта, след като за първи път прекараха заедно нощта, Ейвъри си намери перуката в кошчето за боклук. Нито единият, нито другият не спомена повече за нея и той продължи да ходи смело без перука, а единствената грижа, която полагаше за своя скалп, беше да го нагрява веднъж седмично с кварцова лампа.

Различаваха се и по характер. Тим почти винаги беше спокоен, а Ейвъри се люшкаше напрегнато между въодушевлението и отчаянието, преминавайки през всички възможни чувства между тези крайности. И винаги реагираше много драматично на нещата. Това, изглежда, забавляваше Тим, но един-два пъти напоследък Ейвъри беше забелязал някои незначителни прояви на раздразнителност, като например леко стисване на устните. Сега, докато пресушаваше чашата си с бордо, Ейвъри си припомни най-новите си обещания от множеството малки клетви, които даваше пред себе си. Едното беше да се научи да приема нещата по-спокойно. Да мисли, преди да говори. Да поема няколко пъти дълбоко дъх. Може би дори да брои до десет. Погледна към злополучното „льо Крьосе“. Всички салфетки бяха потънали без следа. Ейвъри изпищя така, че сигурно го чуха съседите им на две преки надолу по улицата.

— По дяволите! — Тим тресна чашата си върху плота. — Сега какво има?

— Салфетките са до дъното.

— Това ли било? Аз пък помислих, че най-малкото те кастрират.

— Исках само да поемат парченцата от кората — изхлипа Ейвъри.

— Е, вече разбра, че не стават за тая работа. Научи нещо ново, а това винаги е полезно. Просто ще го дадем на Николас.

— Изключено — пълно е с хартия.

— Тогава на Райли.

— На Райли! Вътре съм сложил половин бутилка боне[27].

— Значи ще си помисли, че е Коледа.

— Пък и Райли обича риба, а не месо. Какво правиш?

— Препечени филийки.

Тим режеше хляба върху мраморната плоча за точене на тесто. После се пресегна покрай Ейвъри и включи скарата. След това напълни отново чашите.

— Пий, сладурче. И престани да лееш сълзи, че ще съсипеш мебелите.

— Извинявай… — изгъгна Ейвъри, подсмръкна и надигна чашата. — Ти… Не ми се сърдиш, нали, Тим?

— Не, Ейвъри, не ти се сърдя. Просто загивам от глад.

— Да. Изв…

— Стига си се извинявал. Размърдай си задника и ми помогни. Останал е малко гъши пастет. Ще довършим и остатъците от сладолед.

— Добре. — Все още хлипайки и въздишайки, Ейвъри отиде до хладилника. — Не знам защо още стоиш при мен.

— Престани да се подмазваш. Не ти отива.

— Изви…

— А и ако не съм аз, кой друг би могъл?

Този така небрежно зададен въпрос разкриваше самата истина пред Ейвъри. Обзет от мъка, оклюма глава и се замисли, загледан в кръглото си коремче и малките си топчести стъпала. После вдигна очи и срещна неочакваната чудесна усмивка на Тим. „О, благословен ден!“, помисли си Ейвъри и на свой ред грейна усмихнат. И тогава, сякаш за да стане всичко съвършено и двамата с Тим да окъпят душите си в безгрижно лекомислие, филийките на скарата пламнаха.

— Ще мисли, че са бисквити от въглища. — Ейвъри пресуши чашата си. После, забравил за забележката да не се подмазва, сподели: — Иска ми се да приличам повече на теб. Да съм по-спокоен.

— Мили Боже, само това не. Няма да понеса да живея с човек, който прилича на мен. Още първата седмица ще умра от скука.

— Така ли? — Като по магия печалното сърце на Ейвъри затупка по-бързо. — Наистина ли, Тим?

— По една драма на ден държи унинието далеч от мен.

— Ммм! — Ейвъри си сипа още малко вино. — Дано да е така.

— Но за тази вечер си взехме дажбата. Сега да караме нататък.

— Да, Тим.

Ейвъри доволно се засуети из кухнята — извади безсолно масло, целина, пастет и бяла порцеланова купа с домати. Тим беше прав, разбира се. Всеки знае, че противоположностите се привличат. Именно затова като цяло двамата се спогаждаха добре. Наистина бяха щастливи заедно. Каква глупост от негова страна да се стреми да разруши у себе си точно чертите, които партньорът му намира за привлекателни.

Ейвъри сложи малко кафе в дървеното чекмедженце на ръчната кафемелачка. Отказваше да използва електрическия прибор, защото беше убеден, че неконтролируемо високата скорост прегрява зърната на кафето, дошло по пощата от Алжир, и намалява аромата. Уханието му се смеси с дъха на виното и със съвсем обикновената, но за Ейвъри невероятно приятна, миризма на прясно препечен хляб. Седна до изтърканата чамова маса, изпълнен с очакване. Това беше времето, което най-много обичаше. (Е, почти.) Когато имаше храна и вино, и клюки, и шеги.

Дори цял ден само да продаваха книги и да попълваха документи, винаги се намираше поне един клиент, който подхранваше въображението им и чувството им за хумор, та да има с какво да се шегуват. Най-забавни, разбира се, бяха вечерите, когато отиваха в „Латимър“-те им доставяха най-върховно удоволствие. Тогава слагаха представленията в месомелачката, разглеждаха под лупа взаимоотношенията, правеха догадки и разискваха въпроси като психическото здраве на Харолд и точно до каква степен е разстроено (въпросът бе винаги открит за обсъждане и всеки изразяваше собственото си мнение).

Но понякога, ако имаше „драма“ в къщата, Тим се затваряше в себе си и не проявяваше особен интерес към разговорите за театъра. Тогава Ейвъри се терзаеше, защото да клюкарства за него беше толкова лесно, колкото и да диша, и почти толкова неотложно необходимо. Сега, докато нанасяше масло по препечената филийка, погледна с лека тревога Тим, който акуратно си мажеше хляба. Всичко обаче беше наред. Тим отвърна на погледа на Ейвъри и неговите тъмносиви очи, толкова студени понякога, бяха топли с неочаквано зло пламъче в тях.

— Като оставим настрана всичко друго, госпожо Линкълн — каза той и се протегна за целината, — как ви хареса пиесата?

Джойс Барнаби влезе в хола и завари мъжа си да дреме пред огъня. Беше рисувал букетче момини сълзи и стискаше молива още, но скицникът бе паднал на пода. Събуди се, щом жена му, застанала зад стола, кръстоса ръце пред гърдите му в нежна прегръдка. Тя вдигна скицника.

— Не си го завършил?

— Изпуснал съм го.

— Изяде ли си лазанята?

Том Барнаби изръмжа нещо неясно. След прослушването за „Амадеус“ Джойс му съобщи, че ще играе готвачката на Салиери, ала той не се разсмя с глас само защото в онзи момент го мъчеха ужасни киселини. И до днес му се струваше невероятно, че тя яде от манджите си ако не с удоволствие, то поне без видимо отвращение. Понякога се чудеше дали през годините искреният смут, изписан на лицето му по време на ядене, не се е превърнал в ритуал на щампа или дори във вкаменелост, а Джойс приемаше тези физиономии за неотменна шега. Гледаше я как се е привела над нарисуваните нежни цветчета и вдъхва одобрително.

— Как мина, любов моя?

— Като вечер с братята Маркс. Никога не съм предполагала, че е възможно да се объркат толкова много неща. За щастие в почивката Тим се появи със своя бръснач, та поразведри Харолд. Преди това през цялото време мърмореше: „Молто дизастро[28], скъпи мои“!

— Всъщност за какво е този бръснач?

— Почакай и ще видиш. Не мога да ти кажа, защото ще проваля премиерата.

— Щом ти участваш в нещо, няма начин да се провали. — Том взе ръката й. — Каква е онази голяма торба?

— Театралният гардероб. Трябва да се отпускат панталони, да се сменят развалени ципове, да се освежат ширити.

— Много се товариш с работа.

— О, Том! — Джойс подгъна крак върху една ниска табуретка, седна и протегна ръка към огъня да я сгрее. — Не говори така. Знаеш, че обожавам тази работа.

Наистина знаеше. Преди да започне да рисува цветята, слуша касетката с нейни записи на арии, изпълнявани от Катерина Кавалиери. Джойс имаше красив глас — великолепно сопрано, сега малко позагубил от богатството си в по-високия регистър, но все още омайно сладък и ясен като камбанен звън. „Мартен Алер Артен“[29] го разчувства до сълзи.

Двамата се запознаха и се влюбиха един в друг, по времето, когато Джойс учеше в музикалното училище „Гилдхол“[30]. За първи път Том я чу да пее пред публика в последната година от обучението й. Седя и слуша чудното й изпълнение, поразен и изплашен. Дълго време след това беше неспособен да повярва, че тя наистина би могла да обича такъв обикновен човек като него. Или че би могъл да я задържи при себе си.

Все пак двамата се ожениха и четири години след това Джойс продължи да пее. Отначало правеше малки, не особено посетени, рецитали, после я приеха в хора на Кралската национална опера. Всичко свърши с раждането на Къли. Уж само за малко — така се бяха разбрали тя и Барнаби. Временно. Ала кариерата в полицията напредваше бавно, парите не достигаха и когато Къли стана на две години, Джойс си намери работа — взеха я да дублира роли в „Годспел“[31]. Том обаче даваше често нощни дежурства и след едно-две неприятни преживявания с разни детегледачки, Джойс се почувства толкова виновна и напрегната, че даже да стигнеше до театъра, не успяваше да се съсредоточи. За да поддържа гласа си, се включи временно в Костънското общество на любителите на оперното пеене. След време КОЛОП престана да съществува и тя се прехвърли в КОТС. КОТС беше далеч от онова, с което бе свикнала, разбира се, но все пак беше по-добре от нищо. Пък и двамата с Том се бяха споразумели, че ще остане там само докато детето порасне достатъчно, за да стои вкъщи само.

Е, Къли порасна, но Джойс откри, че музикалният свят се е променил и е пълен с талантливи и напористи млади певци. А и годините, прекарани в уюта на домашната атмосфера, бяха притъпили острието на нейните амбиции. Вече не й се искаше да се мъкне до Лондон, да стои в някой огромен мрачен театър и да пее в безлично трио, скрита някъде в тъмното. Особено с всички ония двайсетгодишни младежи зад кулисите, надъхани, пълни с енергия и надежди. И така постепенно и без много шум или видими признаци на разочарование Джойс се отказа от плановете си за музикална кариера.

Ала съпругът й… Всеки път, когато гледаше с каква невероятна правдивост жена му играе и най-незначителните роли, които й поверяваха, или слушаше как в Коледната пантомима красивият й глас възхитително води всички останали, изпитваше силна мъка и угризения, а под лъжичката му се свиваше. С годините болката и терзанията постепенно заглъхнаха, защото семейният живот им носеше взаимно удовлетворение и щастие, но сега, докато в ушите му още звучеше „Мартен Алер Артен“ и през съзнанието му минаваха всички пропуснати шансове, изведнъж като с нож го проряза неизмерима тъга и съжаление.

— Том… — Джойс хвана и другата му ръка и се вгледа дълбоко в очите му. — Недей. Няма значение. Всичко това. То няма значение. Ти и аз — само това е важно. Сега е ред на Къли. Скъпи… — Нежно, но настоятелно тя го накара да я погледне. — Нали?

Барнаби кимна и си наложи да се разведри. Какво друго да направи? Станалото — станало. Пък и беше вярно, че сега е ред на Къли.

Театърът завладя дъщеря им още на четиригодишна възраст — тогава за пръв път я заведоха на пантомима. Госпожата помоли децата да потърсят лошия вълк и Къли веднага се покачи на сцената, но след като епизодът свърши, отказа да слезе оттам и се наложи насила да я смъкнат, ритаща и пищяща. В началното училище играеше много уверено (дъбов лист, малко зайче) и бе устроена така, че никога не гледаше назад. Сега вече завършваше Драматичното училище в Ню Хол и изявите й в показните представления бяха превъзходни.

— Мислех, че всичко това ти е ясно — продължи Джойс. — Глупав мечо.

Барнаби се усмихна.

— Отдавна не сте ме наричали така.

— Помниш ли, когато Къли ти викаше така? От онова предаване по телевизията, което толкова й харесваше… — Джойс запя: — „Мечокът Барнаби се аз наричам“… и по-нататък го забравих.

— Ааа, да. На седем тя беше такова сладурче.

За миг разговорът замря, после Джойс продължи:

— Трябва да ти предам една молба от Колин.

Барнаби изпъшка.

— Би ли боядисал камината. Ако обичаш?

— Джойси, аз съм в отпуска.

Винаги се дърпаше, помолеха ли го за помощ, и винаги помагаше (щом служебните задължения му позволяваха).

— Не бих настоявала, ако не беше в отпуска — излъга Джойс, без да й мигне окото. — Всички можем да мацаме с боя жилищата си, но тази камина, дето Колин я направи… толкова е красива, Том — произведение на изкуството. Как да допуснем някой некадърник да я оплеска. А ти се справяш чудесно с такива работи.

— Стига си ме четкала.

— Не, говоря самата истина. Ти си художник. Помниш ли каква статуя направи? За „Разходка в градината“?

— Много добре. И писмата до местния вестник.

— Какво ще кажеш да я боядисаш събота следобед. Вземи един термос с чай и няколко сандвича. — Джойс замълча за миг. — Нямаше да те припирам, ако прогнозата за времето обещаваше слънце.

— Не бих и отишъл в театъра, ако можех да работя в градината.

— О, благодаря ти, Том! — Потърка буза в ръката му. — Толкова си сладък.

Главният криминален инспектор Барнаби въздъхна пред перспективата да прекара в тежък труд последните ценни дни от годишната си отпуска.

— Опитай се да убедиш в това колегите от управлението — измърмори той.

Харолд наближи „Уелингтън Клоус“ 17, насочи моргана към портала между двата стълба, увенчани с пластмасови лъвчета, и го подкара на високи обороти към паркинга. Натисна педала, за да накара моторът да изреве за последно с пълен глас, изключи двигателя и затвори очи да събере сили за предстоящата неприятна работа, която му предстоеше. Не беше лесно нито да се качиш, нито да слезеш от моргана. Но пък да го караш, да се грижиш за него и да те виждат в него, беше страхотно. Хората обръщаха глави, когато покрай тях профучаваше аленочервеният му покрив, и това залъгваше временно неутолимата жажда на Харолд да му се възхищават. Жена му не харесваше колата и това само увеличаваше удоволствието му да я притежава. Извади ключа от стартера и с любов потупа таблото. Човек инстинктивно чувства кога нещо наистина си струва, размишляваше Харолд, отдавна приел в сърцето си тази хитроумна лъжа, измислена от някой рекламен агент.

Върху кожената седалка до него лежеше свитък плакати, които госпожа Уинстанли щеше да раздаде на другите си съмишленички от Градската женска гилдия, на жените, които посещаваха нейните курсове за подреждане на цветя, и в магазините наоколо. Като изключим мъдрите му идеи за пропагандирането на дейността на театъра и интервютата, които даваше винаги щом успееше да предизвика интереса на медиите, Харолд избягваше да се занимава с реклама. В края на краищата някой да е виждал Тревор Нън[32] да влиза и да излиза от кварталните павилиони за вестници с филм за най-новия фарс? При мимолетната поява на това известно име в главата му гърлото на Харолд се сви от яд и недоволство и той преглътна тежко. Отдавна си беше дал сметка, че, ако не беше неразумната му ранна женитба и раждането на трите му невероятно безлични деца (които, слава Богу, вече живееха далеч и уморяваха себе си и половинките си от скука), сега щеше да е един от най-тачените режисьори в страната. Ако не и (Харолд не беше от тия, дето си затварят очите пред истината) в света.

На човек му трябва само късмет, талант и подходяща съпруга. Харолд вярваше, че всеки сам си създава късмета, талантът не беше проблем. Но подходящата съпруга… ах, ето къде е пречката. Дорис беше проста, буржоазка. Еснафка. Отначало, като се ожениха (тя бе стройна, срамежлива и хубавичка), непрекъснато се занимаваше с децата и нямаше време да проявява интерес към „Латимър“. После те пораснаха и вече преследваха свои цели, но тогава пък опитите й да изказва мнения за постановките бяха толкова нелепи, че Хародц й забрани да стъпва в театъра — допускаше я в „Латимър“ само на премиери.

През един кратък период си мислеше да си намери друга жена. И тогава се появи Роза — видя му се много по-подходяща партия за един режисьор. (Понякога Харолд се чудеше дали Дорис му е благодарна за общественото положение, което й осигуряваше позицията му на единствен театрален импресарио в града, и дали изобщо си дава сметка за това.) Но като размисли трезво над този мимолетен блян, Харолд бе принуден да признае, че планът му има сериозни недостатъци. Роза беше свикнала, не, беше се отдала на ролята на водеща актриса и той не допускаше тя доброволно да слезе от пиедестала си, та той да се извиси още повече на своя.

А Дорис, въпреки своите чудати занимания (мариноваше яйца, сушеше цветя и препарираше невинни същества, запълвайки вътрешността им със стиропор), притежаваше едно върховно качество — беше незабележима. При появата на Харолд в някоя стая, където беше и тя, Дорис изчезваше, потъваше в дървенията, все едно е дървесен червей. Имаше и друго предимство, вероятно най-важното — не беше алчна. Той осигуряваше скромно препитание за жена си и за децата си, много по-скромно, отколкото всъщност можеше да си позволи. Повечето му приходи от търговията (Джойс бе напълно права да си го мисли) отиваха за постановките му, така че злите езици на критикарите да не могат да обелят и дума относно театралното облекло.

Върху предното стъкло падна правоъгълно кехлибарено петно светлина.

— Харолд?

Харолд въздъхна, забърса с носната си кърпа невидима прашинка от километража и викна:

— Ей сега де.

С усилие се измъкна от колата. Това бе повратният момент в ежедневието му: напускаше пълнокръвния, шумен, пъстроцветен свят на театъра и пристъпваше в тъмния, сив, безформен и съвършено нереален свят на хляба.

— Късната ти вечеря изстива.

— Вечерята, Дорис. — Гърдите му вече се изпълваха с раздразнение и той грубо мина край нея на път за кухнята. — Колко пъти да ти повтарям, че не е нужно да уточняваш дали е късна, или е ранна?

— Как беше той днес, госпожо Хигинс? — Диърдре беше влязла тихо в кухнята през задната врата и възрастната жена, която дремеше край огъня, подскочи. — Извинете, не исках да ви стресна.

— Много е добре — отговори госпожа Хигинс. — Като се има предвид…

Диърдре си помисли колко е ненужно това „като се има предвид“. И двете знаеха, че господин Тибс невинаги е много добре, знаеха и защо. Диърдре хвърли поглед към полицата над камината. Пликът на госпожа Хигинс беше изчезнал и докато жената с мъка се надигаше от стола, Диърдре забеляза, че крайчецъг му сгърчи от джоба на мърлявата й престилка.

— Опалянка.

— Още ли спи?

— Не. Бърбори си нещо. Направих му чудесна супа.

Диърдре видя консервата в умивалника, но каза:

— Толкова сте добра. — И помогна на госпожа Хигинс да си облече палтото. Благодарността и признателността в гласа й не бяха престорени. Ако не беше госпожа Хигинс, Диърдре изобщо нямаше да има свой живот, тоест живот извън къщата и работата. Защото къде да намери човек, който да седи при един оглупял и объркан старец за дребни грошове? Всъщност въобще не бяха говорили за заплащане. При първото идване на госпожа Хигинс Диърдре й предложи пари, но тя отвърна:

— Не се тревожи, скъпа, аз само ще си седя в съседната стая и ще си гледам телевизия.

Ала оставените от Диърдре монети под чайника изчезваха, както всеки път изчезваше и кафявият плик.

След като госпожа Хигинс си отиде, Диърдре заключи вратата и пусна резето. Сложи върху печката, на съвсем слаб огън, малко мляко, за да пийне нещо топло, и се качи при баща си. Облечен в смачкана пижама, той седеше изправен, сякаш глътнал бастун, и държеше едно голямо издание на „Светлината на света“. Сивите му мустаци, все още напомнящи за някогашния си рижав цвят, бяха целите подгизнали от радостни сълзи и очите му блестяха.

— Той идва — викна господин Тибс при влизането на Диърдре в стаята. — Господ идва.

— Да, татко. — Тя седна на леглото и му хвана ръката — все едно хвана торба с хлъзгави костици. — Искаш ли да пийнеш нещо?

— Той ще ни отведе. Към светлината.

Знаеше колко безполезно е да го насилва да легне. Той спеше винаги седнал, с изправен гръб, опрян на камара възглавници. Диърдре погали ръката му и го целуна по мократа буза. От няколко месеца беше малко неадекватен. Първият знак, че нещо не е наред, се появи, когато една вечер се прибра от театъра (бяха правили декори) и го намери на улицата. Обикаляше от врата на врата, тропаше и предлагаше на изплашените хорица лопата, пълна с живи въглени.

Ужасена и стъписана, тя го заведе вкъщи, изсипа жарта в огъня в кухнята и внимателно започна да разпитва баща си, като се опитваше да намери разумно обяснение. Такова, разбира се, нямаше. Оттогава той често изпадаше в състояния на обърканост и оглупяване. (Диърдре винаги си служеше с тези неясни понятия и избягваше ужасната официална диагноза. Когато една от сестрите в Центъра, където господин Тибс прекарваше дните си, се реши да използва въпросната дума, Диърдре й се разкрещя, обзета от страх и гняв.)

През някои продължителни периоди мисълта му все още беше съвсем ясна. Просто никой не знаеше кога кризите ще се появят и колко дълго ще траят. Предишната неделя си прекараха чудесно. Следобедът ходиха на разходка; тя му разказа всичко за „Амадеус“ и както винаги преувеличи своята роля в режисирането на постановката, за да му достави удоволствието да се гордее с дъщеря си. Вечерта пиха по чаша портвайн и хапнаха домашно приготвен кекс. Той пя мелодии от детството си. (Диърдре се роди, когато баща й беше на четирийсет, затова песните му бяха много стари: „Залез с червени платна“, „Валенсия“ и „О, о, Антонио“.) Даже си сложи бомбето и като почукваше с бастуна и го въртеше, провлачваше крака в танцова стъпка — тъжно, изкривено от времето подобие на веселите енергични танци, които преди години очароваха Диърдре и майка й. Тогава косата му беше червеникавозлатиста, а мустаците му блестяха с цвета на току-що паднали диви кестени. Миналата неделя и двамата си поплакаха, преди да си легнат.

Диърдре отиде до прозореца да пусне пердетата и за миг остана, загледана в небето. Имаше чудесна луна и няколко забързани облачета. Там горе живееше Гавраил, нейният ангел-пазител. Той беше и на небето, и на земята, разхождаше се красив и бляскав, винаги бе само на един безсмъртен дъх разстояние и с любов наглеждаше семейство Тибс и земните им грижи. Като малка Диърдре имаше навика от време на време да се завърта бързо — все играеше на статуи — с надеждата да зърне четириметровите му крила, преди да си е надянал наметалото, за да стане невидим. Веднъж остана с убеждението, че е видяла очертанията на златно стъпало и после е чула над главата си шум от размах на крила, сякаш бяха прелетели хиляда лебеди.

Освен архангела всеки човек си имаше и по една звезда да го пази. Навремето попита баща си коя е нейната звезда и той й каза: „Звездата, която винаги сияе най-ярко.“ Диърдре си помисли, че тази вечер всички изглеждат еднакви и доста студени, и пусна пердето. Спомни си за млякото и хукна към кухнята — твърде късно, — беше изкипяло.

Сипа ново мляко в друго джезве и го сложи на печката, после взе от скрина сценария за следващата постановка („Вуйчо Ваньо“). Откакто стана асистент-режисьор, изваждаше от подвързията своето копие на поредната пиеса, слагаше по един бял лист между всеки два листа от сценария и пак го подвързваше. Така направи и с „Вуйчо Ваньо“. Диърдре работеше дълго и ревностно над всяка пиеса преди първата репетиция. Четеше и препрочиташе текста и опознаваше героите, сякаш е живяла с тях. Опитваше се да вникне в скритото послание между редовете, да усети ритъма на действието. В главата й се раждаха безброй идеи и тя използваше печатарска хартия, навита на дълги рула, за да нахвърля хрумванията си за декори, реквизит и разположение на актьорите. „Вуйчо Ваньо“ я очарова, както преди и „Вишнева градина“, плени я невероятната способност на Чехов да създава привидно естествен свят, пълен с реални човешки същества, и след това да примирява този свят с драматичните ограничения на театъра.

Както си четеше, изведнъж усети, че е гладна, затвори „Вуйчо Ваньо“ и го остави настрана. Почти никога не успяваше да хапне, когато се събираха в театъра вечер, защото не искаше да закъснява. В хладилника откри малко майонеза, парче твърдо говеждо, останало от предния ден, и два резена червено цвекло. Докато мажеше маргарин върху пухкавия бял хляб, единственият, с който оголелите венци на баща й се справяха, Диърдре се унесе в мечти (любимо и често практикувано занимание) — припомняше си моменти от последната репетиция и пренаписваше сценария им според своите въжделения и настроения.

ДИЪРДРЕ:

Според мен във встъпителната сцена двамата Вентичели са прекалено близо до Салиери. Не бива да се скупчват в такава интимна близост. И определено не е редно да го пипат.

ЕСЛИН:

Права е, Харолд. Започват все повече и повече да фамилиарничат. Тъкмо си мислех, че, ако скоро някой не вземе отношение по въпроса, ще се наложи аз да го направя.

ХАРОЛД:

Правилно. Стига сте се врели в звездата, вие двамата. Благодаря, Диърдре. Отдавна трябваше да те взема да ми помагаш.

ИЛИ

ХАРОЛД:

Май е време за кафето, Диърдре.

ДИЪРДРЕ:

Ако нямаш нищо против, асистент-режисьорите не правят кафе.

(ЖИЗНЕРАДОСТЕН СМЯХ)

ХАРОЛД:

Извинявай. Така сме свикнали да се грижиш за нас.

РОЗА:

Твърде дълго злоупотребявахме с теб, скъпа.

ЕСЛИН:

А ти през цялото време си крила своите ослепителни идеи зад скромността си.

ХАРОЛД:

Внимавайте! Започвам да позеленявам.

(ОТНОВО ЖИЗНЕРАДОСТЕН СМЯХ. КИТИ СТАВА ДA НАПРАВИ КАФЕ)

ИЛИ

ХАРОЛД: (ОТПУСНАТ НА ЕДИН СТОЛ В СТАЯТА ЗА ПОЧИВКА)

Сега, в отсъствието на другите, мога да ти кажа, Диърдре, че просто не знам какво бих правил без твоята помощ за тази пиеса. Всичките ти предложения са така свежи и оригинални. (ТЕЖКА ВЪЗДИШКА) Започвам да губя форма

ДИЪРДРЕ:

О, не, Харолд. Не говори така…

ХАРОЛД:

Изслушай ме, моля те. Сега съм загрижен за нашата пиеса за летния сезон. Има толкова много работа по „Вуйчо Ваньо“…

ДИЪРДРЕ:

С радост ще помогна.

ХАРОЛД:

Не, Диърдре, aз ще помагам. Бих искал… всички ние бихме искали ти да режисираш пиесата.

Дори за изпълнената с пламенен копнеж душа на Диърдре този финален диалог прозвуча прекалено неправдоподобно. Докато обираше последните остатъци от лъскавата жълта майонеза и я размазваше тук-там по дунапренената филия, тя се отдаде на по-простички фантазии. Харолд катастрофира с колата си. Или Харолд получава инфаркт. „Това е най-вероятното“, помисли си тя, спомняйки си как дебелият корем стърчи под брокатената жилетка. Диърдре внимателно огледа готовия сандвич. Цвеклото се подаваше навън. Напъха го навътре и отхапа. Не беше много вкусно. Млякото пак изкипя.

— Как мина според теб, Констанца?

Кити седеше пред тоалетната масичка. Беше си свалила чорапогащника и бе опънала млечнобелите си крака върху бродирана табуретка. Макар да обяви бременността си едва преди три месеца, вече си бе създала навика да се хваща за кръста и да се усмихва смело и измъчено. Освен това понякога потрепваше, сякаш усещаше ритането на бебето. Преди да даде на мъжа си очаквания отговор, взе почистващ крем и внимателно осея цялото си лице с големи бели точки.

— Ами, скъпи, ти беше чудесен, мисля. Всичко върви идеално.

— Май сме на прав път. Какво ще кажеш?

— О, определено. Въпреки че ужасно ти пречат.

— Точно така. Един Господ знае какво си въобразява тоя Николас. Удивен съм защо Харолд му позволява да се държи така.

— Знам. Само Доналд и Клайв се опитват да го сложат на място. И то единствено защото са наясно как се чувстваш.

— Ммм! В много отношения те са полезни същества.

Еслин, вече с измити зъби и по пижама (долнището му стигаше до средата на прасеца, а горнището бе ушито като кимоно за джудо), седеше на леглото и правеше упражнения за лицевите си мускули. С отпусната назад глава, отваряше уста, после я затваряше, като се опитваше да докосне с долната устна върха на носа си. Имаше профил на двайсет и пет годишен мъж — не беше никак лошо за неговите четирийсет и пет години. Изду бузите си и бавно ги отпусна. (За линиите от основата на носа до устата.) Загледа се в красивата си съпруга, която привършваше със свалянето на грима.

Еслин винаги се влюбваше (очакваше се от него) леко в най-привлекателната от актрисите, с която си партнираше в поредната пиеса, и в „Гарваново гнездо“ буквално бе завлечен в стаята за реквизита от младата лудетина, понастоящем госпожа Кармайкъл. Тогава тя играеше Попи Дики. Когато стана ясно, че е бременна, той, за съжаление, не беше женен и се почувства задължен да предложи брак на Кити. Направи го доста неохотно. Беше се надявал за известно време да се отдаде на разгулен живот и чак след това да си намери някоя, която да се грижи за него на стари години. Но тя се оказа послушно малко сладурче, а и той не можеше да отрече, че позакъснялото бащинство повдигна реномето му на мъж и в службата вече го гледаха по друг начин. И, разбира се, беше най-големият шамар за Роза.

Имаше да й връща заради начина, по който се държа, след като й поиска развод. Пищя, стена и ля сълзи. И крещя: как ограбил най-хубавите години от живота й. Тогава Еслин отбеляза — съвсем основателно според него, че, ако не е бил той, все някой е щял да го направи — едва ли би успяла да си ги запази непокътнати и неизживени в някой сейф. Тогава тя захлипа: винаги била искала деца, но сега вече било твърде късно и затова бил виновен той и никой друг. Еслин намери подобно твърдение направо за смешно.

Навремето обсъждаха понякога възможността да си родят деца, обикновено, когато играеха родители в поредната пиеса, но Еслин винаги завършваше разговора с убедителния аргумент, че хлапетата, които имат на сцената, ще изчезнат след последното представление, а родните им деца ще се мотаят из краката им много по-дълго, При това неговият живот не би се променил кой знае колко, но понеже не възнамерявал да харчи пари за детегледачка, животът на Роза определено никога нямало да бъде същият. Тогава Еслин си мислеше, че тя приема логиката му, но щом стана дума за развод и той я помоли да напусне дома му, Роза му припомни всяка дума и отказа да се изнесе, преди да получи компенсация за своите „изгубени бебета“. Тия бебета му струваха цяло състояние. Но й го върна тъпкано. Когато Кити забременя, след една репетиция на „Магазин на Слай Корнър“ той обяви събитието, както и предстоящата им женитба. Докато говореше, хванал нежно ръката на Кити, Еслин не свали очи от лицето на Роза и тогава изпита по-голямо удовлетворение, отколкото ако му беше върнала парите.

По онова време тя вече се беше омъжила, разбира се, за досадното строителче. „Ако трябва да сме честни — помисли си Еслин, докато свършваше упражненията за бузите и започваше въртеливи движения с глава, за да намали напрежението във врата си, — според някои счетоводството е толкова отегчително, колкото и издигането на къщи. За да не кажем — още по-отегчително.“ Еслин не беше съгласен. Да подрежда и да пресява всички парични вземания и давания, да свежда купища разписки за разходи и приходи до стройна колона от ясни цифри и да търси вратички в закона, за да намали данъците на своя клиент, за него представляваше ежедневно предизвикателство, изискващо (не би се поколебал да го твърди) творческо мислене.

Еслин предпочиташе да води счетоводството на физически лица, а неговият партньор, специалист по фирмено право, пое по-големите концерни, с едно изключение — благотворителния попечителски фонд, който финансираше „Латимър“. Като вътрешен човек, запознат отблизо с делата на КОТС, Еслин се залови със счетоводството на фонда, без да се замисля, и по същия начин се зае да оправя сметките на Харолд и неговата вносно-износна търговия (общо взето, скромна, но все пак с печалба). Никога не взимаше от Харолд колкото от другите клиенти и често се питаше дали неговият продуцент го оценява.

Еслин свърши с въртенето на главата; реши да зареже спомените и отново да обърне внимание на Кити. Усетила погледа му, тя отхвърли русите си къдрици с кокетен жест, който на един по-малко самодоволен съпруг би се сторил малко премерен. После се наслади на линията на врата си в огледалото. Еслин също се възхити от врата й. Не се виждаше нито гънка, нито бръчка, нито неравност. Тя имаше очарователно личице — не точно във формата на сърце, защото брадичката й не беше достатъчно остра, но грабваше вниманието с хитрото си излъчване, а в комбинация с искрящите й очи наистина бе много привлекателно. Кити стана и приглади розовата си нощница към корема, все още толкова плосък, колкото и когато се въргаляха в стаята за реквизита, и се усмихна.

Еслин не й отговори с усмивка, а само кимна. Много скъпернически раздаваше усмивки, вадеше ги само за специални случаи. Отдавна си беше дал сметка, че те не само огряват и преобразяват лицето му, но и задълбочават и подчертават линиите от носа към устата. Сега изрече „скъпа“ с тон, предвещаващ по-скоро напътствия, отколкото сърдечни излияния.

Кити послушно отиде до увенчаното с балдахин легло и застана откъм страната на Еслин. С длан, обърната нагоре, той направи знак сръка, жена му вдигна през главата си нощницата и я остави да падне — розовият сатен прошумоля леко и се надипли в краката й. Еслин плъзна поглед по стройните й, почти момчешки бедра, по ханша й, по малките й твърди гърди и стисна устни доволен. (Роза си беше позволила да надебелее доста грозно през последните години от брака им.) С една ръка дръпна връзката на пижамата си, а с другата потупа възглавницата на жена си.

— Ела тук, котенце.

Беше толкова приятно да я докосва. Стегната, млада и силна. Миришеше на орлови нокти[33] и на бялото вино, което пиха в стаята за почивка. Тя бе по-скоро сладко покорна, отколкото безочливо активна, точно каквато трябваше да бъде по мнението на Еслин. Фактът, че бе напълно бездарна като актриса, придаваше завършеност на нейното съвършенство.

Последната мисъл върна Еслин към репетициите на „Амадеус“ и докато се движеше енергично между краката на жена си, той се отдаде на размисли върху последната си роля в „Латимър“ Наистина предизвикателство (Салиери никога не е слизал от сцената), но започваше да му се струва, че играта вече не му носи предишното удовлетворение. Някой беше подхвърлил идеята да опита да поставя пиеси и в интерес на истината Еслин доста се запали. Преди време прочете биографията на Хенри Ървинг[34] и се видя в дълго тъмно палто с астраганена яка и цилиндър — беше чудесен. При необходимост дори ще понапълнее…

— Как беше, скъпи?

— Кое? О… — Втренчи се в лицето на Кити под себе си. Устните й се разтеглиха в щастлива усмивка, клепачите закриха премрежения й поглед. — Извинявай. Бях се замислил, както обикновено. Чудесно… чудесно. — Наведе се за последна целувка по бузата — докосна я с устни, както сладкар би поставил последния орнамент върху сладоледената си торта — и се търколи към своята половинка от леглото. — Кити, наистина, опитай се да си научиш репликите до вторник. Поне за сцените, в които играем двамата. Не понасям някой да ме спъва. — После несъзнателно повтори думите на Харолд: — Не знам какво намираш да правиш по цял ден.

— Ами — Кити се надигна на лакът и му отправи грейнал небесносин поглед — мисля за моя пухчо, разбира се.

— И аз мисля за теб, котенцето ми — влезе в тон Еслин и в този момент наистина си вярваше на думите. После добави: — Не забравяй — до вторник. — Пооправи възглавниците и след две минути дълбоко заспа.

Близнаците Евърард, които се подмазваха непрестанно на водещия актьор в трупата, живееха сред неописуем безпорядък в рушаща се къща с тераси край железопътната линия.

Бяха обект на любопитство за останалите обитатели на улицата, неспособни да проумеят що за птици са двамата. Изглежда, не ходеха на работа (пердетата им понякога си оставаха спуснати до обяд) и често излизаха чак към пет часа, понесли се нанякъде с малките си разтегателни пазарски мрежи.

Очевидно нямаха много пари. Никога не даваха нищо на тропащите по вратите за помощи, а от време на време, в пазарен ден, ги виждаха към пет часа да обикалят масите по пазара и старателно да подбират от останалите по тях плодове и зеленчуци. Различните хитроумни и не толкова хитроумни опити на съседите да влязат в дома им претърпяха провал. Дори не успяваха да се доберат до износения линолеум във вестибюла. А зад дебелия слой мръсотия на прозорците вътрешността на къщата си оставаше пълна загадка дори когато пердетата бяха дръпнати.

В грозното парче земя зад дома им, предназначено за градина, вилнееха коприва, тръни и висока трева, която се полюшваше и шумолеше, разклащана от пробягващи гризачи. На асфалта под еркерния прозорец стоеше и се разпадаше колата им — петнайсетгодишен фолксваген: държеше се цял благодарение на безброй заварки и добрата си воля, а на мястото на лепенката за платени данъци се мъдреше рекламен етикет на „Гинес“[35]. Госпожа Григс от вестникарската будка на ъгъла беше съобщила на полицията за това и за известно време етикетът изчезна, но после пак се появи. Госпожа Григс обичаше да повтаря, че от братята Евърард я побиват тръпки. Тя не понасяше предните зъби на Клайв — изглеждаха много остри и леко издадени напред, — нито навика на Доналд да примигва и да присвива очи. Наричаше ги Плъхчо и Кърта, но винаги зад гърба им.

Рядко ги виждаха поотделно, а ако случайно се случеше, самотният Евърард изглеждаше неясен, забулен в полумрак, сякаш можеха да светят с цялата си мощ само ако са в непосредствена близост. Човек оставаше с впечатлението, че се хранят един от друг; натрупваха мазнини от злобни предсказания и разменени реплики. Нищо не доставяше на братята по-голямо щастие от ситуациите, в които някой изпаднеше в неудобство (макар че те никога не бяха достатъчно честни, за да си го признаят). Всъщност лицемерието беше тяхна запазена търговска марка. Никой не би бил по-изненадан от тях, когато някой не разбере нещо. Или когато техен заговор причини разрив в отношенията между някои хора и всички са нещастни. Тогава те плачат заедно с другите — „Кой би си помислил?“, а после се оттеглят в отвратителната си кухня и пак започват да кроят заговори и интриги.

Минувачите покрай улица „Акстън“ 13 зяпаха сивите прозорци, мърмореха и вдигаха вежди; или почукваха с пръст челото си. „Що за птици са тези?“, питаха се често хората. Изричаха се най-различни отговори, но винаги свързани с някаква подривна дейност — от нелегално печатане на забранена литература до правенето на бомби за ИРА. И всичките се намираха далеч от истината. Двамата Евърард бяха наистина злобни, но обхватът на тяхната злоба имаше твърде тесен периметър — щяха да са доволни, ако направят някоя и друга малка поразия, за да засегнат свои познати от непосредственото си обкръжение.

Репетицията

Театърът се намираше на идеално място — в самия център на Костън, на ъгъла на двете най-оживени градски улици. Всъщност заемаше и двете страни на ъгъла, защото обхващаше помещенията на последния магазин на улица Хай Стрийт (бивша хлебарница) и една галантерия, комбинирана с работилница за ремонт на шевни машини на улица Карадайн Роуд. И двата магазина бяха много стари (към хлебарницата в сградата е имало и фурна) и всеки е разполагал с по няколко тесни стаички на горния етаж. Навремето Костънското общество за театрална самодейност се радваше на силната подкрепа на тогавашния кмет Латимър, благодарение на което успя да наеме двете сгради, а с помощта на дарение, отпуснато от градската управа, и на парите, събрани чрез всевъзможни благотворителни и други мероприятия и скромната професионална помощ на разни доброжелатели, бе направен цялостен ремонт и на вътрешните помещения, и на фасадата.

Построиха сцена със семпла арка за авансцена, направиха наклон на пода и наредиха сто тъмносиви пластмасови седалки. Инсталираха и простичка рамка за прожекторите. Към сцената имаше врата и други две големи врати с дебели стъкла водеха към мъничко фоайе. То изпълняваше и ролята на офис — с бюро, стол, телефон и стара кантонерка; инсталираха и телефон с монети. На специално табло поставяха големи цветни снимки от представяната в момента пиеса. В огромното мазе — заемаше пространството и под двата магазина — разположиха склада за декори. Там се намираха и гримьорните. Това беше повече от достатъчно, освен когато представяха пантомима или някоя пиеса с особено голям брой действащи лица, като „Амадеус“ например. Тоалетните за актьорите се намираха на средата на коридора между кулисите и фоайето.

Стаята за почивка, по време на представления отворена и за зрителите — тогава се предлагаше кафе и вино, — заемаше три четвърти от горния етаж, в нея, освен сложените тук-там пластмасови маси и столове имаше и две малки канапета. Маскирани до неузнаваемост, те се подвизаваха и на сцената почти толкова често, колкото и някои от актьорите, и нерядко бяха по-убедителни от тях. На горния етаж се намираха още тоалетните за зрителите и кабината на Тим — отговорник по осветлението, — на чиято врата висеше надпис: „Служебно помещение. Не влизай.“ Всички подове в „Латимър“ бяха застлани с черен мокет, а стените — измазани с бял хоросан.

Мнозина членове на КОТС с копнеж си спомняха за онези първи дни преди петнайсет години, когато, заобиколени от строителни отпадъци, греди и черчевета, кабели и стълби, давещи се от вдигания прах, създадоха свой собствен театър. Тогава всичко беше по-различно. Харолд например. Слаб и без брада, със стари кадифени панталони, работеше наравно с другите и се покриваше целият с мръсотия, окуражаваше уморените, издигайки общата мечта пред униващите им духове и пълните им с прах очи.

Тогава, в онези славни първи дни, сякаш всички бяха равни, всеки си имаше роля и никоя роля не бе по-важна от останалите. Но след официалното откриване на театъра кметът Латимър произнесе дългата си витиевата реч, здраво се напи и изчезна под масата, а нещата започнаха да се променят и скоро стана ясно, че някои са много по-равни от други. Защото постепенно и неотклонно Харолд си проправи път до върха: стъпваше безцеремонно върху вратовете на твърде плахите, твърде неориентираните или просто твърде ленивите, за да надигнат глас (никой не би могъл да посочи кога точно нещата стигнаха до критичната точка, откъдето нямаше връщане назад). Така се роди царят. От време на време в трупата се включваха нови членове — те не знаеха нищо за онези велики пионерски дни, когато той изразяваше мнението си и го изслушваха с уважение. На новаците не им пукаше за миналото и затова автоматично се превръщаха в негови предатели.

Като Николас например, който сега крачеше към сцената на „Латимър“. Ако питате него, Костънското общество за театрална самодейност се е появило на бял свят за репетициите на „Френски без сълзи“ и ще си отиде от този свят веднага щом приемат Николас в лондонската централна театрална школа (а това трябва да стане, трябва), след като видят играта му в „Амадеус“ Бръкна в джоба си да извади ключа. Колин му даде дубликат, понеже виждаше с какво упорство идва на репетиции рано, стои до късно, търчи насам-натам, мъкне, изнася и изобщо гледа да помага, с каквото може. Дори сега, с бляскавата си роля, отредила му според неохотното признание на Еслин положението на втори по значение актьор в театъра, Николас пристигна цели трийсет минути преди режисьора и неговата асистентка.

Всъщност влезе в сградата в шест часа, затова не се изненада от обгърналата го пълна тишина. Спря за миг, жадно пое въздух през ноздрите си и макар че най-екзотичната миризма в този въздух идваше от портокаловите кори, хвърлени в метално кошче за боклук, за пламтящия от ентусиазъм новак той беше същинска амброзия. Изпълнен от щастие, Николас тихичко заслиза по каменните стълби към гримьорните.

Захвърли суичъра си, облече брокатеното сако на Моцарт и вдигна сабята му. Нисичкият Николас, едва метър и шейсет и пет, много се измъчваше заради ръста си, въпреки успеха на други ниски мъже като Иън Холм, Антъни Шер и Боб Хоскинс. Дори когато играта най-много му вървеше, сабята му създаваше проблеми, особено като ставаше от клавесина или сядаше пред него. Искаше да я вземе вкъщи и да се упражнява да ходи с нея, но сглупи, като поиска от Харолд разрешение и, разбира се, не го получи: „Само ще я загубиш и после ще се чудим какво да правим“.

Николас я закачи на кръста си и тръгна към сцената, преговаряйки си под носа репликите, предшестващи неговата поява; сърцето му запърха, подгонено от предчувствие как на премиерата ще се спъне в проклетата сабя и ще пльосне по очи, ала бързо се отърси от това черногледство. След малко, с тихи стъпки, заглушавани от меките му маратонки, той се изкачи на сцената. Застина за миг, сърцето му пак се качи в гърлото — наполовина от ужас, наполовина от удоволствие, — случваше му се при всяко излизане на сцената, дори в пустия театър.

Сега обаче театърът не беше празен. Чу се шум. Николас се стресна и се огледа. По седалките не видя никакъв човек. Обърна се и назад, откъдето дойде, но и зад кулисите нямаше никой. Тогава клекна и огледа наклонения под на залата, очаквайки да види как Райли дъвче нещо отвратително. Не съзря обаче никаква котка. И тогава пак се чу същият шум. Скърцащ звук. Някак провлачен. Както например би проскърцало мокро стъкло, ако влачиш пръст по него. Какво можеше да е това? И откъде идваше? След като провери сцената, залата и зад кулисите, Николас се почувства доста объркан. Докато се сети да вдигне глава.

Гледката, разкрила се пред очите му, бе толкова изненадваща, че няколко секунди мозъкът му отказа да осъзнае получения образ. В осветителната кабина на Тим имаше някой. Момиче. Николас преглътна тежко. Голо момиче. Голо поне докъдето се виждаше, тоест до кръста. По-надолу стъклената стена преминаваше в дървена. Жената, с разрошена руса коса и тесни рамене, се беше облегнала с гръб на стъклото. Когато извиваше тялото си, ето както сега, кожата й оставяше неравни влажни петна като перлени цветя. Пръстите на разперените й встрани ръце се свиваха и разпускаха по стъклото и точно те предизвикваха странния звук. Николас я позна. Още преди внезапно да извие тялото си така, че да открие малката заострена гръд и екзалтирания си профил. Очите й (слава Богу) бяха затворени. Стоеше като закован за пода, зяпаше ли, зяпаше, неспособен да откъсне поглед, а Кити се усмихна — искрена интимна усмивка, натежала от задоволство.

Другият в кабината трябва да беше клекнал или коленичил пред Кити. Ярки представи за онова, което сигурно правеше щастливецът, изпълниха мозъка на Николас и заляха цялото му същество с вълни от похот — оставиха го без дъх и с пресъхнало гърло. Вълната се поотдръпна, той пое няколко пъти дълбоко въздух и се замисли в какво неловко положение е изпаднал. Тогава отново се чу скърцащият звук. Николас видя как Кити се плъзга бавно надолу по стъклото, а лопатките й оставят две влажни успоредни следи. Докато изчезваше зад дървената стена, тя отново извърна глава и се засмя — дрезгав гърлен кикот, доста по-различен от обичайния й звънлив смях.

Облекчен, Николас внимателно изпусна въздуха от гърдите си, макар здравият разум да му казваше, че едва ли някой може да го чуе (чудеше се как не бяха чули тътена на сърцето му), после слезе на пръсти от сцената и понесе натежалите си слабини към тоалетната. Остана там по-дълго от необходимото, разсъждавайки как най-добре да постъпи и се молеше на другарчето на Кити да му се припикае. Реши да се измъкне на улицата и пак да влезе, като вдигне голям шум. И точно тогава някъде се затръшна врата. Почака още пет минути и тръгна към мазето.

На минаване край женската гримьорна чу вътре тракане — все едно някой местеше шишенца или бурканчета. Николас отвори вратата. Кити, облечена в жълта блуза, закопчана до врата, и благоприличие, направо целомъдрено, увита в дълга пола, изцвърча стреснато:

— Сърцето ми изскочи.

— Извинявай… здравей.

— Ти си здравей — намръщи му се Кити. — Какво ти е?

— Мм?

— Да не ти се е възпалило гърлото?

— Не вярвам.

— Грачиш.

— А. Просто не съм се разприказвал.

Той прочисти гърлото си един-два пъти. После се престори, че прави гаргара. Ала нищо не бе в състояние да овлажни гърлото му, докато тя стоеше пред очите му.

— Вече е по-добре.

— Изобщо не звучи по-добре. А и изглеждаш някак отслабнал, Нико… направо изцеден. — Кити присви очи, загледана в отражението си в огледалото. — Какво ти е сега?

— Нищо ми няма. — Николас едва прикри внезапно напушилия го смях с престорена кашлица. — Днес сте първи, а? Ти и Еслин?

Свърза двете имена, без да иска, но веднага се поздрави за мъдрия ход — така обяви своето неведение относно всичко, станало преди появата му в гримьорната, и заблуди Кити. Но после изведнъж му хрумна друго. Ами ако тя всъщност е била в кабината с Еслин? И по-странни неща са се случвали. Семейните двойки, казват, понякога се нуждаят от по-особени обстоятелства и необичайни преживявания, за да се възбудят. Като в онази пиеса на Пинтър[36]. Той се връща „неочаквано“ следобед, а тя е с обувки с десетсантиметрови токчета. Но това сигурно става, след като е минал век от сватбата и двамата са си омръзнали до смърт? А Кармайкълови се ожениха едва ли не вчера. Кити уточни:

— О, днес Еслин работи до шест и половина. Аз дойдох рано с моето малко сузуки. Трябва ми много време да се приготвя. Всъщност — усмихна се тя и красивите й устни му напомниха на нежна роза, — когато пристигнах, очаквах да те намеря тук.

— Ъъ… не — заекна Николас. — Опитах да се измъкна, но днес управителят бдеше много зорко.

— О, колко жалко! — Още една топла усмивка, изпълнена със съчувствие. — Можехме да изрепетираме общите ни сцени.

Николас пое удара на усмивката (лек като перце, но право в слънчевия сплит) и коленете му омекнаха. Мрачно посегна към дръжката на вратата. За първи път в живота си прокле ентусиазма, довел го толкова рано в „Латимър“, когато никой не бе очаквал да го завари там. После се зачуди как, по дяволите, щеше да се концентрира на сцената в това си състояние. Застави се да си припомни, че Кити си е просто Кити. Хубавичката, глуповатата, обикновената Кити. Глупостта й и фактът, че е напълно безлична като актриса, при други обстоятелства щяха да са достатъчни да гарантират пълното му безразличие към нея. И щом умът му го разбира, разсъждаваше Николас, защо и слабините му, които все още горяха, пламнали от възторг, не се успокоят и не се подчинят на разума. Докато той продължаваше да се противопоставя на този внезапен прилив на плътски желания, Кити взе телена четка и започна да разресва косата си така, че да открие лицето си. Сега, без ореола от златни къдрици, то изглеждаше много по-сърцевидно.

Николас прецени, че е по-заострено, отколкото би трябвало, за да има нежната красота на истински сърцевидното лице. Остро. Даже може да се каже като на язовец. После тя отвори уста, напълни влажната розова кухина с фиби и започна да закрепя косата си на кок. При това движение гърдите й изпъкнаха. Разтеглиха блузата. И тогава, пред очите на Николас, всички копчета излязоха от илиците си. Дрехата се разтвори и малките й изящни гърди изскочиха, двойно зашеметяващи поради отражението им в огледалото. Кити стана и с леко, предизвикателно възбуждащо движение като с вълшебна пръчица освободи тялото си от всичките му одежди, с изключение на украсените с дантели копринени чорапи и високите до бедрата ботуши. После се обърна, стъпи с единия крак здраво върху седалката на стола и го повика с пръст.

— Нико… Какво, по дяволите, ти става тази вечер?

— Оххх… нерви, предполагам.

— Точно. И аз съм така. Да му се не види… — Косата на Кити се срути. — Така ли ще пада цялата вечер?

Николас, чийто проблем бе на светлинни години от тревогите на Кити, се поразсея от шума в съседния склад за декори, където някой местеше нещо.

— А — измърмори той, — май не сме единствените подранили.

— Ще ми се да я подстрижа — не го чу Кити и продължи грубо да пъха фибите в косата си. — Но Еслин ще побеснее. Според него една жена е женствена само когато има дълга коса.

— Кой ли е?

— Кой кой ли е?

— В работилницата.

— Сигурно Колин. Оная вечер мрънкаше, че имал много работа.

— Както обикновено.

— Ммм! Нико… — Кити остави четката и се обърна към него. — Ти нали няма да… нали се сещаш, да се скапеш за премиерата, нали, скъпи? Направо ще припадна.

— Няма, разбира се! — викна Николас възмутен. Обидата с един замах охлади страстите му — нещо, в което се провалиха всички предишни опити на разума му да наложи контрол върху плътта. Глупава крава. — Мислех, че ме познаваш по-добре.

— Ами просто имаш страшно много реплики…

— Не са повече, отколкото имах в „Нощта трябва да падне“.

— … пък и Еслин каза… че при твоята неопитност… сигурно ще си забравиш думите и аз ще изпадна в безизходица…

— Еслин що не си гледа работата?

— Ооо! — Хитрото й личице грейна. После Кити наклони глава заговорнически. — Не се тревожи. Няма да му кажа.

— И да му кажеш, много важно. Изобщо не ме интересува.

Николас излезе и блъсна вратата.

— Какво ме покровителства пък тая? Ще видим кой ще се скапе на премиерата — измърмори той. — Във всеки случай няма да съм аз.

Отиде в мъжката гримьорна, смъкна сакото и сабята, погледна часовника и с изненада откри, че откакто влезе в театъра, са минали само някакви си двайсет минути. Реши да се поразходи наоколо и да хвърли поглед в склада за декори.

Един мъж боядисваше малък стол със златна боя — вече почти привършваше. При влизането на Николас стоеше с гръб и оглеждаше облегалката, а от, четката му капеха златни сълзи върху пода, обагрен с какви ли не цветове. Не този човек бе очаквал да види Николас, но веднага го обзе топло, почти роднинско чувство към мъжа, така сериозно отдаден на работата си. Николас си помисли, че би харесал всеки, който сложи рога на Кармайкъл.

— Привет — поздрави той. — Шефа няма ли го още?

Дейвид Сми се обърна и върху красивото му, но глуповато лице бавно изгря усмивка.

— Не, сам съм. С теб, разбира се. О — четката му описа широк полукръг, при което Николас отскочи встрани, защото не искаше златни капки по дрехите си, — и с всички мебели.

— Аха — кимна Николас. — Разбрах. — После направи класическия закачлив жест, който често се вижда в долнокачествени пиеси, но рядко в живота: почука с пръст носа си отстрани и смигна. — Значи само ти, аз и мебелите, Дейвид — повтори той и отиде на сцената да се упражнява.

Петнайсетина минути сяда и става от стола пред пианото и се разхожда насам-натам, за да свикне със сабята. После Николас се качи в стаята за почивка, за да види дали е дошъл още някой. Тим и Ейвъри седяха на една маса, допрели глави.

Щом Николас влезе, те млъкнаха, а Тим му се усмихна.

— Не се тревожи. Не говорехме за теб.

— Не съм си и помислил.

— Сериозно? — поиска да се увери Ейвъри, който винаги смяташе, че обърне ли гръб, и хората започват да говорят за него, при това все неприятни неща. — Аз пък щях да предположа точно това.

— О, стига с твоята неувереност, наследена от детството ти, Ейвъри — намеси се Тим. — Не и на празен стомах.

— И кой е виновен за това? Ако не се беше забавил толкова в пощата…

— Нико… — Тим посочи към издължената бутилка върху масата. — Малко „Де Бортоли“?

— По-късно, благодаря.

— По-късно няма да има, скъпо момче.

— Всъщност за какво наистина си шепнехте?

— Карахме се — бързо отговори Ейвъри.

— Шепнешком?

— Човек трябва да си пази достойнството.

— Няма ли за какво друго да си говорите? — попита Тим. — Извинявай, Нико, но не мога да ти кажа какво обсъждахме.

— Горяхме си мостовете.

— Ейвъри!

— Е, ако на Нико не можем да кажем, на кого?

— На никого.

— В края на краищата той ни е най-близкият приятел.

Николас тактично прикри изненадата си от това откровение и разговорът пресекна. Ейвъри си дъвчеше долната устна — сигурен признак, че е развълнуван, — не преставаше да хвърля настоятелни погледи към Тим и изтерзан от забраната му, свиваше и разпускаше юмруци нервно. Приличаше на дете, на което не са разрешили да си отвори подаръците сутринта преди Коледа. Дори ореолът от руси къдрици потрепваше от бушуващото в душата му вълнение.

Николас се наклони към ухото на Ейвъри.

— И аз имам една тайна. Да направим размяна, а?

— Ооо… Може ли, Тим?

— Ама наистина. Като двегодишни деца сте — възкликна Тим и хладно погледна към Николас. — Каква тайна?

— Изумителна тайна.

— Хм. Някой друг знае ли я?

— Само още двама души.

— Значи не е никаква тайна.

— Тайната се отнася именно за двамата.

— Ааа.

— Хайде, Тим — настоя Николас. — Честната размяна не е кражба.

— Къде ги намираш тия тъпи поговорки?

— Моля те…

Тим се поколеба.

— Трябва да обещаеш, че няма да обелиш дума до премиерата.

— Обещавам.

— Обеща с доста лека ръка. Но ако не сдържиш думата си — продължи Ейвъри, — няма да влезеш в школата.

— О, Боже!

— Виж го, пребледня.

— Беше доста глупаво. Откога се сдоби с ясновидски способности?

— Защо до премиерата? — попита Николас, възвръщайки цвета на лицето си.

— Защото след това всички ще знаят. Обещаваш ли?

— Да пукна, ако проговоря.

— Ти обаче си първи.

Николас сподели тайната си, като гледаше ту единия, ту другия. Ейвъри стоеше като риба с отворена уста, зяпнал от изненада и удоволствие. Тим почервеня, после пребледня, после пак почервеня. Той се обади пръв:

— В моята кабина.

Николас кимна утвърдително.

— Какво нахалство!

— Даже повече от нахалство — изкикоти се Ейвъри; обзет от задоволство, той се клатеше напред-назад върху стола. Николас го оприличи на онези кръгли кукли с тежест отдолу, дето колкото и силно да ги буташ, пак се връщат в изправено положение. — Но… откъде знаеш, че е Дейвид, щом не си видял с кого е Кити?

— В театъра нямаше никой друг. Само аз, Кити, която се появи в гримьорната след десетина минути, и Дейвид в склада за декори. Пък и той, и баща му често идват по-рано. Но никога толкова рано.

— Ти не заключваш ли вратата на кабината? — попита Ейвъри.

— Заключвам я. Но на таблото в помещението за реквизит има резервен ключ — обясни Тим и добави: — Вече ще го взимам и него вкъщи. Абе този Дейвид — продължи Тим — не е ли малко… прост. За Кити, имам предвид.

— Констанца е доста буйничка — изкикоти се Ейвъри. — Сигурно направо те е разтресла, а, Нико. Ако си падаш по такива неща де.

— О — изчерви се Николас, — не бих казал.

— Все пак той е хубаво момче — продължи мисълта си Тим, — пък който и да е, би бил глътка въздух след Еслин. Да спиш с Еслин, сигурно е все едно да си легнеш със статуята на принц Албърт. — Тим дръпна маншета на ризата си. — Почти и петнайсет е. Най-добре да ида да видя какво е положението.

Взе си бутилката и тръгна с бърза крачка по коридора, а Ейвъри припна след него. Николас хукна след тях.

— Ей, ами вашата тайна?

— Ще почакаш.

— Имам време. Редът ми е чак след двайсет минути.

— Аз въобще нямам излизане — обади се Ейвъри. — Аз мога да му кажа.

— Ще му го кажем заедно.

Тим пробва първо да отвори вратата на кабината си, после извади ключа.

— Дейвид поне е заключил след себе си.

Отвори вратата и за миг тримата застинаха на прага; Ейвъри трепереше като хрътка, хванала диря. Навирил топчестия си нос (доколкото е възможно), той душеше, сякаш се надяваше да долови с обонянието си някаква по-особена миризма, останала в задушната стаичка след извършения грях.

— За Бога, Ейвъри.

— Извинявай.

Образът на Кити отново връхлетя съзнанието на Николас — толкова жив и ярък, че му се стори невъзможно в това малко помещение да няма никакви следи от присъствието й. Забеляза едва забележимите линии по стъклото, оставени от свличането на голите й лопатки.

— Чудя се какво ли ги е накарало да изберат това място — изкоментира Ейвъри.

— Извратеното им мислене, ако ме питаш. Е, хайде, Николас, ще се видим по-късно.

Отпратен по този начин, Николас понечи да си тръгне, но изведнъж го проряза безпокойство.

— А, Ейвъри… нали няма да кажеш на никого това, което споделих с вас?

— Аз? — възмути се Ейвъри. — Мен хубаво ме попита. А него?

Николас се захили.

— Благодаря.

Долу се сблъска с Харолд, който пристигаше в театъра така, както правеше всичко друго — като Наполеон. Още с влизането във фоайето започна да крещи и не спря, докато не видя всички да се суетят (някои съвсем ненужно) из залата. На това му казваше „Да държиш хората в готовност“.

— И така, кой е пръв? — викна той, отпусна се в една от седалките на трети ред, запали цигара „Давидоф“ и си свали шапката. Тази беше в черно, кремаво и жълтеникавосиво и за направата й определено бе отишло повече от едно животно. Завитата най-отгоре къса опашка приличаше на заспал лемур. В театъра беше известна като злия дух на Харолд.

— Хайде, Диърдре — изрева той. — Живо, живо!

Пиесата започна. Двамата Вентичели застанаха под светлините на рампата и изпълнени с потайност, се допряха един друг като лепкави насекоми. С пепелявия цвят на едропорестата си кожа и странните си коси представляваха неприятна гледка. И двамата имаха еднаква коса — лека, хвърчаща, със странен цвят (мръснорус с възрозови оттенъци), фризьорите го наричат „цвят на шампанско“. Клепачите им клюмаха като на гущери или на старци, макар че близнаците не бяха на повече от трийсет. Винаги изглеждаха така, сякаш ей сега ще споделят някаква грозна тайна, и винаги говореха под сурдинка. Налагаше се Харолд непрекъснато да им повтаря да произнасят репликите си по-високо. Чувствайки се в безопасност под покровителството на Еслин, те обсъждаха злостно всекиго и всичко. Дъхът им беше влажен и зловонен и миришеше на току-що отворен гроб.

След края на встъпителния им диалог двамата се увиха плътно в наметалата си и бързо изчезнаха от сцената.

Излезе Еслин, а Николас, застанал зад кулисите в очакване на своя ред, се загледа във високата му фигура с известна завист. Защото не можеше да се отрече, че неговият съперник изглежда чудесно на сцената. Ето например лицето му. Високи скули, доста пълни устни, но затова пък красиво оформени, и съвсем черни очи. Неумолими и лъскави, зениците му блестяха като две капки катран. Страните му винаги имаха лек стоманеносинкав оттенък, като на злодеите от рисуваните гангстерски филмчета.

А лицето на Николас беше повече от обикновено — едно „никакво“ лице: кафеникава коса, сивкави очи и подобие на правилен нос. Единствено неправилното разположение на правилните му черти го спасяваше от пълно безличие. Доста голямото разстояние между носа и горната устна му придаваше — според него — малко маймунски вид, макар Хейзъл от касата в супермаркета да определи тази особеност като „много секси“. Твърде раздалечени бяха и очите му, да не говорим за разстоянието между веждите и линията на косата. Последното предизвика появата на нова мрачна мисъл в главата на Николас — освен че е нисък, непохватен и невзрачен, вероятно още преди да навърши двайсет и една, щеше да е и напълно плешив. Той тъжно гледаше къдравата гарвановочерна коса на Еслин. По нея нямаше дори прашинка пърхот.

— Я по-весело — прошепна Дейвид Сми, вече готов за първото си излизане на сцената. — Може изобщо да не стане така.

Каза го пътьом и Николас едва успя да му се усмихне в отговор, преди да му види гърба. „Горкият Дейвид“, помисли си той, наблюдавайки как слугата на Салиери върви боязливо към светлините със скованата походка на човек, който няма желание да играе, но все го придумват да излиза на сцената. За щастие ролята на слугата беше без думи. Един-единствен път Дейвид получи реплика (от седем думи) и на всяко представление я казваше по различен начин, но нито веднъж не повтори един и същи словоред.

— Дейвид — чу се откъм залата. — Опитай се да не вървиш, все едно имаш патица в гащите. Излез и пак влез.

Момчето се изчерви и послушно се върна. При втория опит закрачи мъжествено към мястото си, но чу как двамата Вентичели се кикотят зад гърба му.

— Мили Боже! Това е Жабока лакей.

— Не, не е. Това е Дандини.

— И двамата грешите — обади се Еслин. — Това е Приказният Квазимодо.

— За Бога, няма ли да играете! — викна Харолд. — Опитвам се да поставям пиеса, а не да управлявам менажерия.

Облегна се назад и репетицията продължи. „Амадеус“ не бе лесна пиеса, но предизвикателствата, появявали се пред режисьорските способности на Харолд, никога не можеха да го накарат да трепне, а фактът, че играят много актьори и има трийсет и една сцени, изобщо не беше в състояние да го възпре. Сега вбесен гледаше как шестте момчета от последния клас на местната гимназия, извикани да помагат при смяната на декорите, вяло мъкнат реквизита насам-натам. На автора му е било лесно да си мисли, че тяхното непрекъснато влизане и излизане ще остане невидимо за зрителите по някакъв странен, но приятен парадокс на театъра. Той не си е имал работа с банда зомбирани сомнамбули, неспособни да различат дясната страна на сцената от автобус деветдесет и четири. А Еслин, който през цялото време е на сцената и може да помогне много, е повече от безполезен. Преди години Харолд допусна грешката да каже, че когато той е режисьор, всеки актьор — щом играе, — независимо от положението си, трябва да пази достойнството си и да не пипа нищо вместо сценичните работници. Работата си е само на сценичните работници и на никой друг. Оттогава техният изпълнител на главни роли упорито отказваше да пипа друго, освен личния си реквизит.

— Диърдре — извика Харолд. — Ускори нещата. Смяната на декорите трае два пъти по-дълго от проклетата пиеса.

— Ако беше прочел бележките на Шафър — прошепна Николас на Диърдре, ходила зад кулисите да провери доколко са стабилни едни току-що сковани мебели и сега се връщаше към ъгъла на суфльора, — щеше да знае, че играта продължава и докато се сменят декорите.

— О, Харолд едва ли ще си направи труда да се рови в скучни стари работи, каквито са авторовите бележки — отвърна Диърдре и Николас долови злоба, каквато никога не бе чувал в гласа й. — Той има свои собствени виждания. Мразя я тази сцена, а ти?

Николас, леко скован преди излизането, кимна мълчаливо. И двамата не харесваха осветлението в „Отвличането от сарая“. Харолд беше поискал тъмночервена светлина; Тим безуспешно направи един от редките си опити да оспори решението му. В отговор, произнасяйки всяка дума много бавно, Харолд му обясни като на дете идиотче защо трябва да е червено:

— Става въпрос за сарай. Нали?

— Засега.

— Което е синоним на бардак. Нали?

— Не бих казал — измърмори Тим, но това всъщност не беше диалог.

— Което е синоним на къща с червени фенери. Ерго… няма защо да ти обяснявам повече, нали знам, че е помпозно, Тим, но това е моят стил. Смелите ефекти са силният ми коз. Ако си падаш по някакъв промит натурализъм, стой си вкъщи и си гледай телевизия.

Николас неизменно се радваше, когато тази сцена свършеше. Никога не беше доволен от играта си и се ядосваше на себе си. А сега и тайната на Ейвъри не му излизаше от ума. Чудеше се какво ли би могло да е. Сигурно нещо дребно и незначително. И в никакъв случай не така скандално интересно като неговата тайна. Искаше му се да му бяха казали веднага или изобщо да не бяха споменавали нищо. Дано през почивката ги убеди да изплюят камъчето.

Николас тръгна към гримьорната и пътьом смигна заговорнически на Дейвид и го смушка в ребрата. По-късно, когато Колин, бащата на Дейвид, излезе от работилницата, Дейвид отиде при него и го попита дали допуска, че Николас би могъл да е гей.

Дори след третата репетиция затрудненията, свързани с бръснача, още не бяха намерили решение. Когато настъпи моментът да се използва острието и Дейвид застана почтително, хванал поднос с вода, дървена купа със сапун за бръснене и кърпа, действието спря. Еслин се приближи до ръба на сцената и предизвикателно впери поглед в третия ред. Братята Евърард, замигали с гущероподобните си клепачи, чевръсто го последваха. Тим и Ейвъри излязоха от осветителната кабина, предвкусвайки назряващ скандал; събраха се и всички сценични работници. Харолд се надигна и с вид на човек със страхотни способности се качи на сцената.

— Е, скъпи мои — викна той, докато изкачваше стъпалата, — имаме широко отворена ситуация и аз ви предлагам да вземете отношение, преди да изложа някое от моите решения, които, безполезно е да отбелязвам, са безброй. — Тишина. — Да не съм чул да негодувате, че не съм отворен за нови идеи, откъдето и да идват те. — Тишината натежа от недоверие и скептицизъм, сякаш някой я халоса с бейзболна бухалка. — Николас? Ти май имаш предложение.

— Както винаги — обади се Ейвъри.

— Ами… — започна Николас — чудех се дали не би станало особено вълнуващо, ако Салиери го направи с гръб към публиката. Със замах. — Скочи на крака да покаже. — Ето така…

— Не мога да повярвам — язвително поде Еслин. — Ти пред нищо ли няма да се спреш в стремежа си да ми провалиш изпълнението? Нима наистина си въобразяваш, че ще ме убедиш да изиграя най-вълнуващия момент в цялата ми кариера с гръб към публиката?

— Каква кариера?

— Всеки, разбира се, знае, че ми завиждаш…

— Аз? Да завиждам? На теб? Ха!

Зрънцето истина в твърдението на Еслин накара Николас да зацвърчи като мас в тиган.

— Бих се върнал обратно в блатото, Николас — изцвили единият Вентичели, — преди да си предложил някоя друга гениална идея.

— Да — подкрепи го брат му. — Връщай се в тресавището Гримпен.

— Кой ли пък ви обръща внимание на вас — озъби се Николас.

— Хайде, хайде — усмихна се Харолд. Обожаваше неговите актьори да демонстрират темперамент: схващаше го като признак на истински талант. — Всъщност, Еслин, може и да е зрелищно, като се позамислиш…

— И дума да не става, Харолд.

Всички настръхнаха. Досега никога не беше имало сблъсък между режисьора на КОТС и изпълнителя на главни роли. Харолд даваше наставления на Еслин. Еслин си правеше каквото си знае. Харолд си затваряше очите пред неговото непреклонно упорство. Винаги е било така. Сега всички бяха приковали очи в Харолд, за да видят как ще постъпи. А той си заслужаваше вниманието. Какви ли не емоции не преминаха през червендалестото му лице. Удивление, отвращение, гняв и накрая (след голяма борба) примирение.

— Несъмнено — отбеляза той, макар да знаеше, че изобщо не е несъмнено — никога не бих заставил актьор да направи нещо, напълно несъвместимо с начина му на работа. Би изглеждало дървено и неубедително. — И бързо смени темата: — Някой друг има ли идеи?

— Какво стана с онези торбички? — попита Роза. — За които говорихме по-рано?

— Не можахме да ги използваме. Или по-скоро — Харолд се опита да изравни резултата — Еслин не можа да ги използва.

— Трудно е човек да се справи с непознат трик още от първия път — възрази Еслин язвително. — Нужно ми е да се упражнявам, а как да се упражнявам, като непрекъснато ми крещиш в лицето „molto costoso“, щом ти поискам нова торбичка.

— После трябва да изиграеш и бликането на кръвта — уточни Роза с нежна усмивка. — И съм сигурна, че ти би го направил по-добре от всеки друг.

— Ох! — въздъхна Кити и хвърли мрачен, заговорнически поглед на съпруга си. С този много изразителен и сложен поглед тя успя да сподели, че Роза очевидно завижда на Еслин за сегашното му щастие, а същевременно нещо не е наред в главата й.

Асистент-режисьорката прочисти гърло.

— Опа — прошепна Клайв Евърард. — Ще чуем извора на мъдростта.

— Смятай проблема за решен.

— Може — подхвана Диърдре колебливо — да покрием острието с прозрачна лепенка. Едва ли ще се забелязва дори от първия ред.

Настъпи пауза, последвана от дълбоката въздишка на Харолд.

— Най-сетне — кимна той огорчено и укорително. — Чудех се кой ли ще се сети пръв за това. Мисля, че тук някъде имаме, нали, Диърдре?

— О, да… — Тя се пресегна към подноса на Дейвид, хвана внимателно бръснача за дръжката и го занесе на своята маса. Там обърна настрани найлоновата си торба. Тиксото се изтърколи от нея, а след него и (неохотно домъкнатата) бутилка с мляко. Диърдре успя да хване шишето точно преди да падне на пода. После седна, запали настолната лампа, взе тиксото и започна да търси с нокът началото на лентата. Отряза едно парче и го залепи по дължината на острието. Оказа се обаче недостатъчно дълго (трябваше да го премери предварително) и недостатъчно широко, за да обхване цялата стоманена част. Поколеба се дали да свали залепеното тиксо, преди да направи втори опит, но лъскавото острие й се видя твърде опасно, за да си играе толкова отблизо с него. Само при мисълта за режещия ръб дланите й се изпотиха. Цялата пламна, изпита раздразнение, сякаш всички я гледаха. Вдигна очи и съмненията й се потвърдиха.

— Ей сегичка — викна весело Диърдре. Краят на лепенката беше изчезнал и тя пак започна да драска с нокът. — Колкото повече бързаш, толкова по-бавно става.

— Установила съм — обади се Роза, за да върви разговорът, — че е най-лесно, ако всеки път подгъваш крайчеца.

— О, чудесна идея — изскърца гласът на Диърдре. — Непременно ще го запомня.

Хванала здраво бръснача, тя залепи края на лентата в основата на острието до дръжката и започна да го увива спираловидно нагоре, после надолу, докато покри здраво и сигурно цялата стомана. Накрая кръцна с ножичката. Резултатът беше плачевен. Лепенката, намотана много неравно (по цялата дължина на острието стърчаха грозни издутини), със сигурност щеше да се вижда от всички места в залата на този малък театър. „О, Боже — каза си Диърдре, — какво да правя сега?“ Отново се ужаси от мисълта да свали тиксото. Сигурно изобщо няма да намери дори края му.

— Какво има, Диърдре? — попита Дейвид Сми, остави подноса на своя слуга и си придърпа едно от малките позлатени столчета.

— Ами не стана — примигна Диърдре зад очилата. — Умрях от страх, докато го сложа, а сега трябва да го сваля и това ми се струва още по-страшно, защото може да се порежа.

— Дай да погледна.

— Внимавай. — Диърдре му подаде бръснача.

— Имаш ли някаква ножица? Не… по-малка нямаш ли?

Нямаше и Дейвид извади от джоба си комбинирано швейцарско ножче, оборудвано с всичко — включително и малка ножичка. Диърдре наблюдаваше кафявите му пръсти, увенчани с чисти подрязани нокти, направо смайващо бели. Той правеше всичко умело, дори изящно, без нито едно погрешно или напразно движение. Кръц, кръц и свали лепенката. Диърдре отмота нова. Дейвид наложи острието по дължината на лентата и отряза две еднакви парчета. Диърдре хвана дръжката на бръснача, а той внимателно залепи по дължина едно парче от едната му страна и едно — от другата. После Дейвид прокара режещия ръб на бръснача по сценария за суфлиране и… разряза хартията на две.

— Ще свърши работа.

— Дейвид! Дори на шега не бива да приказваш такива работи. Ще трябва да сложим още.

— Щом настояваш. — Бавната му усмивка й подейства успокоително. — Само се шегувах.

— Надявам се. — След няколко мига и тя му се усмихна, макар и доста нервно. Дейвид залепи по още един слой от двете страни на острието и този път, когато натисна върху страниците, остана само едва забележима следа.

— Хайде, Диърдре, живо, живо. Досега всички можехме да сме си прерязали гърлата по десет пъти.

— Извинявай, Харолд.

— Иди, когато си готова — съучастнически я посъветва Дейвид. — Не позволявай на този пън да те юрка. Банда шибани идиоти… Опа, извинявай за израза — бързо добави той.

— О, не се притеснявай — прошепна с разбиране Диърдре, — мина ми край ушите. Е, хайде сега да видим как се плъзга това — подкани по-високо тя и подаде бръснача на Еслин, който го пое предпазливо. — Първо го изпробвай на палеца си, ако искаш.

— Някой определено ще го изпробва на палеца си — отговори Еслин хладно и моментално й го върна. Диърдре послушно му показа, че „чудовището“ вече не хапе. Еслин процеди едно: „Хмм“, и колебливо го плъзна по кокалчетата на пръстите си, после натисна по-силно напред-назад.

— Изглежда, всичко е наред. Добре… Харолд?

Еслин изчака да привлече вниманието на всички и застана насред сцената прав, в поза на мъченик: ръце, кръстосани на гърдите; очи, зареяли поглед в необятния хоризонт, сякаш искаха да видят целия свят (по-късно Тим каза, че гледал като Едит Кавел[37] преди разстрела). Заговори високо с обречен глас: „… От дълбините на своето униние ми се помолете… И аз ще ви простя. Vi Saluto!“ После отметна глава назад, вдигна бръснача с дясната си ръка и със замах го прокара по гърлото си. Бърз, драматичен замах от ухо до ухо. Настана ужасна тишина, после някой отрони:

— Получи се.

— Все едно видях как кръвта бликва — изграчи Доналд Евърард.

— Хората ще припаднат.

Еслин се захили. Представи си как хората припадат и това го изпълни със самодоволство. Харолд се завъртя така, че да обгърне всички с щастливата си усмивка.

— Знаех си, че ще се получи — възкликна той — още щом го измислих!

— Това именно е тайната на нашия успех — не сдържа сарказма си Николас, — просто работим под ръководството на човек, пълен с идеи.

— Е, аз, разбира се, не мога да го кажа за себе си — скромно сведе очи Харолд, омръзнал вече на всички с тази реплика.

— Аз пък останах с впечатлението — намеси се Дейвид Сми, — че Диърдре го измисли.

— Дейвид — прошепна Диърдре през масата, — недей. Няма значение.

— Диърдре облече идеята в слова — уточни Харолд — Аз това съм го замислил още преди седмици, докато планирах постановката. Тя просто улови моята идея във въздуха, така да се каже, и я изрече. Сега, ако всички сме се нахвалили, да продължим…

Нямаше как да продължат заради пребледнялата Кити: беше се вкопчила в мъжа си, обвила ръце около кръста му и заровила глава в гърдите му.

— … Беше толкова истинско — мяукаше тя. — Изплаших се…

— Хайде, котенце, хайде — потупа я Еслин, сякаш успокояваше капризно животно. — От какво се страхуваш? Нищо ми няма. Нали виждаш? — И докато говореше, хвърли един самодоволен извинителен поглед над главата й.

„Де да можеше да играе така и с мен на сцената — помисли си Николас, — щях да съм щастлив.“ Погледна към любовника на Кити, за да види как реагира на това малко представление, но Дейвид продължаваше да си говори с Диърдре и изобщо не се интересуваше от етюда на Кити. Николас огледа и другите наоколо. Повечето изглеждаха безразлични, един-двама леко смутени, Борис — ироничен, Харолд — нетърпелив. Двамата Вентичели, за изненада на Николас, изглежда, ревнуваха. Младежът беше убеден, че такава реакция не е плод на сантиментални чувства. При всичките им превземки, при цялото им перчене и подлизурско раболепие Николас не допускаше двамата да имат сексуално влечение към Еслин. Всъщност му се струваше, че са почти безполови. Бяха толкова необщителни и саможиви, и май им беше по-интересно да въртят номера, отколкото да въртят любов. Не, според Николас просто се подразниха, защото обектът на тяхното подлизурство така тъпо и неблагодарно проявява публично привързаност към друг.

В полезрението му случайно попадна образ, който го потресе. Седнала малко по-назад и явно сигурна, че никой не я гледа, Роза беше впила очи в Еслин и жена му. Лицето й излъчваше неподправена омраза. Не помръдваше нито едно мускулче; чувството бе така наситено, толкова силно, сякаш си беше сложила маска. После забеляза погледа на Николас и затвори очи, за да скрие бликащата от тях ненавист. След по-малко от миг си беше пак тя. И то до такава степен, че когато след половин час си тръгна по обичайния за нея разпилян начин (обикновено си влачеше шала по земята, изпускаше сценария, въртеше палтото на мадам Раневская наоколо, викайки: „Лека нощ, гълъбчета“), Николас изпита дълбоко съмнение дали всичко не е било плод на въображението му.

Книгата пристигна близо седмица преди генералната репетиция. На пода във фоайето Диърдре намери малък пакет, прилежно увит в кафява хартия. Лежеше точно под процепа за пощата, направен в дървената рамка на дебелите стъкла на вратата. Обърна пакета и се намръщи. Отпред, на ръка, с малки печатни букви, пишеше: ХАРОЛД УИНСТАНЛИ. Диърдре постави пратката най-отгоре в кошницата си и тръгна към стаята за почивка, за да остави новите запаси от две бутилки мляко, чай и захар. Райли я посрещна на вратата. Постави бутилките с мляко в тенджера със студена вода и се наведе да го погали. Той й разреши само колкото да разбере дали му носи нещо, или не, вирна опашка право нагоре и изчезна. Диърдре го изгледа тъжно — искаше й се да е по-гальовен. А той проявяваше любвеобилност само към Ейвъри — мъркаше, търкаше се в краката му и доволно мяукаше, — но пък и Ейвъри единствен му сервираше вечерята в съблазнителен вид. Купуваше рибешки обрезки или хриле, които Райли винаги изваждаше от паничката си, за да ги изяде някъде на спокойствие. Диърдре непрестанно се натъкваше на белезникавите перлени кости, оставащи след пиршеството.

Беше красиво животно: бял нагръдник и бели чорапки, мустаци от бели и черни косми, а на върха на опашката се мъдреше бяло петно. Всичко останало, някога черно и лъскаво като току-що изкопани въглища, сега имаше ръждив оттенък, поради което козината му изглеждаше малко опърпана. Райли — буен мъжкар — имаше голо петно над едното си око: щом се покриеше с косми, веднага се намираше някой смел съперник да го одере и така той придобиваше обичайния си вид. Когато в театъра беше тъмно, човек, можеше да види ярко смарагдовозелените му очи да се разхождат самостоятелно между редиците от столове.

Никой не знаеше на каква възраст е Райли. Дойде преди две години — неочаквано се появи на сцената и спокойно се разходи по нея точно на представлението на „френски без сълзи“. Невероятната му, почти вълшебна, театралност допадна на всички. Посрещнаха го с аплодисменти, после му дадоха и парче треска (изпратиха Диърдре да купи риба от близкия магазин) и веднага го осиновиха. Това не беше мечтата на живота му, но нямаше как да им го каже. Райли търсеше по-обикновено жилище. Ужасно го заблуди всекидневната във „френски без сълзи“, която изчезна малко след като се запозна с нея, а няколко седмици по-късно се появи пак, но променена до неузнаваемост. Това наистина не беше неговата мечта. Той искаше обикновен, дори скучен дом, където мебелите не сменят непрекъснато местата си, и поне едно човешко същество, да си стои повече или по-малко вкъщи и да се грижи за него с благоговение. Райли често се опитваше да тръгне след Ейвъри, когато той излизаше от театъра, но винаги решително го връщаха. Диърдре страшно искаше да си има животинче вкъщи, но не можеше — баща й беше алергичен и към косми, и към пера.

Поставила чая и захарта вече на местата им и извадила чашите, Диърдре тръгна към залата, за да разчертае сцената за първо действие. Но понеже Николас репетираше там речта си за „операта“, тя седна тихичко на последния ред да го изслуша. Беше сложна сцена и Николас здраво оплескваше всичко наред. Монологът започваше със силен гняв, прорязан по средата от кикота на почти налудничаво многословие, и завършваше със също толкова налудничаво въодушевление.

Предишната седмица Николас репетира вкъщи всяка вечер и беше съвсем наясно, че не се получава, което страшно го измъчваше. Сега подсили удивлението в гласа си: „Поразително средство. Вокален квартет!“ Насили се да прозвучи развълнуван: „И така безспир, все по-широко и по-широко се разливат всички тонове и се множат, и засилват…“ Николас продължи със същите мъки нататък и завърши с напълно безличен риторичен вик: „И превърни публиката в Бог“!

Обзе го отчаяние. От устата му излизаха само празни думи. Какво да прави? Не усещаше нищо — чувството не е вода, че да пуснеш крана и да потече. Една ужасна мисъл, постоянно стаена в главата му, изскочи на повърхността. Ами ако душата му се изпразни така и на премиерата? Без необходимата техника ще трябва отчаяно да се вкопчи в текста, както зле екипираният алпинист — в скалата. Почти завидя на Еслин за натрупания през годините опит; за актьорските му техники. На Ейвъри му беше лесно да описва играта на най-добрия актьор в трупата като „великденско яйце, скъпи. Много панделки и ленти, малко шоколад и вътре огромна празнина“. Николас не намери утеха в това, защото прекалено добре знаеше, че когато емоциите му изневерят, не би могъл да предложи нито панделка, нито лента, да не говорим за шоколад, колкото и малко да е. Диърдре тръгна по пътеката между редовете.

— Здрасти — навъсено поздрави Николас. — Чу ли всичко?

— Ммм! — измънка Диърдре, остави кошницата си на края на сцената и се качи при Николас.

— Просто не мога да го кажа както трябва.

— Така е… Липсва ти чувството, нали? А нямаш достатъчно опит, за да го изиграеш без чувство.

Николас очакваше традиционното успокоително окуражаване и затова зяпна удивен. Диърдре отиде до ъгъла за суфлиране и започна да разопакова нещата си.

— Ако искаш, ще ти предложа някой и друг съвет…

— Разбира се.

Отиде при нея, а тя клекна да повтори с тебешир влизанията и излизанията, поизтрити от предишната репетиция.

— Ами… първо не е нужно да се съобразяваш толкова много с другите. Салиери… Ван Свитен… Тяхното значение в живота на Моцарт се изчерпва с парите, които му осигуряват. Като хора те нямат никакво значение за него. Моцарт е гений — действа по свои собствени правила. А в тази сцена ти сякаш се стремиш да им обясняваш, което е фатално. Те са там, за да слушат… да попиват… Дори малко… да се страхуват…

— Да… да, разбирам… Права си. А Бог — как мислиш, че си представя Бог?

— Моцарт ли? Той не си „представя“ Бог като нещо обособено, както си го представя Салиери. Музиката и Господ за него са едно и също. Колкото до изпълнението, ти насочваш усилията си в погрешна посока. Затова звучиш така неубедително…

— Знам! — блъсна се Николас в челото. — Знам.

— Ако престанеш да мислиш за думите и се вслушаш в музиката…

— Ами то няма музика.

— … в главата ти, глупчо. Щом произнасяш страстна реч за музиката, трябва да я чуваш. В повечето сцени или има музика за фон, или са предшествани от музика. Тази е много… суха. Затова изслушай всички записи и разбери кое предизвиква необходимото ти чувство, а после вплети музиката в репликите. Всъщност е задължително — изведнъж се изчерви Диърдре — само ако искаш.

— Искам, разбира се! Че това би… Това е страхотна идея! Сигурен съм.

— Пречиш ми.

— Извинявай.

Николас погледна надолу към сведената глава на Диърдре (джинсите й вече бяха целите в тебешир). Той, за разлика от повечето хора в трупата, не подценяваше уменията й да работи зад сцената. Никога обаче не беше обсъждал с нея въпроси, свързани с режисирането, макар да знаеше за амбициите й в това отношение. Беше си мислел (подобно на останалите в „Латимър“), че и тя ще е като Харолд. Сега я гледаше, както мъжете зяпат момичетата в холивудските филми, след като са си свалили очилата и са си разпуснали косите. После каза:

— Чудесна пиеса е, не мислиш ли?

— Много вълнуваща. Гледах я в Лондон. Но ще се радвам, когато всичко приключи. Не ми харесва как се развиват нещата.

— Какво имаш предвид?

— Нищо конкретно. Но ме гнети неприятно чувство. И освен това умирам от нетърпение да започнем „Вуйчо Ваньо“. Обожавам Чехов, а ти, Николас? — Погледна го с блеснали очи. — А „Вишнева градина“, дори след всичко, което Харолд успя да й причини, пак имаше какво да ни каже.

— Диърдре… — Николас я последва зад кулисите, където със списък в ръка тя започна да проверява реквизита за първо действие. — Защо, за Бога… искам да кажа… би трябвало да си в друг театър. Където да правиш истински неща.

— Няма друг. Най-близкият е в Слоу.

— Не е далече.

— Човек се нуждае от собствен транспорт. Поне вечер. А аз не мога да си позволя кола. Пък и баща ми… Не бива да остава сам. Налага се да плащам на някого да седи при него, когато съм в театъра…

— Разбирам.

Всъщност разбра много повече — изведнъж видя зейнала пред себе си бездна от самота, творческо въображение, копнеещо за изява и задушавано от невъзможността да се разгърне, неосъществени мечти — и това вся смут в душата му. Почувства се, сякаш някой ужасен човек е вдигнал дрехите си, без да си го карал, и ти е показал белега си от операция. Сравнението беше неуместно и несправедливо и той го знаеше, както знаеше и колко банално ще прозвучат думите, дошли на устата му, но все пак ги изтърси:

— Лош късмет, Диърдре. — И тръгна обратно към сцената. Там, колкото да каже нещо, за да излязат от неловкото мълчание и да сменят темата, той взе кафявия пакет и се пошегува: — Някой изпраща на Харолд бомба?

— Маскирана като книга.

Николас понадигна леко залепените с тиксо краища на опаковката и се опита да надникне вътре.

— Недей — викна Диърдре, — после ще каже, че някой се е опитвал да го отваря. И сигурно ще обвини мен.

Ала Харолд, изглежда, не забеляза нищо нередно в пратката си. Пристигна доста по-късно от обикновено; тъкмо си обуваше украсените с монограм пантофи и Диърдре му връчи книгата. Преди време Харолд винаги си събуваше обувките и стоеше на репетициите по чехли; обясняваше, че само така вниквал в истинския дух на пиесата. После обаче гледа по телевизията интервю с известен американски режисьор, в което великият мъж спомена, че който си сваля обувките, когато режисира, е превзет псевдоинтелектуалец. Харолд, естествено, не се съгласи с формулировката, но за всеки случай сега бързо мушна краката си под предния ред, та ако някой от трупата е гледал въпросното интервю, да не остане с погрешно впечатление за него.

Роза забеляза, че му подават пакет, и викна:

— О, вижте… Харолд получи подаръче.

Всички се събраха около него. Подаръчето се оказа малко разочарование. Нищо необикновено или вълнуващо. Нищо, свързано с единствената истинска страст в живота на Харолд. Беше готварска книга — „Флойд за рибата“ Харолд я зяпна в недоумение. Някой попита кой я изпраща. Той разгърна страниците, обърна книгата наопаки и я разтърси. Нямаше картичка.

— Може да има нещо написано отпред? — предположи единият Евърард.

Харолд отвори на първите страници — нямаше нищо.

— Колко странно.

— Защо, за Бога, някой ще ти изпраща готварска книга? — зачуди се Роза. — Ти не се интересуваш от кулинария, нали?

Харолд направи отрицателен знак сглава.

— А ако решиш да се поинтересуваш — вметна Ейвъри, — не бих те посъветвал да започваш с тази книга. Не става.

— Боже, че си придирчив — пошегува се Николас.

— Така ли, младежо?! Тогава за последен път сядаш на моята маса.

— О! Не исках да кажа това, Ейвъри, честна дума — заизвинява се „ужасеният“ Николас и през смях продължи: — Моля те. Много съжалявам…

— Ще го приема като подарък от неизвестен почитател — заключи Харолд. — А сега да се залавяме за работа. Хайде, живо, живо, всички…

Сложи пакета в шапката си. Приятното топло чувство (от години никой не му беше правил подаръци) изчезна. Замени го леко безпокойство. Що за странна постъпка? Да похарчиш толкова пари за книга и да я пратиш анонимно на човек, който не проявява никакъв интерес към такъв тип литература. „Е, както и да е“, помисли си Харолд, сега определено нямаше време да си блъска главата над този тайнствен пакет. Работата му беше да се занимава с тайнството на театъра. Там трябваше да блесне. А пиесите не се режисират сами.

— И така, скъпи мои — викна той, — отначало. И моля… наблягайте на реализма, искам много реализъм. Николас, помниш ли… Къде е Николас?

Моцарт се показа иззад кулисите.

— Ето ме, Харолд.

— Не забравяй какво ти казах в понеделник. Резонанси. Нали? Ето това искам — много резонанси. Какъв е този празен поглед?

— Извинявай, Харолд, но…

— Знаеш какво означава думата „резонанси“, предполагам?

— Амии… Не се ли казваше така конят на Дон Кихот?…

— Господи, Боже мой! — простена Харолд. — Заобиколен съм от идиоти.

Минаха няколко дни. Нито една от репетициите не протече добре и първите два опита за влизане на цялата пиеса в темпо бяха повече от ужасни. Но обикновено нещата си идваха на мястото на генералната репетиция (или поне така казваха всички по-късно пред Барнаби).

Еслин крачеше по сцената с подскачащата си походка в танцов ритъм танго, облечен в синьо сако със сребърни ширити, а играта му ставаше все по-лъскава и по-фалшива. Престана да играе с колегите си (всъщност почти не поглеждаше към тях), перчеше се и се превземаше, опиянен от себе си. Подкрепян от дългоносите си ласкатели, продължаваше да критикува Дейвид и Николас.

Николас се справяше с всичко това много добре. След първия му сериозен разговор с Диърдре, последваха още два и сега той напипваше верния път към онова, което смяташе, че може да се нарече правдиво, интелигентно и ярко изпълнение на ролята на Моцарт.

Бяха по средата на встъпителната сцена — Николас играеше зад Салиери, — когато Еслин изведнъж прекъсна действието и отиде до ръба на подиума.

— Харолд? — Харолд стана от мястото си и с изписана по лицето изненада тръгна напред. — Трябва ли да наблегна на „che gioia“?

— Какво?

— Извинявай. Но в интерес на истината проблемът е там, че… не знам точно какво значи това. — Тишина. — Може би ти ще ме просветлиш. — Дълга пауза. — Ще ти бъда много благодарен.

— Кой е cattivo[38] сега? — прошепна Клайв.

— Не знаеш ли? — попита Харолд.

— Май не.

— Опитваш се да ми кажеш, че през последните шест седмици си повтарял тези думи стотици пъти, без да знаеш какво означават?

— Така изглежда.

— И ти се наричаш актьор?

— Аз определено съм толкова актьор, колкото и ти си режисьор.

Последва още по-дълга пауза. После всички присъстващи доловиха лек тътен във въздуха, сякаш някъде в далечината биеха барабани. Харолд тихо промърмори:

— Искаш да ме довършиш ли?

— Не мислех, че е необходимо — смотолеви под нос Доналд.

— Да бе, на умряло куче…

— Разбира се, че не, Харолд. Но си мислех…

— Няма да ти го преведа. Сам трябва да си пишеш домашните.

— Е, това вече е малко…

— Хайде, всички. Продължаваме. И без почивка. Достатъчно време изгубихме.

Еслин сви рамене и бавно зае предишното си място, а барабанният тътен затихна и потъна, удавен в разочарование. Първият истински сблъсък (личеше си, че всеки си го мисли), и да свърши, преди да е започнал. Но разочарованието им не трая дълго, защото само след няколко минути Еслин пак спря.

— Мислиш ли, че той наистина не е пипнал с пръст Катерина?

— Не е, разбира се — викна Харолд. — Защо иначе ще лъже сам себе си?

Последваха питания за дворцовия етикет, за синхронизиране на адажиото със сцената в библиотеката и за мястото на клавесина. Харолд още веднъж отиде до сцената, този път с жесток тик на единия клепач.

— Ако си забелязал всички тези дреболии преди — ледено изрече той, — мога ли да те попитам, защо си мълча чак досега?

— Защото не е моя работа. Чаках ти да ги забележиш. И понеже очевидно няма да го направиш, заради доброто на пиесата и благото на трупата се налага да се намеся аз.

— Ти и загриженост за благото на трупата. Все едно да твърдиш, че прасетата летят.

А после, сякаш предишните прекъсвания представляваха само предястие, малки апетитни хапки преди основното ястие, нещата започнаха да се объркват още по-великолепно. Възглавницата върху корема на Кити постоянно се смъкваше и тя все я стискаше, а колкото повече я стискаше, толкова по-често хихикаше. Накрая Харолд скочи и й се разкрещя. Тя тутакси избухна в сълзи.

— Не е толкова лесно — изплака Кити, — когато си вече бременна, първо на първо.

— Сякаш има първо на второ, за Бога — сопна се Харолд. — Гардероб! — Стоеше прав и потропваше с крак, смучейки зъбите си, докато Джойс закрепваше бебето Моцарт под роклята на Кити.

След това ръкописната хартия не се оказа на мястото си на масата с реквизита. После пък перото за писане. Нямаше го и шала на Кити. Диърдре се извини и се закле, че в началото на репетицията всичко си е било където трябва. Инвалидният стол на Салиери блокира, а златните перила, още не съвсем изсъхнали, оставиха отпечатъци върху белия сатенен костюм на император Йосиф.

Но най-драматичната, тревожната и същевременно весела и шумна несполука бе срутването на скелето, върху което се скупчваха повечето от „зрителите“, дошли да гледат премиерата на „Вълшебната флейта“ — все хора от виенското простолюдие, любители на наденички и на пушенето с лула. Оригваха се, закачаха се, бутаха се един друг, обикновено преиграваха и всичко това под шумния акомпанимент на селска реч. Особено разпален беше един съвестен бургер, който си беше научил добре урока и все крещеше: „Gott in Himmel“.[39]

После, когато прекрасната музика на „Heil sei euch Geweihten“ засвири над главите им, скелето заскърца, изпъшка и се срути, а заедно с него и селяните, стигнали почти до истерия — огромен куп от тела и дъски насред сцената. С изключение на Харолд всички сметнаха случката за ужасно забавна. Дори Еслин се подсмихна със студена деликатност в дантеления си маншет. Харолд стана от мястото си, напушен срещу всички.

— Май си мислите, че е смешно, а?

— Не е имало по-смешно нещо от времето на чумната епидемия — отвърна Борис.

— Така значи — каза режисьорът. — Колин.

Отзивчива душа предаде повикването към кулисите, оттам някой друг — към гримьорните, докато накрая се чу тихо ехо изпод дъските на сцената.

— Туйто — изръмжа Харолд и пак затактува нервно с крак по пода. — Все едно че призовават главния свидетел в съдебната зала.

Колин пристигна с дървена стружка на рамото като отличителен знак за чин, с чук в ръка и с обичайния си вид на човек, откъснат от важна работа заради капризите на палави деца.

— Знаеше колко хора трябва да издържи това скеле. Нали щеше да го подсилиш?

— Подсилих го. Заковах по една допълнителна греда във всеки ъгъл, където са косите подпори. Ела да ти покажа.

Колин мина край все още лежащите по сцената актьори, вдигна скелето и възкликна:

— Да му се не види! Някой мръсник ги е махнал.

— О, Боже! — Харолд огледа кръвнишки актьорите, един-двама, от които все още бършеха насълзените си от смях очи. — Защо ли изобщо ви допускат в театъра? Всичките! Не ви бива дори да метете сцената. Най-добре да направиш още подпори, Колин. А сега, ако обичате, на работа.

Харолд вървеше към мястото си в залата, когато Клайв Евърард, без да си прави труда да понижава глас, оповести:

— Този човек не може да режисира траекторията на собствената си пикня.

Харолд спря, обърна се и заяви твърдо:

— Надявам се, не възнамеряваш да участваш в следващата ми постановка, Клайв.

— Ами… мислех, че ще ми отива ролята на Телегин…

— Ами — повтори Харолд, — предлагам ти да си помислиш за някоя друга трупа. За предпочитане на друга планета. А сега искам да стигна до края на пиесата без повече прекъсвания.

И почти успяха. Нервите им обаче бяха опънати. Разменяха си обиди и си ги връщаха с лихвите. Още неща от реквизита изчезнаха или се отклониха от пътя като заблудени овце. Декорите усвоиха урока за несигурността и поне една от вратите напусна сцената толкова чевръсто, колкото и актьорът, който току-що я дръпна, за да я затвори зад гърба си. И докато затихваха заключителните погребални акорди, актьорите се събраха с увесени носове на сцената. Харолд вдигна ръце над главата си в драматичен жест на отчаяние и се присъедини към останалите.

— Какъв смисъл има да ви давам наставления — почти простена той. — И без това не знам откъде да започна. — Това признание, първото подобно признание, което излизаше от устата му, изглежда, удиви не само слушащите, но и самия Харолд. — Всички заедно сте толкова зле, колкото и всеки от вас поотделно. Позор за професията.

Излезе и изчезна в зимната нощ, както си беше с бродираните режисьорски чехли и дори без да си облече палтото.

Веднага щом си тръгна, атмосферата се разведри. А щом отслабна напрежението, избухна смях, размениха се полезни за здравето реплики от рода на: „За кого се мисли този Харолд“, „Нали просто се забавляваме, за Бога“, „Да не би да ни плащат за това“.

— На мен лично — обади се Борис — ми писна да казвам „Хайл Харолд“.

— Според него никой не прави нищо свястно — добави Роза. — В Кремъл човек сигурно би се чувствал по-добре.

— Нямаше да имам нищо против, ако беше компетентен — прошепна единият Вентичели.

— Точно така — съгласи се другият. После се обърна към Еслин: — Селяните се бушуват.

Чуха се още няколко болшевишки изказвания и тогава на пътеката между редовете се появи Райли. Насочи се право към сцената, скочи и се озова под светлините на рампата. Няколко гимназисти (които не познаваха ужасните му маниери) и Ейвъри (който много добре ги познаваше) възкликнаха:

— Ааа…

Котаракът приклекна. Бедрата му затрепериха и коремът му започна спазматично да се свива. От гърлото му излязоха няколко клокочещи звука, задавено кашляне и той повърна малка проблясваща купчина кожа, кости, козина и кръв върху дъските, след което си отиде. Последва дълга пауза. Накрая Тим се обади:

— Театрален критик. Само това ни липсваше.

— Я стига — сопна се Ван Свитен. — Да погледнем нещата откъм хубавата им страна. Всеки знае, че лоша генерална репетиция означава хубава премиера.

Над главата му, над прожекторите и над покрива на театъра, над нощното небе и над безгранично високия тъмен свод на небесната шир Талия, музата на комедията, играеше китайски шах с Евменидите[40]. Когато дочу тези думи, довени до слуха й от объркал пътя си вятър, Талия се разсмя и се наложи да й помогнат да стигне от нейния облак до най-близката обществена тоалетна.

Антрактът (събота сутрин, Хай стрийт, Костън)

Костън беше хубаво градче, но малко. Налагаше се хората, неспособни да функционират без нормално „Сейнсбъри“ или „Марк енд Спенсър“, да пътуват до Слоу или Ъксбридж, за да пазаруват в такива магазини. Но онези, които не напускаха родното място, не бяха лишени от нищо, освен от вълнуващи приключения. На Хай Стрийт — главната улица — имаше супермаркет и рибарски магазин, магазин за мляко и млечни продукти, хлебарница и много голям „Плод и зеленчук“; две месарници (едната първокласна — закачаха месото както трябва и можеха да ти го приготвят по френски); аптека (на Макандрю), където, освен лекарствата се продаваха парфюми и козметика; две банки и фризьорски салон — „Очарователните прически на Дорис“. Имаше две погребални агенции; книжарница; винопродавници; поща и малка обществена библиотека.

В Костън, освен това имаше и три заведения за хранене. В едното — „При Аделайд“ — се предлагаха всевъзможни комбинации от пържени храни и постоянно свистяха десетки чайници. В кафенето „Софт шу“ сервираха домашно приготвени торти, различни видове чай със сметана, апетитни сандвичи от триъгълни филийки с изрязани корички, а сутрин — и кафе. В третото заведение — кръчмата „Веселият кавалер“ (първоначално се казваше „Пийналият кавалер“) — продаваха овчарски пай. Костън имаше, разбира се, и своя театър.

Събота, 17 ноември, беше прекрасен ден. Паветата искряха, покрити със скреж, а хората вървяха насам-натам бързо, сякаш искаха да настигнат белия дъх, който излизаше от устата им. Група ентусиасти пееха коледни песни. Диърдре и баща й стояха, хванати под ръка, пред рибарския магазин. Тя се тревожеше да не би студеният въздух да се отрази зле на белите му дробове, но той толкова искаше да излезе и освен това изглеждаше така спокоен и с акъла си, че тя го уви с два шала, сложи му и плетена шапка и ето ги сега навън. Господин Тибс стискаше здраво празната пазарска кошница и не сваляше очи от дъщеря си, а в погледа му се смесваха гордост от постигнатото, безпокойство да не се окаже излишен и просто любов като любовта, която биха излъчвали очите на лабрадор в същото положение. Двамата разглеждаха рибата, изложена на витрината.

Върху бледосивкави ледени кубчета лежаха два морски рака, а между тях се мъдреха барбуни и калкани. По-скромни същества, захапали по стръкче изкуствен магданоз, бяха подредени в бели тави. Господин Тибс разглеждаше изобилието от риба с голям интерес. Много обичаше риба. Диърдре отвори портмонето си с чувство за вина — ако не си харчеше парите в „Латимър“ за какво ли не, баща й можеше да яде риба всеки ден.

— Как ти се струва херингата, тате?

— О, обичам херинга.

— Ще я панирам с овесено брашно — усмихна се Диърдре с благодарност и стисна ръката му. — Искаш ли? И ще я изядем с черен хляб с масло.

— Обичам черен хляб с масло.

Двамата се наредиха на опашката. Диърдре беше свикнала никой да не обръща внимание на баща й (макар градът да бе пълен с негови бивши ученици) и сега доста се развълнува, когато една жена до тях се обърна и каза, че много се радвала да го види и колко добре изглеждал.

Той наистина изглежда добре, съгласи се Диърдре, хвърляйки кос поглед на баща си. Очите му блестяха, бяха ясни, кимна с глава да отговори на поздрава, ръкува се. Прояви известно безпокойство, след като продавачът уви дебеличките лъскави херинги в страница от „Дейли Телеграф“ и те изчезнаха от погледа му, но пак се успокои, щом пакетът се озова на сигурно място в кошницата му. После за довиждане се ръкува с всички хора от опашката и двамата с Диърдре отидоха в „Плод и зеленчук“-а.

Тук тя купи картофи, зелка, моркови и едно кило мандарини, които продавачката изсипа върху другите зеленчуци в кошницата и те заблестяха като живи въглени. Диърдре се опита да вземе кошницата от баща си, защото се боеше, че е станала твърде тежка за него, но той настоя да я носи. Отново се хванаха под ръка и тръгнаха, този път към библиотеката. По пътя минаха покрай „Блекбърд“. Диърдре помаха на Ейвъри, стана й приятно, когато и той й махна с ръка.

В библиотеката господин Тибс остави дъщеря му да избира книгите. Тя го правеше всяка събота — взимаше една за себе си и две за баща си. Всяка седмица той си искаше, понякога много настоятелно, своите нови книги и Диърдре винаги изпълняваше желанието му, защото смяташе стремежа му да се придържа към някои от навиците си от преди заболяването за добър знак за здравословното му състояние. Независимо колко обемисти бяха книгите, на следващата събота баща й неизменно беше готов да ги замени с други — даваше ги на дъщеря си с учтиви благодарности и я уверяваше, че ги е прочел с голямо удоволствие. Но веднъж Диърдре го видя как чете една от тях — на Г. К. Честъртън. Четеше един лист едновременно от двете страници: внимателно проследяваше първия ред до края, обръщаше листа и прочиташе първия ред на следващата страница; после започваше втория ред на предишната и продължаваше с втория ред на следващата и така до долу. После вдигна книгата и разгърна страницата срещу светлината, сякаш да изстиска и последната възможна информация от нея, преди да мине на следващия лист. Сега Диърдре избра един пътепис със снимки на безоблачни пейзажи, нещо от Моника Дикенс и „Да пишеш в ресторанти“ от Дейвид Мамет[41] — още преди шест седмици поръча да й я запазят.

Няколко минути послушаха коледни песни, пуснаха нещо в кутията на викария и после поеха към хлебарницата. Диърдре купи един голям бял хляб, нарязан на филийки, и евтина пандишпанена торта, покрита с тъмночервено сладкарско желе и растителна сметана. После се прибраха вкъщи. Господин Тибс се оплака, че е много изморен от разходката, и си легна, а Диърдре сложи вода за чай.

Отиде да си оправи леглото, докато чакаше чайникът да заври. Дръпна покривката и започна старателно да я сгъва. Случайно вдигна поглед и се видя в огледалото на гардероба. Обикновено избягваше да се оглежда, като се изключат сутрешните й срещи с огледалото, но и те приключваха по най-бързия начин. Какъв смисъл има? За кого да се гласи? Невинаги е било така обаче. Преди десет години, беше на осемнайсет — едно момче в службата като че ли проявяваше интерес към нея и тогава известно време се рови из разни списания и се опитва да прави нещо с щръкналата си във всички посоки тъмна къдрава коса и с прекалено розовата си кожа, но после почина майка й и Диърдре така се отдаде на домашните си задължения, че момчето пренасочи интересите си (съвсем обяснимо) и сега има щастлив брак и три деца.

„Не че съм грозна“, помисли си Диърдре и свали очилата — чувстваше се по-уверена, когато не виждаше ясно образа си. Доста е висока, може да се каже стройна, макар задникът й да е малко увиснал. Има и хубави очи, жалко, че се налага да носи тези отвратителни очила. Веднъж Джойс й предложи да си сложи лещи, но бяха толкова скъпи, че въобще не можеше и да мисли за такова нещо, пък и диоптърът й беше твърде голям. Сложи очила още на три години. В училище една приятелка, вярваща католичка, посветена в ненавистта на Диърдре към очилата, й предложи да се помоли за нея на света Лучия, покровителка на късогледите. Няколко дни по-късно я увери, че е отправила обещаната молитва, но резултатите бяха незначителни. Светицата или не е била в настроение да изпълнява молби в този ден, или — по-вероятно — беше подушила, че молитвата е за еретик, и бе отказала да прати своята благодат. Диърдре въздъхна тихо, сложи си отново очилата и понеже чу свиренето на чайника, побърза да слезе в кухнята.

Взе чаша чай и парче торта и ги качи в стаята на баща си. Седна да почака, докато той си изпие чая. Неочаквано господин Тибс попита:

— Как вървят нещата, скъпа? С „Амадеус“?

— Оо… — Диърдре го погледна изненадана и доволна. Толкова отдавна баща й не бе проявявал никакъв интерес към работата на трупата. Тя винаги му разказваше за пиесата, която подготвяха, като му спестяваше истината за невзрачната си роля в творческия процес, но споделяше с него своите идеи за постановката. Месеци наред беше слушал безучастно, а сега сам подхвана темата.

— Ами… вчера направихме най-ужасната генерална репетиция, която можеш да си представиш. Бе толкова лоша, че чак беше смешно…

Диърдре му разказа някои от най-ярките моменти и когато стигна до падането на скелето, баща й така се разсмя, че едва не разля чая. После каза:

— Знаеш ли, мисля да дойда на премиерата. Ако — добави той — не ме прихванат пак моите.

Диърдре взе чашата му и извърна глава. Усети как очите й се напълниха със сълзи и същевременно в сърцето й покълна надежда. За първи път баща й проговори без заобикалки за болестта си. И как смело и непринудено го каза. Колко спокойно, разумно, интелигентно и портално. Щом като е способен да говори така безпристрастно за другото си „аз“, това определено значи, че има подобрение. Сигурно би му подействало добре да иде на театър, да види други хора и най-вече да слуша невероятната музика. Обърна се към него с щастлива усмивка.

— Да, тате. Намирам идеята ти за страхотна.

В книжарница „Блекбърд“ нямаше клиенти. Ейвъри седеше до красивата писалищна маса близо до вратата. Магазинът беше на две нива, свързани с опасно за глезените каменно стъпало, излъскано от, честа употреба. Изпъкнало огледало над стъпалото отразяваше единствения скрит ъгъл в помещението и Ейвъри ясно виждаше какво става там. Въпреки това хората пак успяваха да свият по нещо, особено преди Коледа, когато в книжарницата ставаше лудница. Ейвъри се надигна, за да подреди книгите, разхвърлени от безцелно ровещи клиенти по двете кръгли маси. От време на време посетителите в „Блекбърд“ разместваха — понякога много удачно — книгите, изложени под тематично обособени рубрики. Цъкайки високо с език, Ейвъри измъкна „Любимият“ от полицата с надслов „Любовни романи“ и „Стая с изглед“ от „Вътрешен дизайн“.

— Виж това — викна той след минута към Тим, зает да бърка нещо на газовия котлон в бокса в задната част на магазина. — „Отрязаната глава“ е сложена в „Бойни изкуства“.

— Не съм сигурен доколко „Бойни изкуства“ е съвсем неподходяща рубрика за Мърдок — обади се Тим и поднесе лъжицата към устата си.

— Не разбирам защо го бъркаш това толкова и го опитваш, сякаш е кой знае какво — изрази удивлението си Ейвъри, запътил се към бокса. — Всички знаем какъв майстор на доматения сос е господин Хайнц.

— Каза, че на обяд мога да ям каквото искам.

— Сигурно не съм бил на себе си. Сложи му поне един дафинов лист, ако искаш да се доближиш до истината.

— Добре, добре.

— Или малко кисело мляко.

— Не прекалявай.

— Ако имаш предвид с яденето на твоя буламач, няма такава опасност, патенце. С какво са сандвичите?

— С кресон и синьо сирене. Има и орехи. Отвори шабли[42], ако искаш.

— Кое по-точно? — попита Ейвъри и започна да вади бутилки от стойката под мивката.

— „Гросо“. И викни Нико.

— Не е ли на работа?

Ейвъри отвори бутилката, дръпна настрани дебелата плюшена завеса, вдигна глава към тавана и викна силно.

— Каза, че, ако иде на работа, няма да може да се съсредоточи така, както иска за премиерата.

— И ще остави стелажите незаредени. Домакините в страната ще изпаднат в паника. Нико…

— Ти на кого махаше одеве?

— Кога? — смръщи вежди Ейвъри. — А, преди малко? На горката Диърдре. Мина с баща си.

— Боже, какъв живот. Обещай да ме гръмнеш, ако някога изпадна в такова състояние.

Ейвъри примря от щастие — значи Тим възнамерява двамата да живеят заедно, докато остареят и побелеят. Но след миг пое дълбоко дъх и хладно отговори:

— Ще те гръмна много преди да стигнеш до това състояние, ако още веднъж домъкнеш такива боклуци в кухнята ми.

Чу се трополене по незастланите стълби и се появи Николас.

— Какво има за обяд?

— Сирене и хленч — отвърна Тим. — Направо ще съжалиш, че си дошъл, казвам ти.

— На мен пък ми замириса на нещо хубаво.

— Ето, видя ли? Още един човек с нормално обоняние.

— То и Достоевски е имал нормално обоняние, като е надушил умрелия кон.

— Хитро, сякаш имаш две глави.

— Е, аз имам две глави, както знаеш.

— Престани — каза Тим. — Караме Николас да се чувства неловко.

— Съвсем не — възрази искрено Николас, — но съм много гладен.

— О, Боже…

Жена със сплескана филцова шапка гледаше настоятелно към витрината.

— Нико, тичай да сложиш резето, идва една позната. И обърни табелката. Знам я отдавна. Щом влезе, няма излизане. — Николас се върна и Ейвъри добави: — Много е религиозна.

— Очевидно. Какво друго би я накарало да носи такава шапка.

— Знаеш ли — кимна Ейвъри одобрително, — от това момче ще излезе нещо, сигурен съм. Искаш ли вино, Нико?

— Ако не ви притеснявам.

— О, не ставай глупав! — сопна му се Ейвъри и сипа от шаблито в три големи водни чаши. — Мразя хората, които приказват така. Те изобщо не се интересуват дали те притесняват, или не. Тя идва оня ден да ме пита…

— Кой това?

— Онази там, отвънка. Втурна се тук и ме пита какво знам за Войните за испанското наследство. Отговорих й: „Нищичко не знам. Цял ден не съм мърдал от магазина.“ — Ейвъри огледа сътрапезниците си и добави: — Следва смях. Като не се сещате сами да спрете.

— Да започнете.

— Какво да започнем?

— Лафът е — обясни търпеливо Николас: — „Следва смях. Като не се сещате сами да започнете“.

— Измисляш си — рече Ейвъри. Николас се пресегна за втори сандвич, но го плеснаха през пръстите. — И не бъди такова прасе.

— Не ми говорете за прасета. За никакво месо.

— Боже, станал е вегетарианец — пребледня Ейвъри. — Знаех си, че всичкият този боб ще му се отрази зле.

— Би било някакво разнообразие — каза Тим. — Какво има, Николас?

— Бас ловя, че е предпремиерна лудост — заяви Ейвъри. — Ако се тревожиш за репликите си, ще те изслушам, след като затворим.

Николас поклати глава. Знаеше си репликите и вече не се страхуваше (както преди „Тежкото изпитание“), че ще се изпарят от главата му, щом стъпи на сцената. Тревожеха го предпремиерните му сънища. Или по-точно сън. Вече беше свикнал да сънува някакъв кошмар преди първото представление на дадена пиеса и освен това бе установил, че повечето му колеги в театъра имат подобни преживявания. Сънуваха, че са научили друга роля или костюмът им е изчезнал, или излизат на сцената и там се играе съвършено различна пиеса, или (много разпространен кошмар) пътуват в автобус или кола, която минава покрай театъра, но не иска да спре. Сънят на Николас спадаше към тази категория, само дето той пътуваше към „Латимър“ на собствена тяга. На ролкови кънки. Закъснява и лети по Хай Стрийт и вече знае, че ще стигне в последния миг, ала внезапно краката му го повеждат към месарския магазин. Колкото и да се мъчи да кара направо, те си знаят своето.

Вътре в магазина всичко е променено. Вече не е малък и облепен с цветни плакати, а огромен и дълбок като пещера; грамаден склад, в който висят безброй трупове, наредени в редици. Николас кара обезумял по пътеките между редовете, търсейки изход, а покрай лицето му профучават стотици провесени зайци, главите им, пъхнати в кървави хартиени пликове, агнета с жабо на току-що отрязаните им вратове и големи филета от яркочервено, нашарено с бели жилки месо, забучено на стоманени куки. Николас разказа как всеки път се буди облян в пот от страх и има чувството, че в ноздрите още го удря воня на кръв и дървени стърготини. Вече цяла седмица сънува това всяка нощ. Моли се на Бога да спре да го сънува поне, след като мине премиерата.

Описа го нехайно, но Тим долови скритото напрежение.

— Е, остават само още две нощи — успокои го той. — И не се тревожи за понеделник, Нико. Ще се представиш отлично. — Николас се поразведри малко. — Снощи Ейвъри дойде в моята кабина и плака, когато ти умираше на сцената.

— Ооо! — По лицето на Николас се изписа възторг. — Наистина ли, Ейвъри?

— По-скоро заради музиката — уточни Ейвъри, — така че няма защо да се прехласваш. Но все пак, в интерес на истината, мисля, че един ден, ако работиш много упорито, ще станеш доста добър. Разбира се, който и да играе до Еслин, ще изглежда като новия Лорънс Оливие. Или дори като стария, ако се позамисли човек.

— Така невероятно се превзема — изкоментира Тим. — Особено в сцената с Дон Джовани.

— Абсолютно — викна Николас и Тим с радост забеляза, че страните му отново възвръщат цвета си, донякъде. — Тя ми е любимата. „Направ тези добър за ухото ми. Соло тези…“ — гласът му потрепваше в шеговит плам. — „Подари тези за мен…“.

— О! Може ли аз да играя Господ? — простена Ейвъри. — Моля!

— Защо не? — съгласи се Тим. — Какво му е по-различното на днешния ден?

Ейвъри се качи на една табуретка и насочи пълничкия си показалец към Николас.

— Не, нямам нужда от теб, Салиери. Аз си имам… Моцарт! — Прокънтя царствен демоничен смях и Ейвъри слезе от табуретката, стиснал бузи да си скрие усмивката — Сбъркал съм си професията, няма съмнение.

— Не мислите ли — поинтересува се Николас, — че имаше нещо смешно в генералната репетиция като цяло?

— На този му дайте наградата „Барбара Картланд“[43] за умерено изказване.

— Исках да кажа „нещо странно“. На мен например не ми се вярва всички неразбории да са били случайни.

— А, не знам. Понякога всичко върви наопаки — възрази Тим. — Помните ли премиерата на „Газовият фенер“[44].

— А двамата Евърард. Стават все по-надменни — продължи Николас. — Онази забележка за траекторията. Не знам как се осмеляват.

— Осмеляват се, защото са под покровителството на Еслин. Макар за мен да е абсолютна загадка какво намира той в тях.

— Не ми говори за загадки — нацупи се Николас.

— Нали няма да започнеш пак с тази тема? — попита Ейвъри.

— Съжалявам, но не виждам защо да не започна. Обещахте ми, ако аз ви споделя моята тайна, вие да ми доверите вашата.

— Добре — обеща пак Тим. — Преди премиерата.

— Сега е преди премиерата.

— Ще ти кажем преди гонга — обади се Ейвъри. — Честна дума. За да не се изпуснеш пред някой друг.

— Нелепо е. Аз ви се доверих и вие не сте го разтръбили… нали?

— Естествено — увери го Тим веднага, но Ейвъри си замълча. Николас го погледна и вдигна вежди въпросително. Воднистосините очи на Ейвъри заиграха насам-натам — върху трохите по масата, върху парченцата сирене, върху орехите, върху каквото и да е, само да не срещнат погледа на Николас.

— Ейвъри?

— Ами… — Ейвъри пусна срамежлива усмивчица. — Всъщност не съм казал на никого. Ако мога така да се изразя.

— Исусе Христе! Какво значи „ако мога така да се изразя“?

— Намекнах малко… само на Борис. А той е самата дискретност, както знаете.

— Борис? По-добре да беше разпечатал листовки и да ги бе разлепил по Хай Стрийт!

— Няма защо да ми крещиш така — викна Ейвъри със същия тон. — Който не иска да го хващат, да не изневерява. Пък и се намерил кой да ме упреква. Ако ти не се беше раздрънкал първи, никой нямаше да разбере.

Беше толкова безспорно, че Николас не успя да измисли какво да отговори. Вбесен, блъсна стола назад и без дори да им благодари за обяда, затропа нагоре по стълбите.

— Някои хора… — Ейвъри погледна нервно към Тим. Но Тим вече събираше чашите и чиниите и ги носеше към мивката. В начина, по който си държеше раменете, имаше нещо презрително, а скованият му гръб излъчваше неодобрение, недвусмислено предупреждаващо Ейвъри, че приятелят му не желае да слуша продължението на тази увертюра.

Горкият Ейвъри подрежда до вечерта, суети се напред–назад и стоя настрана, проклинайки дългия си език.

Колин Сми сменяше подпорните греди на скелето, а Том Барнаби боядисваше камината. Колин я измайстори чудесно от крехка дървена рамка, покрита с дебела хартия. После я украси с винетки, сложни флорални мотиви и венчета, направени от плат, намазан обилно с лепило. Сега, дори без благотворното въздействие на специалното осветление, тя изглеждаше великолепно. Том дълго и търпеливо смесва бои, за да намери най-подходящия нюанс кафеникавочервен цвят, върху който щеше да нанесе с леки кръгообразни движения кремави и бледосиви линии и да създаде впечатлението, че камината е иззидана от мрамор. (В книгата „Амадеус“ на издателство „Пенгуин“ камината беше златна, но Харолд смяташе, че е способен на нещо повече от това да копира безропотно чужди идеи, така че много благодаря, но не.)

Макар Барнаби да помрънка, за да спази традицията, всъщност през последните петнайсет години много малко пиеси бяха минали без неговата помощ; за всяка бе отделял поне по час-два, понякога дори откъсвайки се от работата в любимата си градина. Сега, като оглеждаше склада за декори, той с особено умиление си спомни за един изрязан от картон жив плет, целия в сребристо и зелено, който беше изобразявал гората в „Сън в лятна нощ“; спомни си и как блещукаше под изкуствената лунна светлина.

Барнаби извличаше голяма полза от двете си хобита. Не си падаше много по самоанализи, защото смяташе, че резултатът, предвид вродената способност на човека да се самозалъгва, винаги е объркан и неточен. Нямаше обаче как да не забележи разликата между плодотворно прекараното време на отпуската си и безплодието на по-голямата част от работните дни и да не си направи съответните изводи. Не че липсваха възможности за проява на въображение в работата му — най-добрите полицаи винаги имат малко въображение (но не прекалено) и знаят как да го използват. Ала резултатите от приложението му трудно се сравняваха с постигнатото след занимания като днешното.

Не успееше ли да се справи с някоя задача, тя просто минаваше към нерешените случаи, а те чакаха да попаднат в ръцете на някой бъдещ амбициозен полицай, готов да се заеме с всичко, само и само да напредне в кариерата. Успееше ли, престъпникът отиваше в затвора и това носеше краткотрайно удовлетворение на Барнаби, преди да се изправи за пореден път пред най-злото, което човечеството е в състояние да предложи, а ако, не дай Боже, беше някой от лошите му дни, предложеното можеше да е наистина ужасно.

Затова едва ли е за чудене, мислеше си Барнаби с четката в ръка, че в малкото си свободно време рисува картини или боядисва декори, или работи в градината. Там поне нещата растат красиво, цъфтят, увяхват и умират, всяко според сезона. И ако капризната природа ги повали, преди да е дошъл краят на отреденото им време, то поне го прави без зъл умисъл.

— Свършил си страхотна работа, Том.

— Така ли мислиш?

— Нашият фюрер ще остане доволен.

Барнаби се засмя.

— Не го правя за него.

— Че кой от нас прави нещо заради него?

Работеха в дружелюбно мълчание, заобиколени с откъслечни картини от странни светове: горист пейзаж (с петнисти мухоморки от „Наивниците“[45]), пъстра сатинирана басма (опушен дъб от „Убийство в жилището на свещеника“[46]) и бледите китайски паравани (от „Чайна Августовска луна“). Барнаби погледна нагоре и зърна срамежливите очи на човекоподобната гъска, която надничаше през рамката на един френски прозорец („Сенна хрема“[47]).

Колин закова четири нови подпори на скелето и го обърна да стъпи на краката си.

— Това е достатъчно — прецени той. — Трябва да издържи да танцуват с подковани ботуши върху него и да не мръдне.

— Кой, мислиш, е свалил предишните? — попита Том, който знаеше за случилото се от Джойс.

— А… някой тъпак. Ще се радвам, когато тази пиеса мине и замине. На всяка репетиция става нещо. После, Колин, направи това… Колин, поправи онова…

Барнаби избра съвсем тънка четка за една от завъртулките и внимателно нанесе боята. Мърморенето на Колин се носеше тихо покрай ушите му. Двамата бяха работили заедно толкова много пъти, че вече нямаше какво да си кажат и като се изключат ритуалните коментари, обикновено си мълчаха като два стари пантофа, но им беше приятно.

Барнаби знаеше всичко за своя „колега“: че сам е отгледал сина си, останал без майка на осемгодишна възраст; че е талантлив занаятчия, който извайва нежни, елегантно пристъпващи животни, покоряващи със своя чар (Барнаби беше купил от него чудно красива газела за шестнайсетия рожден ден на дъщеря си); че Колин обича Дейвид и всеотдайно го покровителства, макар момчето вече да беше станало млад мъж, който можеше сам да се грижи за себе си. Един-единствен път Барнаби го видя да си изпуска нервите — беше заради Дейвид. Тогава си помисли колко е добре, че Колин рядко стои зад кулисите по време на репетиции и не става свидетел на подигравките, които Дейвид е принуден да търпи. Том знаеше с какво нежелание участва младият Сми в представленията и затова подхвърли:

— Дейвид сигурно очаква с нетърпение да мине следващата събота.

Колин не отговори. Барнаби помисли, че не е чул думите му, и ги повтори, като добави:

— Този път поне не са му дали реплики.

Тишина. Том хвърли поглед към събеседника си, към набитата му фигура, към стърчащата на кичури коса — черна, когато се видяха за първи път, а сега прошарена, като неговата. Обичайното изражение на Колин, излъчващо типичната за него упорита сдържаност, беше малко променено и под него сякаш надничаше друго, не толкова познато лице.

— Какво има?

— Тревожа се за него. — Колин погледна остро Барнаби. — Но искам да си остане между нас, Том.

— Естествено.

— Забъркал се е с някакво момиче. А тя е омъжена. От известно време не е на себе си. Един такъв… тих… нали знаеш?

Барнаби кимна и си помисли, че Дейвид изобщо си беше тих и само баща му можеше да забележи, че е станал още по-мълчалив.

— Реших, че е нещо такова — продължи Колин. — Бих се радвал, ако се задоми… в края на краищата вече е почти на двайсет и седем години. И затова му викам: „Доведи я у дома и дай да я видим“, а той изтърси, че тя не е свободна. Очевидно не искаше да го обсъждаме.

— Ами май няма много смисъл.

— Човек се надява за децата си едно, а то какво става, а, Том?

— О — отвърна Барнаби, — на твое място не бих се тревожил чак толкова. Нещата може и да се наредят някак. — Усмихна се. — Хората вече не се женят за цял живот, нали знаеш.

— Представях си го как излиза с някое хубаво тукашно момиче. Малко по-млада от него… как седят и се ухажват на канапето в предната стая, както ние с Гленда някога… и внуци. Всеки мъж на нашата възраст сигурно си представя своите внуци. — Колин въздъхна. — Нещата никога не стават, както ги мислим, нали, Том?

Барнаби си представи своето момиченце. Вече на деветнайсет. Висока, умна, злобничка, поразително привлекателна, със сърце от чиста платина. Без съмнение беше горд от онова, което е постигнала, но знаеше какво има предвид Колин.

— Не стават — съгласи се той. — Нищо не става както си го мислим.

Ърнест Кроли режеше бут. Работеше като хирург — спокойно, но с голяма прецизност, и малко показно въртеше дългия лъскав нож като ятаган и нежно поставяше отрязаните пържоли върху котлоните.

Роза пържеше картофи. Беше облякла широка, свободно падаща роба, чиито ръкави се вееха в опасна близост до ухаещата, цвъртяща мазнина.

— И как се справят ония двамата с ролята си, любов моя?

— Кои двамата?

— Ония, дето имената им звучат като италианска вечеря.

— А, двамата Вентичели. Ужасно, откъдето и да ги погледнеш.

Докато Роза разказваше някои от най-забавните случки от генералната репетиция, не се стърпя да не сравни невинното и доста трогателно любопитство на Ърнест с грандиозната самовлюбеност на Еслин, която винаги беше налице, но в навечерието на поредната премиера ставаше непоносима. Тогава цялата къща закипяваше от вълненията на примадоната. Всъщност целият им брачен живот мина сред такъв шум и фанфари, сякаш го бяха прекарали в сърцето на шумна карнавална процесия, фанфаронада за премиерите, за последните представления, за репетициите, за веселбите и непрекъснатите драми на сцената и извън нея.

Унесла се неочаквано в горчиви спомени, Роза изведнъж се опомни и се поправи. Така мина нейният брачен живот. Еслин беше късметлия, през по-голямата част от работните дни обитаваше друг свят. Сутрин отиваше в офиса, обядваше с клиенти, ходеше на чашка с познати (никога с приятели), които не бяха от театъра. От небрежност и стесняване на интересите Роза беше загубила малкото приятелки, които някога е имала. Така ролята й на госпожа Кармайкъл се преплете с изпълненията й в „Латимър“ и стана също толкова нереална и въображаема, колкото и останалите й роли, докато настъпи краят.

Още от началото на брака си Роза разбра, че Еслин й изневерява. Обясни й, че подобно поведение е присъщо на всеки изпълнител на главни роли в театъра, но той винаги щял да се завръща у дома. Тогава Роза побесня и се разкрещя: ако е искала да се свързва с нещо, което винаги ще се връща у дома, щяла да си вземе пощенски гълъб. Но годините минаваха и той наистина винаги се връщаше вкъщи, така че тя не само се примири с неговите флиртове, но по някакъв странен начин започна дори да се гордее, като виждаше как неговата популярност нараства — все едно беше майка, горда с детето си, което постоянно носи награди у дома. Неговите изневери имаха и положителна страна, а именно че не му оставяха много сили за сексуални подвизи със съпругата. Подобно на мнозина, които живееха на крилете на романтиката, Роза не си падаше твърде по активната креватна гимнастика. (И тук, както в много други отношения, скъпият Ърнест беше идеален, защото, изглежда, му бе достатъчно, обикновено в неделя следобед, да подскача над нея нежно и някак извинително в мисионерска поза.) При това задоволително (поне за Роза) съвместно съществуване не е чудно, че желанието на Еслин да се разведе й дойде като гръм от ясно небе. Уведоми я, че се е влюбил в седемнайсетгодишното момиче, което тогава играеше принцеса Карисима в детската пиеса „Мама Гъска“. След две-три седмици тя си намери приятел на нейната възраст, взе си матурата и разумно отиде да учи в университет, ала Еслин, опитал вече упойващото вино на свободата, продължи да настоява за развод.

Острата реакция на Роза спрямо предателството на мъжа й уплаши дори самата нея; нещо повече — удиви я. Свикнала да живее в състояние на почти непрекъсната мимикрия, първоначално почти не осъзна, че зад крясъците, виковете и драматичните й жестове се крие истинска болка и обида. По-късно Еслин я подкупи да напусне дома му и тя се премести в новия си апартамент. Прекара дълги ужасни седмици, ровейки се в чувствата си, като се опитваше да отдели фалшивата скръб от истинската, да проследи нишката на терзанията си до самото й начало, за да види откъде идва. Сновеше насам-натам, обгърнала с ръце раменете си, сякаш наистина се стремеше да запази целостта си; сякаш цялото й тяло бе отворена рана. Постепенно започна да разбира истинските си чувства. Изучаваше ги, изпитваше ги, назоваваше ги. Установи, че мрачната, изпълнена със съжаление тъга, която постоянно нахлуваше в душата й, всъщност е тъга по нероденото й дете. (До този момент изобщо не осъзнаваше, че е искала да има дете.) Непрекъснато носеше в гърдите си като камък тежката скръб.

През този период се застави да продължи работата си в „Латимър“; полагаше невероятни усилия да се владее, подкрепяна от вродената си гордост. Откри в душата си второ чувство и го назова в момента, когато Еслин оповести, че Кити е бременна. През цялото време нарочно гледаше настрани, ала по гласа му усещаше, че се усмихва широко. С невероятна сила в тялото й избухна и се развилия омраза. Само да си беше отворила устата, сигурно щеше да изреве или поне така й се струваше тогава. Изпита ужас да не би тази изгаряща злоба да вземе връх над здравия й разум и някоя тъмна нощ просто да отиде и свирепо да се нахвърли върху двама им. Сега вече не мислеше така. Но жаравата от лумналата омраза беше още жива и понякога Роза отваряше вратата на пещта, за да надникне вътре, да поразбута въглените и горещината им обгаряше бузите й.

— Добре ли си, скъпа?

— О! — Роза се сети, че пържи картофи. — Да, мили… Добре съм…

— Не ги оставяй да загорят.

— Няма.

Картофите изглеждаха прекрасно и още по-прекрасно ухаеха; бяха станали златистокафяви с лека коричка. Роза реши да ги остави на огъня още минутка — по-скоро за да си възвърне душевното равновесие, а и да се допържат, — после ги изсипа в съд от огнеупорно стъкло и посипа върху тях ситно нарязан магданоз. Седнаха на масата. Ърнест си взе от зеленчуците и ги подаде на Роза, тя също си сипа от тях в чинията.

— Само три картофчета?

— Ами… нали знаеш… — Потупа се по нагънатите меса на корема, скрити под широката й дреха.

— Стига глупости — възмути се Ърнест. — Ако Аллах искаше жените да са слаби, никога не би измислил джалабията[48].

Роза се засмя. Ърнест я изненадваше със своето остроумие повече, отколкото навремето Еслин. Сипа си още няколко картофчета, а Ърнест за пореден път се поздрави за далновидността да си поръча навреме „Рийдърс Дайджест“.

Еслин взе вестник „Таймс“, седна на масата да закусва с квадратни препечени филийки, намазани с мармалад, и покровителствено се обърна към жена си:

— Не се безпокой, ще се справиш чудесно. В края на краищата нямаш много реплики. Не повече, отколкото имаше с Попи Дики.

— Лошо ми е.

— Разбира се, че ще ти е лошо, ангелчето ми. Нали си бременна. — Еслин отгърна вестника на бизнес новините и пак се върна на подхванатата тема. — Как ли би се справила, ми кажи, ако трябваше да играеш Салиери? Аз изобщо не слизам от сцената.

— Но на теб ти харесва.

— Работата не е в това. — Еслин се отказа да чете за състоянието на Рио Тинто Зинк и погледна строго жена си. — Човек, естествено, изпитва удовлетворение, като знае, че доставя удоволствие на много хора, а ако този човек има и талант, длъжен е да го използва в пълната му сила. Мразя прахосничеството.

Кити взе остатъка от препечената си филийка, станала вече малко жилава и твърда, и мрачно я загриза.

— Не ми се вижда театърът ни да побира чак толкова много хора.

— Говорех метафорично.

— Ммм?

— Опитай се да не изглеждаш толкова безучастна, коте. — Еслин отмести със скърцане стола си назад. — Какво направи с куфарчето ми?

— Изядох го с малко гъби и бекон, преди да дойдеш в кухнята.

— А — Еслин отиде до стария кухненски шкаф, в който бяха наредени красиви кани и чинии в синьо и бяло, взе си куфарчето и сложи вътре вестника. После се върна до масата и леко целуна със студените си устни Кити по бузата. — Скоро ще се върна.

— Къде отиваш?

— На работа. Трябва да събера… — навлажни пръста си и залепи с него една троха, излязла от чинията му — нещо в офиса.

— Но ти никога не ходиш в събота! — възкликна Кити и нацупи красивите си устни.

— Не мрънкай, скъпа. Не ти отива. — Еслин остави трохата в подноса за хляб. — Няма да се бавя. Ела да ми помогнеш да си облека палтото.

След като уви (малко по-стегнатичко от необходимото) копринения индийски шал около врата на Еслин и му закопча палтото накриво, Кити настоя да обсипе с малки целувчици устните му за довиждане. После зашляпа към кухненския прозорец, за да го гледа как изкарва на заден ход BMW-то от двойния гараж и тръгва по алеята към улицата. Тя отвори прозореца и потрепервайки от студения въздух, вдигна ръка да помаха. Заслуша се в любимия тракащ звук, който издаваха гумите, докато газеха чакъла по алеята. Имаше нещо в този шум. Сама не знаеше защо й доставя такова огромно удоволствие да го слуша. Вероятно го асоциираше с богаташкия живот на героите от американските сапунени сериали с техните дълги лимузини, чиито гуми скърцат по чакъла пред разкошни къщи с колонади. Или защото шумът й напомняше за детството и за щастливите ваканции в Дорсет, където студените вълни търкаляха дребните камъчета напред-назад. Или може би просто пукотът на чакъла означаваше, че мъжът й най-сетне е излязъл от къщата.

Кити махна за последно за късмет и се качи в спалнята, където бяха преживели моменти на взаимно удоволствие; където на облегалката на един стол бяха метнати синьото сако на Салиери, ризата с надиплена дантела и кремавите му панталони. Другите от трупата нямаха нищо против да си оставят костюмите в гримьорната (тя все пак се заключваше надеждно), Еслин обаче демонстративно понесе своя към дома си, заявявайки, че след такава генерална репетиция не би поверил на отговорниците за реквизита и чифт износени чорапи.

Тази сутрин, преди да се облече за излизане, пробва костюма. Разходи се наперено пред огледалото и описа на глас очаквания от него момент, когато ще стане от инвалидната количка, ще захвърли опърпания си стар халат и ще накара цялата зала да затаи дъх. Кити го слушаше с половин ухо. Той се поперчи още малко, каза нещо на развален френски и се облече за работа, готов да се заеме със задачите си за деня. Сега Кити смачка сакото на топка, хвърли го във въздуха, ритна го с все сила и се отправи към банята с лека стъпка.

Завъртя вратовете на два златни лебеда и капна малко ароматно масло за баня в горещата вода, после изля порядъчно количество от ухаещата течност в ръката си. Масажира с нея прасците и бедрата си, корема и най-накрая гърдите. Затвори очи, полюлявайки се от удоволствие. Четирите й отражения върху огледалните тъмни плочки на стените също се полюляваха. След това, както беше цялата намазана, спря крановете и се плъзна в кръглата вана, вградена в пода.

Около ръба, облицован с велур с цвят на слонова кост, бяха наредени кремове и помади, няколко шишенца лак за нокти, нейното копие на „Амадеус“ и телефон, покрит с плат, имитация на хермелинова кожа. Вдигна слушалката, набра номер и мъжки глас каза:

— Ало.

— Ти си ало, захарче. Познай какво? Той отиде на работа.

Гласът избоботи и Кити започна да обяснява:

— Не можех да ти кажа. И аз не знаех, докато той не изяде половината си варено яйце и… Очаквах да се зарадваш… Ооо… не можеш ли? — Кити се намуси красиво. — Е, аз пък не съм. Всъщност в момента нямам нищо върху себе си. Слушай… — Тя запляска с ръка по водата. По линията се чу сподавен смях. Кити също се засмя. Същият похотлив дрезгав кикот, който Николас чу в театъра. — Тогава ще трябва да се задоволя с джакузито, скъпи. Или ще взема да покарам колело. — Отново кикот. — Но няма да е същото. Ще се видим в понеделник.

Кити остави слушалката. Шнурът закачи сценария и той падна във ваната. Кити въздъхна и красивата й коралова долна уста излезе сладко напред, полузакривайки двете сладострастни връхчета на горната. „Понякога — помисли си тя — животът може да ти дойде в повече.“ Пол Скофийлд, стиснал дрипавия си шал, гледаше към нея изпод синкавата вода, като някакъв удивителен нов вид морско същество. Тя го натисна сърдито с палеца на крака си, облегна се назад, затвори очи, отпусна глава на възглавница от ароматни треви и се отдаде на мисли за любовта.

Хародц имаше среща с пресата. Истинската преса, не само онзи бездарен драскач с увисналия бирен търбух от „Костънско ехо“, който го интервюира по повод постановката на „Вишнева градина“ и после описа пиесата като епична селскостопанска драма от Чехов. Макар че, в интерес на истината, грешката можеше да се дължи и на Харолд, защото имаше навика да нарича пиесата просто „Градината“. Винаги се опитваше да съкращава заглавията, така създаваше впечатлението — поне си въобразяваше, — че е на „ти“ с театралния език. Беше говорил за Гарваново (гнездо), за Веднъж (в живота), за Нощта (трябва да падне) и за Мама (Гъска). „Тази Мама ще стане голямо шоу“, сподели той с местен журналист, който, сигурно по щастливо стечение на обстоятелствата, беше вмъкнал липсващото съществително, преди да предаде материала си за печат.

Но днес… ах… днес на Харолд му предстоеше да се срещне с Рамона Плюм от страницата за специални рубрики на „Саут-Ийст Бъкс Обзървър“. Естествено, винаги ги уведомяваше за своята работа, но до момента откликът, меко казано, беше доста равнодушен. Двете писма обаче, последвани от настоятелни телефонни обаждания, възхваляващи смайващия новаторски подход към пиесата в последната постановка, най-сетне дадоха резултат. Харолд очакваше да дойде и фотограф, затова се облече подобаващо — дълго сиво палто с астраганена яка, лъскави черни ботуши до коленете и шапка от персийско агне. Времето беше ужасно студено и по паважа падаше град, все едно от небето се сипеха прозрачни топчета за игра. От прага на „Латимър“ печално го гледаше гълъб, чиито пера бяха покрити с лед.

Закъсняваха. Харолд доста демонстративно си гледаше часовника, дори го разтърси, вдигна едното ухо на ушанката и се вслуша в тиктакането му, после започна да крачи тромаво напред-назад: нещо средно между Дягилев[49] и Мечо Пух. Гълъбът слезе от прага и тръгна след него, вероятно надявайки се с малко раздвижване да стопи леда по перата си. Харолд си даваше сметка, че хората го забелязват, и поздравяваше всеки случаен минувач с любезно кимване. Повечето го познаваха — в края на краищата толкова години е режисьор на градския театър, — а другите, както ставаше ясно от погледите и тихите им коментари, веднага разбираха, че е човек от класа. Защото Харолд излъчваше великолепието на странстващ актьор. У него личаха напрегнатите творчески усилия, полагани по време на репетициите, вълшебството на премиерите и блясъкът на тържествата след представление.

Понякога, за да подчертае чутовното превъзходство на своето положение, Харолд се само — измъчваше — съвсем малко — с една от своите най-магнетични и тревожни фантазии и сега реши да й се отдаде, за да убие времето. Представяше си, подобно на Мария Антоанета, която мечтаела да е доячка в двореца Трианон, че живее в Костън като кръгла нула. Просто поредният тъпак на средна възраст. Виждаше се в местния Ротари Клъб да обсъжда надуто местните благотворителни мероприятия за набиране на средства с други скучни досадници или, по-лошо, виждаше се като член на Общинския съвет, където човек може да пропилее цялата вечер в дискусии за състоянието на канализацията. Все занимания, които ти създават ореола на човек с морални принципи, но същевременно те потапят в бездна от скука. В събота щеше да чисти колата (някоя „фиеста“), а вечер да гледа телевизия с програмата в ръка, където предварително е отбелязал интересните предавания. После щеше да пише безсмислено писмо до Радио Таймс, за да посочи някоя неправилно произнесена дума или грешка — било в костюмите, било в декорите, и да се надява с това временно да повдигне реномето си в общността, ако писмото въобще види бял свят.

Обикновено тук, с лице, лъснало от избилата го от ужас студена пот, Харолд спираше мрачния полет на въображението си и се връщаше в реалността. Този път се отърси по-бързо от кошмара, защото видя раздрънкан „Ситроен 2 CV“ да паркира на ъгъла на улица „Карадайн“ точно върху двойната жълта линия. Овладя се и бързо тръгна нататък.

— Не можете да спирате тук.

— Господин Уинстанли?

— О! — Харолд си оправи шапката и изражението на лицето и с невярващ глас попита: — От „Обзървър“ ли сте?

Не му се вярваше толкова младо същество да води специалната рубрика.

— Да. — Рамона Плюм посочи към предното стъкло на колата, докато се измъкваше от нея. Там имаше голяма кръгла лепенка с надпис ПРЕСА. — Няма да ме глобят за няколко минути престой, нали?

— Няколко минути… — Харолд я поведе към стъклените врати на „Латимър“. — Това, което имам да ви казвам, скъпа моя, ще ви отнеме много повече от няколко минути.

Момичето се засмя и го последва във фоайето.

— Той с вас ли е? — посочи тя с глава към гълъба. Харолд стисна устни.

Госпожица Плюм отвори малко кожено куфарче, увиснало на тънка каишка през гърдите й. Взел го за дамската й чанта, Харолд се обърка малко, като видя как тя отвори капака му, натисна бутон и започна да прави запис. Той веднага подхвана речта си:

— Отначало мислех да поставя „Ама…“.

— Почакайте. Само пренавивам касетата.

— О!

Харолд се подразни. Отиде до таблото със снимките и застана до него в собственическа поза — увесил ръка над горния му ръб.

— Мислех, когато колегата ви се появи, да сложа някои от снимките му тук.

— Няма хора.

— Какво!

— Събота е. Нито един фотограф не е свободен. — Тя отхвърли назад дълъг кичур руса коса. — Сватби. Изложби на кучета. Сладкарски изложби. Коледно тържество на скаутите.

— Разбирам. — Харолд си спести острия коментар, който му беше на езика. Няма защо да опълчва пресата срещу себе си. Пък и той си има достатъчно снимки, включително и една съвсем скорошна: обвит в лека мъгла, в стил Давидоф, режисира изпълнението на Николас в „Нощта трябва да падне“.

Госпожица Плюм насочи към него микрофон, не по-голям от, четка за зъби, и каза:

— От вашето писмо разбирам, че това е деветдесетата постановка в „Латимър“.

Харолд се усмихна и поклати глава. Доста път имаше да извървят, преди да стигнат до мястото на „Амадеус“ в пантеона на Уинстанли. Пое дълбоко въздух и подхвана:

— Винаги съм знаел, че съм предопределен да…

— Момент. — И тя хукна към улицата, погледна нагоре–надолу и бързо се върна. — Много започнаха да се цупят в редакцията, когато трябва да плащат глоби.

— Та както казвах…

— Готови ли са вече програмите?

— За какво?

— За „Амадеус“, естествено.

— Би трябвало. Премиерата е в понеделник.

— Ще ми дадете ли една?

— Какво… сега?

— Ако се наложи да се спасявам. Да не сбъркам имената — това е най-важното, нали? При Амдрам.

Амдрам! Харолд отиде до кантонерката с неприятното чувство, че както вървят нещата, вероятно ще се наложи да прескочи годините си на развитие. Взе два билета за премиерата от касата и ги пъхна в една програма.

— Не знам дали изобщо сте запозната с пиесата?

— Да. Гледах я в Националния. Този Саймън Калоу е изумителен.

— Е, ние с Питър Хол подхождаме към текста по съвсем различен начин, разбира се…

— Гледахте ли „Невероятен шанс“?

— Какво?

— По телевизията. Саймън Калоу. И Фауст. По едно време направо те хвърля в оркестъра.

— Боя се, че…

— Изумително.

— Изглеждате много млада — отбеляза Харолд саркастично — за репортер.

— Аз съм им храненичето. — Умалителната форма изобщо не му подейства успокоително, особено след като тя добави: — Винаги ми се пада най-късата сламка.

— Вижте. Бихме могли да се придържаме към моя текст…

Пред вратата се мярна силует в черно и жълто. Момичето нададе остър писък и хукна навън.

— Идвам… Не ме глобявайте… моля ви… Преса. Преса!

Тя размаха микрофона пред флегматичния профил на полицая и изчезна надолу по улицата. Харолд се затича след нея и я настигна точно когато девойчето се качваше в колата. Госпожица Плюм свали прозореца.

— Извинете, че стана така набързо.

— Има два билета в програмата — уведоми я той и пусна брошурката в скута й, докато тя включваше вече на първа. — На първия ред. Опитайте се да дойдете…

На връщане към Слоу „храненичето на Обзървър“ спря в една отбивка, смени касетката на Брос с албума „Сватбен подарък“ и провери списъка с ангажиментите си. След половин час телевизионната водеща Хани Рампант откриваше градински център. Сигурно щеше да има нещо за хапване, затова госпожица Плюм реши да отиде право там и да не спира за кафе. Преди да тръгне, скъса билетите за „Амадеус“ и хвърли парченцата през прозореца — така се лиши от шанса на живота си да оповести първа една сензационна новина.

Премиерата

Всичко беше готово. Проверено и препроверено. Диърдре изпрати младите си помощници до стаята за почивка да изпият по чаша сок или кафе и остави Колин да нагласи клавесина. Вече минаваше и половина и от гримьорните се чуваше жуженето на възбудени гласове.

— Ще изляза на сцената с молитва на уста — информираше всички Борис.

— Мислех те за атеист.

— Никой не е атеист преди премиера, скъпи.

— Къде е Николас?

— Винаги идва пръв, часове преди другите.

— Забравих си всичките реплики. Трябва да ме прикривате.

— Някой да ми е виждал чорапите?

— Разбрах, че дъщерята на Джойс ще дойде.

— О, Боже. Е, дано поне си запази мнението за себе си. Още помня какво каза за „Магазин на «Слай Корнър».

— Очаквах, че Харолд ще ни наобиколи за последно.

— Искам да кажа… Никой няма нищо против конструктивната критика.

— А, ти си ми взел чорапите.

— Не съм. Тези са си моите!

— Ако пак се срути някой декор, ще загина.

— Не са твоите. Виж — познавам си го по това петно.

— Залата е почти пълна.

— О, господарят ще бъде доволен. «По един задник на всеки стол, любими мои».

— «И масово коленопреклонение».

— Почти без петнайсет е. Къде е Николас, по дяволите?

Николас закъсняваше, защото бе настъпил моментът да разбере тайната на Тим и Ейвъри, а тя наистина се оказа сензационна. Двамата току-що я споделиха с него; възбуден и разтревожен, той седя в осветителната кабина и ги разпитва до последната минута. Ето фактите: Тим винаги съставяше свой проект за осветлението на всяка постановка — обмисляше всичко вкъщи с макет на сцените. Беше особено доволен от проекта си за «Амадеус» — кехлибарени и розови светлини за Шьонбрун; сиви зад шепнещите Вентичели; матово виолетови за сцената със смъртта на Амадеус. Както обикновено, Харолд не прие нито едно предложение на Тим. («Кой всъщност режисира този епос? Не… Сериозно. Искам да знам.») През въпросната вечер Тим за първи път направил осветлението според указанията на Харолд и когато двамата с Ейвъри се прибрали вкъщи, Ейвъри се разплакал, защото хубавата сцена, която проектирал, заприличала на клоака, сякаш Харолд я залял не със светлини, а със собствените си отпадъчни продукти, при това минали през вентилатор.

Именно тогава на Тим му писнало и изложил своя план. А той бил прост: на премиерата да освети пиесата според собствения си проект. Веднъж вдигне ли се завесата, никой не може да ги спре — нито Харолд, нито който и да било, а Харолд едва ли ще има желание да прави сцени през антракта. Това, разбира се, означава край на кариерата им в «Латимър», но и двамата бяха готови за подобно развитие на нещата и вече проучваха възможностите да се включат в една трупа в Ъксбридж. В неделя следобед Тим и Ейвъри се бяха промъкнали в театъра да подготвят всичко и да отработят осветлението според техния проект.

Николас влезе в гримьорната с чувството, че ще се пръсне, защото не може да каже на другите, и едва се нацеди в претъпканото помещение. Почти всички актьори около него вече се бяха облекли. Ван Страк си обуваше единия дълъг бял чорап, Дейвид Сми се бореше с вратовръзката си, двамата Вентичели — с наметала и маскирани, приличаха повече на прилепи, отколкото на лепкави насекоми — се въртяха насам-натам и ръсеха злобни забележки. Миришеше на пудра, тоалетна вода за след бръснене и лак за коса. Николас нахлузи обшитата с дантели риза, втри малко руж в бузите си — бялата му кожа придоби топъл цвят на кайсия. Сега си слагаше много малко грим и със снизхождение си спомняше за дебюта си в «Тежкото изпитание», когато си правеше дълбоки бръчки с лак и си слагаше кичури снежнобяла коса.

В другия край на стаята Еслин пудреше перуката си и Николас се почувства неловко, като видя отражението му в огледалото, защото се сети за голямата си уста. Зад Николас император Йосиф, помпозен в бялото си сатенено сако, отрупан с блестящи украшения, бавно се разхождаше нагоре-надолу като гигантски лъскав плужек. Николас си представи как малките му грубовати устни, издадени напред, шепнешком разправят на цялата трупа онова, което някога беше само негова тайна.

Еслин, очевидно в пълно неведение, че се е сдобил с рога, изглеждаше особено доволен от себе си: приличаше на котарак, току-що глътнал вкусно канарче. Вдигна ръце да си нагласи перуката и Николас видя пръстените му да проблясват. Носеше шест пръстена, повечето с камъни, а един с къси остри шипчета — стърчеше на пръста му като готово за бой малко бодливо прасе. Сега той бързо отмести една кутия с крем, която имаше наглостта да се мъдри пред него, и започна да говори.

Едва бе започнал, и Николас вече знаеше, че няма да му хареса това, което се кани да разкаже. В гласа на Еслин имаше наслада, чак се къдреше от проклетия. Говореше за Диърдре. Разказваше нещо, което тя споделила с него поверително, но историята му се струваше твърде пикантна, за да я запази само за себе си. Миналата седмица се обадили на Диърдре в офиса от полицията. Баща й явно се измъкнал от хосписа, където се грижели за него през деня, и тръгнал нанякъде из дъжда без палто и дори без сако; половин час по-късно го открили на кръстовището на «Кейси» и «Хилсайд» — опитвал се да регулира движението.

— И аз казах — продължаваше Еслин, — като се опитвах да не се разсмея при мисълта за изкуфелия старец под проливния дъжд: «Колко ужасно.» А тя вика: «Знам.» — Направи кратка пауза, за да им позволи да се възползват от безупречната му способност да подбира подходящия момент, и добави: — Той изобщо не познава района.

Почти всички неволно избухнаха в смях, Николас също. Вярно, смя се по-кратко и не така сърцато като останалите, но все пак се смя. Миг по-късно Диърдре се появи на прага.

— Петнайсет минути до началото.

Моментално всички в хор й благодариха малко фалшиво и твърде високо. Само Еслин, който внимателно си очертаваше устните с молив, си замълча. «Трудно е да се каже — помисли си Николас — дали е чула, или не.» Заради възчервеникавата й кожа не личеше кога се изчервява, а и изражението й винаги бе напрегнато, та и това беше показателно. Стоеше на прага в странна поза (според определението на двамата Евърард секунда след като тя изчезна), сякаш всеки миг щеше да хукне в галоп. В интерес на истината този път нямаше смях.

Някой стана и тръгна след Диърдре; Николас едва не го последва, толкова му бяха омръзнали всички. Щеше му се да се извини за поведението си и си представи как отива при Диърдре зад кулисите. Но какво да й каже? «Аз не се смях»? Много неловко, а също и невярно. «Съжалявам, Диърдре… Не исках да те нараня и наистина ми е мъчно за баща ти»? Още по-гадно. Ами ако въобще не е чула нищо? Тогава ще се наложи да й обясни всичко и ще й причини ненужна болка. После, за да се почувства по-добре, започна да й се ядосва. Честно казано, разсъждаваше той, като човек, тъй зависим от добротата на непознати, защо не си избра да сподели с другиго. Последният, пред когото би трябвало да си отваря сърцето, е някой безчувствен чвор като Еслин. Какво друго е очаквала от него? Но прехвърлянето на значителна част от собствената му вина върху и без това превитите вече рамене на Диърдре го накара да се почувства още по-зле. Даде си сметка, че фактически е бесен на Еслин, задето предизвика такива душевни терзания в момент, когато мислите му трябваше да са насочени единствено и само към първо действие, първа сцена. Отвори уста и заговори, преди да разбере какви точно са намеренията му:

— Знаеш ли какъв ти е проблемът, Еслин? — Еслин погледна в огледалото си въпросително. — Закърмен си с прекалено много човещина.

Мигновено настана тишина. Напудрените лица се спогледаха, отворили широко очи. Борис спря да крачи и зяпна втрещен в тила на Николас. Ван Свитен подхвърли:

— Глупак.

Николас изгледа всички предизвикателно. Този респект към Еслин май отиваше твърде далеч. Дори петнайсет години да е бил изпълнител на главни роли, не означава, че е Всемогъщият Бог.

— Имаш ли представа какво направи? — попита Борис.

— Изразих мнението си — отговори Николас. — Какво толкова?

— Цитира «Макбет».

— Какво?

— «Все пак се страхувам за теб» — уточни Борис с разтреперан глас, — «закърмен си с прекалено много човещина…».

— Млъкни — извика Орсини-Розенберг. — Само влошаваш нещата.

— Така е — намеси се Клайв Евърард. — Николас го направи несъзнателно.

— Борис ще ни докара нещастие.

— И двамата излезте, завъртете се три пъти и пак влезте — посъветва ги Ван Страк.

— Нищо подобно няма да сторя — тросна се Николас, но в гласа му прозвуча колебание. В края на краищата, ако иска да става актьор, би трябвало да вземе присърце и всички митове и загадки, свързани с професията. — Нали не съм го направил нарочно.

— Хайде де. — Борис вече стоеше на вратата. Николас се понадигна от стола. — Това е единственият начин да предотвратим нещастието.

— Така е, Николас. Има ужасни истории какво се случва, ако цитираш «Макбет» и после не вземеш мерки.

— Ооо… щом настоявате — отстъпи Николас и застана до Борис на прага. — На коя страна да се въртим? По часовниковата стрелка или обратно?

— Откъде да знам?

— Сигурно няма значение.

— Има ужасно голямо значение — викна Ван Свитен.

— Тогава ще се завъртим по три пъти и в двете посоки.

— Но — от напрежение Борис вече беше изял почти половината от яркочервеното червило на устните си — в такъв случай няма ли да се обезсилят взаимно?

Накрая Николас се завъртя по часовниковата стрелка, Борис — на обратно, макар че, както се оказа по-късно, и двамата можеха да си спестят усилията.

Колин нагласи клавесина и изчезна зад великолепната си камина да провери дали всичко е наред с подпорите и тежестите, които я държаха стабилно на пода. Тъкмо клекна и чу нечии стъпки. Надникна през огромния процеп под полицата на камината и видя Диърдре, която едва ли не тичешком прелетя през пространството зад кулисите. Появи се и още някой, изчезна в тоалетната и почти веднага излезе оттам. Колин понечи да стане и да викне през сцената, ала внезапно го обзе чувството, че във фигурата отсреща има нещо потайно: стоеше неподвижно и оглеждаше празните кулиси, отиде в тъмната част отзад, при масата с реквизита, и се наведе. След минута се изправи, хвърли още един поглед наоколо и бързо се шмугна в тоалетната. Колин прекоси сцената и приближи до масата, но успя само набързо да погледне реквизита (сякаш всичко беше наред). В този момент Диърдре се върна от стаята за почивка, повела своите помощници, които се кикотеха весело. Дойде при Колин и попита:

— О, Колин, би ли обявил пет минути до началото, моля те? Всеки момент татко ще пристигне с такси; трябва да го посрещна, за да го заведа до мястото му.

Фоайето беше претъпкано. Том Барнаби, с чаша в едната ръка и програма в другата, придружен от високо момиче със загадъчна красота, си пробиваше път към семейство Уинстанли. Звучеше струнен оркестър.

— Каква ужасна музика. Много е превзета.

— Салиери.

— Ааа… — кимна Къли и добави: — Виждаш ли божественото вдъхновение?

— Дръж се прилично, момичето ми. Или ще те прибера у дома.

— Татко — засмя се Къли весело, — много си строг. Виж, ето го.

Харолд беше във вечерно облекло. Голяма жълта копринена кърпичка надничаше от един джоб на сакото му. На кръста му имаше тъмночервен пояс, а ризата му беше така твърдо колосана, че с ръбовете й можеше да режеш домати. Той любезно поздравяваше зрителите. Харолд обожаваше премиерите. Те, повече от всяко друго събитие, задоволяваха копнежа му за признание. Госпожа Уинстанли, със закопчана догоре черна жилетка, неравномерно осеяна с перли, и катраненочерна пола с неопределена дължина, се носеше мрачно в сянката на знаменития си съпруг, повтаряше поздравленията като ехо, бъркаше имената на хората и повече от всичко й се искаше в този момент да е сред своите ученички и да им показва как се подреждат цветя.

— Здравей, Дорис.

— О, Том… — възкликна с облекчение госпожа Уинстанли при вида на приятелско лице и протегна десница, но веднага се изчерви, защото видя, че той не е в състояние да се ръкува. — Харолд ми разправи каква чудесна работа си свършил по декорите. — Макар да знаеше, че на Харолд никога не би му хрумнало да каже такова нещо, Барнаби се усмихна и кимна. — А и разбрах, че Джойс пее по-добре от всякога.

Тя не добави, както имаше навика в началото на тяхното запознанство, «скоро трябва да дойдете и да вечеряте с нас», защото последния път, когато го каза, веднага щом останаха насаме с Харолд, той й изсъска, че, ако някой ден поиска полицай еснаф да разхвърля хола му, тя първа ще го узнае.

Барнаби знаеше за отношението на Харолд и то доста го забавляваше. Сега насочи разговора с Дорис към градинарството, понеже отдавна бе установил, че и тя като него е запалена на тази тема. Всъщност всички храсти в градината на семейство Уинстанли се бяха хванали от клонки, които Барнаби донесе от Арбъри Кресънт, пък и всяка година заделяше от своите семена за Дорис. Тя се преструваше, че няма нужда от такива подаръци, но Барнаби предполагаше, че бурният живот на Харолд не му позволява да отделя пари за неща, които според него не са от първа необходимост. Съпругата на Харолд се обърна към девойката, която придружаваше Том, с учтив и леко въпросителен поглед.

— Помниш ли дъщеря ми?

— Къли.

Последния път, когато Дорис видя дъщерята на Барнаби, момичето имаше зелени и сребристи кичури в косата си, беше облечено цялото в черни кожени дрехи и омотано с вериги. Сега лимоненожълтата й вечерна рокля без презрамки, до над коленете, бе прилепнала по тялото й. Стройните й крака, стегнати в копринени чорапи, се издължаваха още повече от високите токчета на кожените й обувки с бродирани езици. По много старата й дантелена пелерина блестяха брилянти, а в косата й — синкавочерна като грозде от парник и вдигната на стегнат кок — бе забоден гребен от слонова кост.

— Едва те познах, скъпа.

— Здравейте, госпожо Уинстанли. — Къли се ръкува с Дорис. — Здравей, Харолд.

Къли се чудеше как е възможно някой да се навие да облече подобна жилетка дори веднъж, да не говорим да я носи години наред.

Наложи се Барнаби да остави за малко дъщеря си; опита се да я погледне строго и предупредително, но не успя да привлече погледа й. Вдигна рамене и с мъка си запробива път към вратата. Във фоайето влезе млад мъж, придружен от хубаво, но безлично момиче.

— Значи успя, а, Гавин?

— Успяхме, сър. — Сержант Трой подръпна нервно маншетите на спортното си сако. — Това е жена ми, Мори. — Госпожа Трой го побутна с крак. — Оо! Извинете. Морийн.

— Приятно ми е да се запознаем.

Морийн се ръкува. Не изглеждаше да й е особено приятно. Барнаби предположи, че всичко това изобщо не е по вкуса й, също както и на Дорис Уинстанли, само дето Морийн нямаше защо да крие този факт. Том винаги слагаше по един плакат на КОТС в служебния стол, без никога да говори за своята обвързаност с трупата, но неговият сержант го беше чул да споменава за репетициите на Джойс, бе свързал двете неща и съответно реши да си купи билети. Барнаби си представяше какво са си говорили семейство Трой. Гавин убеден, че няма нищо лошо да е близо до стареца; Морийн — каква скука ще трябва да изтърпи. Сега тя се усмихна — навъсена, сдържана усмивка — и каза, че човек става намусен и кисел от много бира и лимон. Мъжът й се почувства неловко и я побутна да вървят към залата. В този момент видя Къли, която си проправяше път към двукрилата врата и коридора към кулисите. След малко Морийн отново го стресна, като го мушна силно в кръста.

— Жалко, че не си си взел нож и вилица — подхвърли тя, когато седнаха на местата си.

— Какво? — зяпна я той в недоумение.

— Можеше да я изядеш през антракта.

Господин Тибс закъсняваше и Диърдре беше на нокти. Вече съжаляваше, че прие идеята му и дори го насърчи в желанието му да дойде на премиерата. Сега това й изглеждаше върхът на глупостта. Ако изведнъж го прихване нещо или се изплаши, няма да има кой да му помогне. Ядосваше се, че не му купи билет за място до Том, но й се беше сторило по-добре да го настани на стол до пътеката на последния ред. Опасяваше се да не би баща й да се почувства застрашен, ако се види отвсякъде заобиколен с непознати. Тя стискаше една програма и с болка на сърце си даваше сметка какво незначително място заема нейното име, а името на Харолд би изпъкнало повече само ако буквите бяха прогорени в хартията.

Диърдре пак си погледна часовника. Къде, за Бога, е той? Поръча му такси за осем без петнайсет, а пътуването не е повече от няколко минути. И тогава видя пред театъра да спира такси и бързо излезе в студената нощ. Господин Тибс слезе от колата.

— О, тате — викна тя, — толкова се разтревожих…

Изведнъж млъкна и ченето й увисна. Баща й беше облечен в лятна риза с къс ръкав и кремави памучни панталони, а на ръката му бе преметнато ленено яке. Беше го оставила облечен в дебел костюм от туид, с жилетка под сакото, за да му е топло, и бе пъхнала банкнота от пет лири във вътрешния му джоб. «Поне се е сетил да вземе парите», помисли си Диърдре, като го видя да подава банкнотата. Шофьорът взе парите и вдигна прозореца. Тя почука по стъклото.

— Няма ли ресто?

— Моля ви се — каза човекът. — Трябваше да седя с включен апарат и да го чакам десет минути, докато си смени всичките партакеши!

Диърдре хвана баща си под ръка (леденостудена и леко влажна) и го поведе през вече полупразното фоайе към мястото му на последния ред. За щастие залата беше отоплена, а тя щеше да му осигури нещо топло за пиене по време на антракта. Остави го да седи с ужасно изправен гръб, вперил трескаво поглед в яркочервената завеса.

Във фоайето Барнаби кимна на Ърнест и последва дъщеря си по коридора към кулисите, като се промъкна покрай Харолд, който любезничеше с мъж и жена (лика-прилика, ако се съди по наднорменото им тегло) в пълно вечерно облекло.

Дамската гримьорна се използваше от, четири жени, но сега в помещението имаше само три, защото актрисата, която играеше Катерина Кавалиери, беше и сценичен работник. Джойс Барнаби, облечена в строга сива рокля, със снежнобял триъгълен шал на раменете, си пудреше носа. Кити нервно се въртеше на стола, тракаше с шишенца и бурканчета и мънкаше под нос встъпителните си реплики с такъв плам, сякаш шепнеше молитви. Роза, очевидно спокойна, седеше на стола до електрическата печка. Беше се облякла и гримирала с поразително пренебрежение към характера на своята героиня. Лицето й изобщо не изглеждаше просто и сурово, а красиво предизвикателно, каквото например би могло да е лицето на една poule de luxe от началото на века. Клепачите й блещукаха като седеф, възпълните й устни също блестяха. Носеше голяма шапка, от която висеше китка череши и се открояваше на фона на тъмната кожа на бузата й. Съвършени, покрити с лунички, розови овали — приличаха на яйца на приказна птица. В стаята се набиваха на очи два великолепни букета от Харолд за изпълнителките на главните роли. Джойс (малки роли/гардероб) имаше букет (поднесен от мъжа й) от бледожълти уханни цветя и градински кукуряк, завързани с кадифена панделка. На облегалката на стола между Роза и Джойс висеше «бебето» на Кити.

Вратата се отвори. Къли надникна за секунда в стаята, изстреля: «Стискам ви палци», и изчезна. Веднага след нея се появи и Барнаби:

— Късмет на всички.

Джойс се измъкна в коридора и го прегърна. Той я целуна по бузата.

— Пожелавам ти късмет, Гражданко на Виена, Създателко на торти и Отговорничко за звуковите ефекти.

— Забравих къде си.

— На третия ред по средата.

— Вече знам накъде да не гледам. Къли държи ли се прилично?

— Засега.

Барнаби мина и през мъжката гримьорна и долови царящото там напрежение. Само Еслин изглеждаше спокоен, вероятно благодарение на спомените си за минали премиери. Другите актьори се смееха неуверено или се разхождаха, или кършеха ръце, или (като Орсини-Розенберг) и трите наведнъж. Колин викна: «Първо действие», и натисна звънеца. Император Йосиф изкрещя: «Звънецът! Звънецът!», и избухна в истеричен смях. Барнаби измърмори: «Най-добрите британци», и си тръгна. Едва не се сблъска с Харолд, който скочи насред гримьорната и се опита да вдъхне кураж на хората си със съвсем неоснователна увереност:

— Е, скъпи мои, знам, че всички ще се представите великолепно…

Барнаби се отправи към мястото си в залата. На минаване покрай кулисите видя Диърдре, заела вече позиция край масата с реквизита. На светлината на настолната лампа му се стори, че изглежда измъчена. Колин застана до нея. Барнаби им показа, че им стиска палци. Зърна и Николас, изправен зад арката, през която щеше да мине за първото си излизане на сцената. Лицето на момчето сивееше на мъждивата работна светлина, а по челото му проблясваха прозрачни капчици пот с големината на перли. Наведе се, вдигна чаша с вода и пи, после стисна подпорите на арката с разтреперани ръце. «Добре, че не съм на твое място, приятел», помисли си главният инспектор. Тъкмо стигна до третия ред и се настани до дъщеря си, и се появи Харолд. Отвори вратата вляво от първия ред със замах — доста ненужен и превзет жест — и застана с лице към публиката, все едно очакваше вълна от аплодисменти, възхваляващи самия факт на неговото съществуване. После седна в средата на реда и представлението започна.

От самото начало нещата тръгнаха зле и всички обвиниха за това осветлението. Тим и Ейвъри — преди представлението, погълнати от мисълта за собствената си смелост и изпълнени с възторг, защото най-сетне щяха да направят нещо изцяло свое — сега се потяха в осветителната кабина, изобщо не бяха помислили какво въздействие ще окаже новото осветление върху целия актьорски състав. Актьорите забавиха темпото и се объркаха. Необичайното осветление се отрази зле дори на Николас, макар да беше подготвен за промяната, и за малко да си глътне езика при първото излизане, в което имаше само четирибуквени думи.

Първоначално жителите на Костън, решени да покажат, че са не по-малко авангардни от съгражданина си, смело приемаха скверностите, които чуваха, но при репликата на Моцарт, как щял да оближе задника на жена си, един почтен гражданин високо измърмори нещо за «тоалетен хумор», стана и с тежка стъпка излезе, последван от вярната си съпруга. Николас се поколеба, чудейки се дали да ги изчака да се скрият зад вратата, или да продължи. Харолд ни най-малко не му помогна с ясно и високо изречената забележка: «Селяни», по адрес на излизащата двойка. Николас заговори отново — удоволствието от дръзкия натурализъм беше изчезнало от гласа му. Почувства се ужасно притеснен, едва ли не виновен, сякаш изобщо нямаше право да е на сцената. Ясно съзнаваше как, останала без неговата подкрепа, Кити се оплита и затъва, и така се сбъдва подигравателното предсказание на Еслин. След първото си излизане Николас стоеше зад кулисите, раздиран от разочарование, и слушаше гласа на Салиери, който се лееше гладко и уверено.

За първи път в живота си Николас се запита какво, по дяволите, прави един зрял човек, потънал в пот от нерви, облечен в нелепи дрехи, с гримирано лице и глупава перука, пред картонена врата, готов да влезе в свят, който нямаше почти никаква връзка с реалността. (Само ако знаеше, че тези мисли ще се повтарят хиляди пъти години наред. И то често сред най-знаменитите трупи.)

Първо действие продължи в този дух до края. Записът на Моцартовата преработка на марша на Салиери, създаден в чест на пристигането на Моцарт, започна твърде рано. За щастие капакът на клавесина скри факта, че Николас всъщност не успя да стигне навреме до клавишите. «Поне — помисли си той, сядайки пред музикалния инструмент — не се спънах в сабята».

В сцената «Отвличане от сарая» Кити се затича, викайки: «Браво, миличко, сладичко», на своя Волфганг, ала кракът й се закачи в килима, тя залитна и се увеси върху ръката на императора, за да не се строполи. Франц Йосиф се засмя и зарази всички други. Само Еслин и Николас не излязоха от ролите си и останаха сериозни.

Отдясно на Барнаби Къли се плъзна надолу в стола си, раменете й под черната дантела потрепваха от сподавен смях, а ръцете й скриха широката й усмивка. Том видя как Дорис Уинстанли, седнала три места по-напред и вляво, погледна тревожно мъжа си. Профилът на Харолд беше строг, устните — здраво стиснати. После блесна светлина, толкова ярка, сякаш сцената и четирите стени нямаше да я задържат. Заедно с нея гръмна и божествената музика на тържествената Меса в до минор и всичко избледня до сивия цвят на небето преди зазоряване. Еслин изрече последните си думи, натъпка устата си със сладкиши и напусна сцената.

Барнаби изгледа Харолд, който профуча по пътеката между редовете, после стана и се обърна към дъщеря си:

— Искаш ли нещо за пиене?

— О, татко — изправи се тя бавно. — Не бих пропуснала това за нищо на света. Как ми е гримът?

— Разтекъл се е.

— Не съм изненадана. Миналата година във «Футлайтс» правихме пародийна пантомима, но не може да стъпи и на малкия пръст на това тук. — Къли тръгна след баща си по пътеката между редовете. — Смята се за особено постижение, когато най-хубавото в една постановка е осветлението. Ох… ох…

— Не започвай пак да се кискаш.

— Няма… — подсмръкна тя в носната си кърпичка. — Честна дума.

До последния ред при вратите на изхода Барнаби видя господин Тибс. Беше се навел напред и се държеше за облегалката на предния стол. Изглеждаше вглъбен в мислите си и отсъстващ като светец на молитва. Барнаби не го беше срещал близо две години и сега остана поразен от влошеното му физическо състояние. Кожата му беше тънка като хартиена салфетка и бяла като сол. Сини изпъкнали вени пулсираха на челото му. Барнаби го поздрави, човекът му се усмихна мило, макар Том да беше сигурен, че старецът няма представа кой го удостои с внимание. Трима младежи, чиито места се намираха от вътрешната страна на господин Тибс, казаха няколко пъти много учтиво: «Извинете», но той или не ги чуваше, или не разбираше какво искат, затова накрая те прескочиха през облегалките на предния ред и така излязоха.

Стаята за почивка гъмжеше от народ. Къли измъкна дантелена кърпичка и огледалце от обшитата си с черни кехлибарени мъниста дамска чанта и избърса размазания грим около очите си. Когато Барнаби й донесе вино, тя му посочи с глава Харолд: режисьорът настойчиво тропаше по вратата на осветителната кабина, после доближи устни до процепа между рамката и вратата и изсъска. Никой не му отвори. Харолд отново лепна на лицето си усмивката на преуспяващ импресарио и се върна в центъра на помещението, където Къли го хвана под ръка.

— Чудесно осветление, Харолд — сподели тя. — Великолепно. Предай на Тим моите поздравления.

— … Ннн… няма… Няма защо… — викна Харолд, заеквайки като дефектна грамофонна плоча. — Тим е просто техник. Ни повече, ни по-малко. Аз проектирам осветлението за моите постановки.

— О, така ли? — гласът на Къли, макар и крайно учтив, определено показа недоверието, с което тя прие думите му. Барнаби я хвана под ръка и я отмъкна настрани.

— Повече няма да те взимам с мен.

— Повтаряш го, откакто навърших пет години.

— Изобщо не си се променила. Пий — раздразнено добави Том, когато Къли поднесе чашата под носа си и помириса. — Сега пък какво има?

— Нищо. Стига да обичаш силно отровен хербицид и смачкани банани.

Сержант Трой се приближи, мъкнейки намусената си съпруга, и Барнаби се насили да се усмихне.

— Забавляваш ли се, Гавин?

— Не е лошо, нали, сър? — говореше на Барнаби, но не сваляше очи от Къли. — Искам да кажа за аматьори.

Продължи да зяпа Къли и накрая Барнаби се принуди да ги запознае.

— Вашата дъщеря.

Барнаби напълно разбираше удивеното изражение на Трой. Всеки път, когато Къли се връщаше у дома, самият той се учудваше, че това елегантно, гордо стъпващо същество е плод на неговите гени.

— Изненадан съм, че досега не сме се срещали, Къли.

— Уча в Кеймбридж. Последна година.

Сигурно, помисли си госпожа Трой и направи мрачна асоциация с приказките за орисниците, които дават на едни деца много, а на други — нищо.

— О, това е моята съпруга, Мори. — Двете млади жени докоснаха ръцете си.

— Мори коя? — попита Къли.

— Трой — отвърна Морийн и в очите й пламна искра.

За пореден път Барнаби отведе дъщеря си настрани, за да си спести неприятности. Тръгнаха към залата и видяха Тим: излезе тичешком от кабината, огледа се набързо и чевръсто заслиза по стълбите. Междувременно Харолд мина като буреносен вятър през кулисите, хвърляше убийствени погледи, пълни с отвращение, към сценичните работници, които единствени през цялата катастрофална първа част не бяха сгазили лука почти никъде, и сега в мъжката гримьорна размахваше ръце и изсипваше негодуванието си на велик импресарио.

— Никога… ама никога, през целия си живот като режисьор — ревеше той — не съм виждал такава гротескна проява на умопомрачителна некомпетентност. Да не говорим за пълната липса на веризмо[50]. Всички играете отвратително. С изключение на Салиери.

— Извинявай, но аз не съм играл отвратително — каза Николас гневно.

— Объркахме се от осветлението — заоправдава се император Йосиф. Но за нещастие добави: — Макар че е чудесно.

— Досега трябваше да сте свикнали с моето осветление — кресна Харолд, морав от гняв.

Ченето на Николас увисна и той зяпна режисьора. Беше се чудил как ли ще реагира Харолд на предизвикателното непокорство на Тим. Представяше си какво ли не: с ледено спокойствие го уволнява на мига или изпада в нервен изблик и яростно се отдава на неконтролируемата си склонност да се самоизтъква. Само за едно не бе помислил, а и за нищо на света не би се сетил за възможността Харолд спокойно да си присвои новия проект и да го представи като свой.

— Най-много да глътнеш някоя муха така, Николас — подметна Харолд. — Нямам какво повече да ви кажа. Всички ме разочаровахте. Да, и ти, Моцарт. Няма защо да ме гледаш така. Къде ти е сабята?

— О! — Едва сега Николас разбра защо не се беше спънал в нея, когато седна пред пианото. — Съжалявам.

— Не е достатъчно. Искам да се вземете в ръце… Не, искам да се преобразите до един — във второто действие. Можете. Виждал съм ви да работите чудесно. Вървете и им покажете на какво сте способни.

Завъртя се и излезе. След миг го чуха да държи високопарна реч в съседната гримьорна.

— Ето от какво имахме нужда — прошепна Ван Свите. — Малко ободрение от Харолд.

— Тоя човек е най-големият си враг.

— А като си помислиш и за конкуренцията.

Борис сложи пакетчета чай в пластмасови чаши и докато наливаше в тях вряла вода от горещия чайник, попита: — Дали да не направя по един за Еслин и за неговите приятелчета?

— Те пък къде са?

— За последно видях Еслин зад кулисите да търка сол на главата на Джойси за сладките. Боже, Дейвид, какъв си мърляч…

— Извинявай — смотолеви Дейвид, грабна руло домакинска хартия и попи разлетия чай. — Не знаех, че е там.

— Видях ги и тримата да влизат в кенефа.

— Ооо… — проточи Борис, сви ръката си в лакътя и размаха отпуснатата си китка — Тройлизъм[51], а? Ще види тая Кресида.

— Изключено. Каквото и да приказваме за Еслин, никой не мисли сериозно, че е обратен.

И точно тогава тримата, за които злословеха, застанаха неподвижно на вратата, а тъмните им сенки паднаха пред тях на пода. В прекалено затопленото и задушно помещение сякаш изведнъж нахлу студ. От пръв поглед личеше, че нещо не е наред. По лицата на двамата Евърард се бе изписало потайно очакване, а Еслин, с блеснали очи, изстреля главата си напред и жадно затърси нещо. На Николас му се стори, че главата на Еслин се е издължила и леко се е сплескала. Същинска змийска глава. Ала веднага укори въображението си за внесения смут в душата му. Просто игра на светлината и толкова, фантазии. Ето и това са фантазии — как може да си помисли, че Еслин го гледа. Издирва точно него. И все пак гърлото на Николас пресъхна и той отпи от чая с благодарност.

Еслин седна и започна да си връзва фльонгата на врата. Винаги сдържан, и сега изглеждаше ужасно спокоен. Но прекалено отмерените движения на ръцете му, потрепването на челюстта, контролирано само донякъде от здраво стиснатите устни, и вледеняващо бездушният блясък в очите му говореха друго. Всички в гримьорната разбраха, че звездата на трупата ври и кипи от потискан гняв.

Борис събра чашите сред гробна тишина, а случайната, с мъка изречена дума увисваше във въздуха и се изпаряваше, едва промълвена. Звънецът иззвъня и всички се втурнаха да излизат, внимателно заобикаляйки стола на Еслин. На излизане Николас погледна назад и видя как Еслин го проследи с очи — толкова злобни, че стомахът му се сви на топка. Вече убеден, че наблюденията му не са били просто плод на въображението, той бързо се обърна, ала успя да забележи, че Еслин бе свалил всичките си пръстени.

Николас не проумяваше защо му трябваше да възприема този факт като злокобно предзнаменование. Вероятно защото предвид вулканичното напрежение, което излъчваше Еслин, и най-малкото отклонение от нормата будеше загриженост. Николас настигна другите актьори зад кулисите и тихо застана малко встрани, за да си преговори репликите и да се застави отново да се върне в осемнайсети век.

Преди началото на второ действие оставаха секунди. Диърдре надникна в залата. Беше занесла на баща си чаша кафе, а преди това се запита дали да сипе вътре малко коняк (той изглеждаше толкова напрегнат и сякаш още му беше студено), но понеже не знаеше как ще взаимодейства алкохолът с неговите хапчета, се отказа. Сега наблюдаваше как баща й седи, с неестествено блеснали очи, на ръба на стола, все едно се кани да си тръгне незабавно. Каква ужасна грешка допусна, като му разреши да дойде. По време на антракта едва не извика такси, за да го изпрати вкъщи, но я възпря страхът, че ще трябва да стои сам в празната къща до единайсет часа.

Колин докосна ръката й, тя кимна и се съсредоточи изцяло върху началото на второ действие. Еслин вече бе заел мястото си — сив силует, опрян на облегалката на стола си. Миг преди да вдигне завесата, Диърдре видя как Еслин извърна глава към кулисите; по лицето му се беше изписала такава овладяна жестокост, че въпреки разстоянието между двамата Диърдре несъзнателно отстъпи назад и се блъсна в Кити. После даде знак към кабината на Тим, светлините блеснаха и пиесата започна.

Еслин се обърна към публиката и каза: «Слушах котките в двора. Всички пеят мелодии от Росини».

Тишина. Не просто никакъв смях или промеждутък, в който се чува само случайно изкашляне, шумолене или движение на крака по пода, а абсолютна тишина. Еслин пристъпи до ръба на сцената. Очите му, две блеснали огнени точки, пронизаха публиката, хипнотизираха я, приковаха вниманието й. Говореше за смърт и омраза и думите му всяваха трепет и ужас. На последния ред господин Тибс изстена тихо. Косата на тила му сякаш леко настръхна, макар че нямаше ни най-малък полъх. Зад кулисите актьори и сценични работници стояха неподвижно като статуи. Диърдре даде знак със звънеца за излизането на Констанца.

Повечето актьори обожават кавгите на сцената и караницата между жената на Моцарт и Салиери винаги минаваше добре. Сега Кити изкрещя: «Ти, гадно лайно!», и заудря мъжа си по гърдите с юмруци. Беше с гръб към Диърдре. Диърдре виждаше лицето на Еслин и с нарастващ ужас наблюдаваше как той сграбчи жена си за раменете и я разтресе — не с престорената ярост, демонстрирана на репетициите, а с див бяс, разтеглил устни и показал всичките си зъби като разярено животно. Писъците на Кити също станаха истински, когато той я завъртя и златният поток на косата й я шибна през лицето, главата й се клатеше напред-назад с такава сила, че изглеждаше невъзможно вратът й да остане здрав. Еслин я запрати яростно далеч от себе си, тя залитна през сцената и се спря едва когато се блъсна в арката на авансцената.

Ужасена, Диърдре погледа Колин. Ръката й посегна да спусне завесите, но той поклати отрицателно глава. Кити остана за миг подпряна на арката, изви се назад, борейки се за глътка въздух, после изведнъж успя и шумно пое дъх като спасен удавник, направи две крачки и се строполи в ръцете на Диърдре. Диърдре я заведе до единственото свободно място (близо до масата с реквизитите) и придърпа за нея един от малките златни столове. Нежно й помогна да седне, подаде си папката на Колин и взе ръката на Кити в своята.

— Добре ли е? — попита Николас шепнешком. — Какво става, по дяволите?

— Еслин… Не знам… Като че ли има внезапен пристъп на мозъчно разстройство. Просто започна да я мята насам-натам.

— Мили Боже…

— Би ли останал с нея, за да донеса аспирин?

— Излизам след две секунди.

— Извикай някой от помощниците ми. Кити… Ей сега се връщам. Нали?

— … Гърбът ми… ах… Боже…

Диърдре изтича до дамската гримьорна. Кутията с медикаменти за първа помощ винаги стоеше на перваза на прозореца в далечния ъгъл на стаята, зад закачалката с костюмите, но сега не беше там. Диърдре се втурна да я търси като обезумяла, разхвърляйки ежедневните дрехи на актьорите — коженото палто на Роза, сивото вълнено палто на Джойс, разни рокли и поли. Коленичи, разбута всички обувки и ботуши. Нищо. И тогава я видя. Показваше се иззад стойката за перуки на Роза. Грабна кутията, измъкна аспирина и започна истинска борба с капачката на шишенцето. Изглеждаше невъзможно да се отвори. Накрая разбра, че е от тези, дето се натискат надолу, преди да се завъртят, та да не могат да ги отварят деца. Още докато изтръскваше три от хапчетата, Диърдре осъзна колко безсмислено е това, което прави. Аспиринът е за обикновени неразположения: главоболие, температура. Ами ако е увреден гръбнакът на Кити? Ами ако с всяка секунда се увеличава ужасната опасност от парализа? Диърдре изведнъж се изплаши. Не биваше да слуша Колин, трябваше да спре представлението. И да попита дали в залата има лекар. Тя ще е виновна, ако Кити загуби завинаги способността си да ходи. Насили се да не мисли за тази страшна перспектива и прошепна:

— Вода… вода.

Имаше най-различни чаши — и порцеланови, и пластмасови, пръснати навсякъде, но всичките бяха мръсни. Диърдре грабна най-близката порцеланова чаша, изплакна я, напълни я до половина с вода и тичешком се върна зад кулисите.

Най-напред чу гласа на Николас от сцената. Значи първа картина е свършила, сменили са декорите и втора картина е доста напреднала. Явно, забавила се е повече, отколкото си мислеше. Бързо се отправи към масата за реквизита, но столът, на който остави Кити, беше празен. Диърдре отиде до Колин и без глас попита: «Къде е тя?» По същия начин — само с устни — Колин й отговори: «В тоалетната».

Диърдре завари Кити да ходи нагоре-надолу по теракотения под. Движеше се вдървено, спираше на всеки две-три крачки, за да разтърси раменете си, но все пак, слава Богу, вървеше. Диърдре й подаде аспирина и чашата и в този миг върху нея се изсипа такъв дъжд от ругатни, какъвто не бе чувала през живота си. Фактът, че бяха насочени срещу съпруга на Кити, а Диърдре само случайно се озова на фронтовата линия, изобщо не намали шока. От езика, който Кити използваше, лицето на Диърдре пламна. Опита се да я спре с «шшшт», ала напразно. Някои от думите й бяха познати от текста на «Амадеус», една-две други бе виждала в редките случаи, когато й се налагаше да използва обществена тоалетна, останалите й бяха напълно непознати. А и те имаха някакво новоизмислено звучене, сякаш нормалното звучене на острите обиди не задоволяваше яростното настървение на Кити, та тя съчиняваше още по-жлъчни прилагателни.

— Моля те — каза Диърдре с настоятелен шепот. — Ще те чуят в залата.

Кити спря, добавяйки само още едно изречение с много тих глас:

— Ако само ме докосне с пръст още веднъж, ще го убия.

После, все още вдървено, бавно излезе и остави Диърдре със зяпнала уста и с трите аспирина, които вече се топяха в потната й длан.

Барнаби и Трой, както и всички останали в залата доловиха странната промяна, настъпила в постановката след антракта. Тогава им се стори, че това се дължи изцяло на актьора, който играеше Салиери.

В първо действие той се представи като способен, но доста безчувствен изпълнител. През второто действие цялото му тяло изглеждаше заредено с експлозивна енергия, която направо не съумяваше да задържи в себе си. Човек не би се изненадал, прецени Барнаби, ако се разхвърчат искри, когато пляска с ръце или удря с пети по пода. Дори въздухът около него сякаш се насищаше с ярост. Морийн Трой си мислеше, че вероятно не е пропуснала серията на «Коронейшън Стрийт» напразно. А Барнаби забеляза как дъщеря му се е навела напред и седи на ръба на стола.

Потресаващата промяна в играта на Салиери не помогна особено на пиесата като цяло. Другите актьори, вместо да играят както преди (макар и понякога не много убедително), сега се движеха предпазливо около него и избягваха да го гледат в очите дори когато влизаха в пряк диалог.

Николас си чакаше реда, загледан в ярко осветената сцена. Беше напрегнат, но не и разтревожен. Реагираше положително на енергията, която даже зад кулисите улавяше, че се излъчва от Еслин. Усети как в отговор се раздвижи собствената му кръв. Знаеше, че може да се изправи и дори да надвие силата на другия. Умът му беше ясен; тялото му потръпваше приятно в очакване на сблъсъка. Излезе на сцената, но не чу предупреждението на император Йосиф, който му прошепна на минаване покрай него:

— Внимавай.

Ала и да беше чул, Николас нямаше да му обърне внимание. Не възнамеряваше да ходи на пръсти около Еслин. За него пиесата винаги стоеше на първо място. Така че той приближи смело до Салиери, а когато Еслин каза: «Съчувствам на губещия», и подаде ръка, Николас я прие с радост. Еслин веднага застана пред момчето и го скри от публиката, грабна ръката му и я стисна. И стиска, и стиска. Все по-силно. И по-силно.

Николас неволно зина от болка. Сякаш остри шипове яростно разкъсваха ръката му. Еслин му се усмихваше — широко озъбено ухилване като на чакал. И точно когато Николас си мислеше, че ще припадне, Еслин изведнъж го пусна и се отдалечи в дъното на сцената. Николас успя със задъхване да си каже няколкото реплики или поне приблизително, стигна до пианото и седна. Влязоха двамата Вентичели и Моцарт, който нямаше какво повече да говори, се възползва от възможността да огледа ръката си. Вече се подуваше. Внимателно изправи пръстите си един по един. Опакото на ръката беше по-зле, отколкото дланта. Беше покрита с малки синини, а на няколко места кожата бе разкъсана. Като че ли, някой се беше опитвал да забива в нея кабарчета. В края на картината Николас излезе от сцената. Колин дойде при него зад кулисите.

— Според Диърдре трябва да спрем представлението.

Николас поклати отрицателно глава.

— Ще се справя. Сега вече знам.

— Дай да видя — посегна Колин към ръката му и се ококори, рязко поемайки дъх. — Не можеш да продължиш с тази ръка.

— Мога, разбира се — заяви Николас. След като преодоля шока от атаката, сега, въпреки болката, го привличаше възможността да покаже своя хладен професионализъм. Той беше войник. А войниците вървят напред, независимо от всичко.

Диърдре докосна лакътя му и попита шепнешком:

— Какво стана?

— Пръстените му — показа ръката си Николас. — Мислех си, че ги е свалил, а той само ги беше завъртял.

— По дяволите — измърмори Борис, надничайки над рамото на Диърдре. — Вече няма да можеш да свириш на цигулка.

— Но защо? — попита Диърдре и Николас сви рамене.

На сцената Салиери викаше победоносно: «Напълних главата си със златни идеи, да! И тази къща със златни мебели»; цялата сцена потъна в мека кехлибаренозлатиста светлина. Внесоха златни столове и маси. До Николас стоеше Джойс Барнаби с триетажна поставка за торта, боядисана в жълто. Като всички други, и тя погледна тревожно към него.

Той й кимна успокоително, опитвайки се да изглежда спокоен и същевременно смел. Всъщност не беше нито едното, нито другото. Полагаше големи усилия да потисне обзелия го гняв. Не беше време да му дава воля. Сега трябваше да се изправи пред предизвикателството на следващите трийсет минути. Предстояха още картини, в които ще е сам със Салиери, но само в една имаха физически контакт — още едно ръкостискане — и той щеше да направи всичко възможно да го избегне. А онзи едва ли би го наранил физически пред публика от сто души зрители.

В залата елегантната му дъщеря не откъсваше поглед от сцената, а самият Барнаби усещаше как ноздрите му се разширяват и потреперват. В театъра се бе настанила позната за него миризма. И как нямаше да му е позната. Почти през целия му трудов живот е била под носа му. Наситена миризма на изгоряло, жестока и задушаваща. Целият театър вонеше. Миришеше на насилие. Той остави част от съзнанието си да следи действието на сцената и съсредоточи по-голямата част от вниманието си върху хората около него. Всички бяха неподвижни и тихи. Виждаше профила на Харолд, излъчващ удоволствие, примесено с недоверие. Жена му изглеждаше просто уплашена. Други гледаха с широко отворени, немигащи очи. Една зрителка жестоко дъвчеше устната си, друга беше забила и двата си юмрука в бузите. Барнаби леко завъртя глава. Не всички гледаха напред. Сержант Трой, бдителен, дори разтревожен, също оглеждаше около себе си.

Зад тях на последния ред един старец беше сграбчил облегалката пред себе си и така здраво се притискаше в нея, че гръбнакът му щеше да се отпечата върху задната страна на стола. По лицето на човека бе изписано ужасно очакване, смесено със страхлив зов за милост. Приличаше на дете, което не е направило нищо лошо, но знае, че суровото наказание няма да му се размине.

Барнаби отново съсредоточи вниманието си върху сцената, откъдето идваше неговото безпокойство. Еслин беше направо полудял. За миг не заставаше на едно място. Дори когато се оттегли зад кулисите и отдъхна в сенките им, продължаваше да излъчва енергия, която пулсираше в него и около него, все едно е стъпил върху магнитно поле. Барнаби щеше да се радва, когато представлението свърши. Макар да не можеше да измисли и най-малката причина, поради която да се бои, че има някакъв риск за Джойс, все пак щеше да бъде доволен да види края на «Амадеус», та Еслин да се справи по подобаващ начин с бушуващите в него страсти, очевидно свързани с Кити.

Сега тя излезе отново на сцената, вече в напреднала бременност, облегнала се тежко върху ръката на Моцарт. Не изглеждаше нито съсипана, нито победена. Поклонът й към Салиери представляваше просто ироничен жест, устата й — права твърда линия, а очите й хвърляха пламъци. При думите: «Аз никога не сънувам, сър. За мен нещата са достатъчно неприятни и в будно състояние», гласът й, макар и необработен и наранен, бе пълен с жлъч и язвителност. Барнаби хвърли поглед на часовника си (до края оставаха близо двайсет минути) и опита да се отпусне, да се отдаде на пленителната музика от «Вълшебната флейта» Колко ли неизмерима и непоклатима трябва да е злобата на Еслин, щом не заглъхваше дори в присъствието на тази възхитителна музика.

Сега, облечен в дълга сива пелерина и с шапка, скрил горната част от лицето си с маска, Салиери, предвестник на смъртта, неотклонно вървеше през сцената към Моцарт, който лудо драскаше върху нотни листа и се опитваше да довърши навреме своя реквием.

Николас работеше, обзет от хладната треска на оживлението. И макар цялата вечер повече или по-малко да прекара в състояние на постоянна тревога, все пак имаше достатъчно светли моменти, които го убеждаваха, че що се отнася до Моцарт, той е на прав път. Цели пасажи се бяха изиграли сякаш сами и изглеждаха току-що създадени, миг след миг, като че ли, цялата заучена дисциплина по време на репетициите се беше изпарила. «Аз мога!», помисли си Николас, замаян от ликуваща радост. Тъмна фигура премина прага на жалкия му апартамент и застана зад него.

По-късно, когато разказваше случилото се на Барнаби, Николас не можа да разграничи кога точно реалното усещане е изместило престорения ужас от фантасмагоричната поява на Салиери. Може би когато за първи път Еслин положи костеливата си ръка върху рамото му и го опари с дъха си — дъх, пълен с омраза, докоснал бузата му. Или може би когато Еслин съкрати първата им маневра и блъсна настрани стола, който Николас беше решил хитро да използва като бариера между двамата. Или може би когато Салиери прошепна: «Умри, Амадеус… умри».

В този момент, без да мисли, механично, както при всяка репетиция, Николас падна на четири крака и пропълзя под покритата с голяма покривка маса, служеща едновременно и за писалище, и за легло. През цялото време масата стоеше на една линия с арката към авансцената и Колин беше заковал тежката филцова покривка за пода от двете й страни. Така че, когато Еслин клекна отпред, пелерината му се разпери като две големи сиви крила и закри отвора — Николас се оказа в капан.

Изпълзя в най-далечния край на тъмното тясно пространство под масата. Усети, че се задушава. Малкото въздух около него бе спарен, миришеше на мухъл и прах от стария плат и натежаваше все повече от зловонието, което се лееше от устата на чакала. Еслин изви устни в зловеща пародия на усмивка. И Николас разбра каква заблуда е било да мисли, че не може да му се случи нищо пред очите на десетките зрители. Сега се убеди, че нормалният човешки страх да не те разкрият не би спрял Еслин. Защото Еслин, реши Николас, е съвсем луд, луд за връзване. Ръката на смъртния му враг, въоръжена с метален бокс от сребърни шипове и убийствено твърди камъни, се протегна към гърлото на Николас. И Николас, прескачайки всички останали реплики от сцената, извика последните думи, след които трябваше да се появи Кити: «Organa figata fa! Marina gamina fa!» Чу стъпките й от другата страна на дебелата покривка и първата й реплика: «Уулфи?» Еслин прибра ръката си, отдръпна раменете си и, най-накрая, злобната си гримаса. Когато Николас изпълзя изпод масата, Салиери вече се беше скрил някъде в тъмното.

— Станцерл… — Николас се вкопчи в Кити. Тя го остави да се облегне на раменете й, помогна му да се покатери на масата и оправи възглавниците му. Сцената на смъртния одър (неговата чудна сцена на смъртния одър, над която работи толкова много) направо беше опропастена. Той изломоти репликите си, като през цялото време надничаше през рамото на Кити, за да види фигурата, увита цялата в сиво, която го чакаше в тъмното. Николас умря, хвърлиха го без опело в просешки гроб (един дюшек, скрит зад камината), той остана да лежи там няколко мига и после изпълзя зад кулисите. Стигна до стола при масата с реквизита, строполи се върху него и облегна глава на стената.

Очакваше моментална проява на съчувствие и се изненада, че никой не му обръща никакво внимание, но после осъзна, че едва ли някой е разбрал какво се случи под покритата маса. По-късно ще има достатъчно време да им разкаже. Изведнъж си даде сметка, че и другата ръка, по-точно палецът, го боли ужасно. Вдигна го към очите си, но на мъждивата светлина виждаше само очертанията на ръката си. Николас бързо заслиза по стълбите и срещна Диърдре, тръгнала нагоре с димящ чайник.

— Внимавай! — извика тя и отмести чайника от пътя му.

На ярката светлина в мъжката гримьорна Николас откри, че под нокътя му се е забила голяма треска. Плътта около нея вече беше започнала да се подува и зачервява, сякаш се гневеше срещу натрапника. Николас пусна горещата вода и подложи палеца си за малко под струята, после се огледа за пинсети. Понякога актьорите ги използваха, за да си слагат изкуствени кичури коса или вежди. Но не ги намери. Тръгна да търси в съседната гримьорна; почука на вратата.

— Ооо… — възкликна съчувствено Роза. — Горкото ми агънце. Имам пинсетки. Почакай. — И тя започна да рови в кутията си. — Сложи ли му нещо?

— Не. Само го изплакнах.

— Ето. — Роза извади някакви пинсети, оплескани с грим. — Дай да видя сега.

Николас си подаде палеца, но гледаше доста тревожно към хирургическия инструмент.

— Не е ли редно да ги стерилизираме или нещо такова?

— Боже Господи, Николас. Щом искаш да ставаш актьор, ще трябва да се научиш да понасяш такива работи.

Николас, който никога не беше подозирал, че готовността да получиш отравяне на кръвта е сред най-важните качества, необходими за един млад актьор, прие с голямо колебание думите й.

— Готово. — Роза измъкна треската с изненадваща нежност, преобърна съдържанието на дамската си чанта, извади оттам мърляв розов анкерпласт и му махна лъскавите хартийки.

— Всъщност как се сдоби с това?

Николас й разказа.

— О… Преувеличаваш.

— Нищо подобно. Протягаше ръка право към гърлото ми.

Но още докато говореше, на Николас започна да му се струва, че вече не е толкова сигурен в реалността на преживяното. Уютната нормална атмосфера в гримьорната и фактът, че никой зад кулисите не беше видял нищо нередно, пораждаха усещането за илюзорност на спомените му. Но имаше нещо абсолютно истинско и напълно действително.

— А знаеш ли как свирепо разтърси Кити? — попита той.

— Така ли? — усмихна се Роза и уви изключително внимателно анкерпласта около палеца на своя събеседник. — Лошо момче. — (Николас с право предположи, че упрекът се отнася по-скоро за Еслин, отколкото за него, предвид обстоятелствата, но му се стори твърде меко казано.) — Сигурно е разбрал — продължи Роза с кадифен глас, — че тя му изневерява.

— Да го вземат мътните! Откъде разбра?

— Всички знаят, скъпи.

Обзет от угризения, Николас седеше и разглеждаше пулсиращата си ръка. За всичко е виновен той. Ако не беше казал на Ейвъри и Тим, никой нищо нямаше да разбере. Ето колко струват обещанията на Ейвъри. А и Тим май се е раздрънкал. И двамата са един дол дренки.

— Ама че клюкарки — измърмори той.

— Моля?

— Тим и Ейвъри.

— Виж, скъпи — продължи с наставленията си Роза, — ако имаш нещо против хомосексуалистите, изглежда, не си избрал подходящата професия. Доколкото знам, във всяка актьорска трупа има поне по един.

Николас я изгледа свирепо — вече не й беше благодарен за анкерпласта. Откъде би могла да знае какви хора има във всяка трупа? Увита в найлоновия си халат, с тая проскубана вишневочервена яка от щраусови пера. Прави се на звезда, предъвква непрекъснато спомени от минали представления, излъчва имитация на блясък, фалшив и безвкусен, колкото и коледната украса от миналата Нова година. «Латимър» — мислеше Николас ядосан — е чудесно място за нея, както и за всички други позьори, някогашни и никогашни звезди и мъртви величия.“ Забрави (защото му беше удобно) за проявената в миналото доброта към него; за търпението и куража, които проявяваха към новака, неспособен да различи чук от илик; подкрепата и убежището, които получи, след като внезапно напусна дома си. Сега единствената мисъл в главата му беше, че му е дошло до гуша от цялата тая самовлюбена пасмина. Изведнъж скочи. Роза се стресна.

— Отивам да видя края. Идваш ли?

— Не, ангелче — отвърна тя, примигвайки с изкуствените си мигли, натежали от грим. — Вече съм го виждала.

Актьорите се събираха зад кулисите за аплодисментите. Николас застана последен на опашката (Еслин вече си беше на обичайната позиция), до него император Йосиф въздъхна:

— Каква вечер.

— Хайде към Шьонбрун, любовнико.

Дейвид Сми мина покрай тях с подноса на прислужник, понесъл бръснача, дървената купа със сапун, сгънатата кърпа и порцелановата купа, от която се издигаше пара. Един сценичен работник забута инвалидния стол на Салиери и Дейвид го последва. Остави подноса върху малка кръгла масичка, взе завещанието на господаря си, както му беше казано, и отиде в задната част на сцената. Салиери вдигна бръснача, пристъпи към светлините на рампата и пламенно заговори на публиката:

— Amici cari[52], роден съм само с две уши. И единствено чрез слушането на музика разбирам, че Бог съществува. Единствено чрез писането на музика се прекланям пред него…

Зад кулисите Джойс се подготвяше да излезе на сцената. Зад нея двамата Вентичели също нервничеха, готови за последната си поява.

— Да ме притежава… да ми заповядва… да ме изсмуква един абсолютен… И с него цялото значение…

Морийн Трой, макар фактически да не съжаляваше, че наближава краят, изпита известно разочарование. Защото този тип, който играеше италианеца, определено й харесваше. Точно по такива си падаше. Висок, чернокос и красив, и достатъчно възрастен да има пораснала дъщеря в трупата, ако програмата на Морийн казваше истината. Има изгледи да се окаже, че вечерта не е пропиляна напразно. Настоятелните погледи на мъжа й към Къли Барнаби не останаха незабелязани, но защо да не играят и двамата тази игра? Може пък да се помотае отзад и да успее да се запознае с черноокия красавец.

— … Сега самият аз ще стана призрак. Ще стоя в сенките, когато вие дойдете на свой ред на тази земя тук…

Къли обаче беше впечатлена от Моцарт. Очевадно неопитен и някак разхвърлян, все пак игра с плам и чувство, понякога дори с истинско въодушевление. Хвана се, че си задава въпроси за младия актьор. На колко ли е години? Сериозно ли смята да се занимава с театър?

— … И когато усещате ужасния горчив вкус на неуспехите си… и чуете как ви се подиграва непостижимият и нехаен Бог… аз ще ви прошепна моето име. Салиери: светецът покровител на посредствените!

В кабината Тим изкоментира:

— Истината винаги излиза наяве.

Ейвъри се усмихна, а Харолд започна да си преговаря речта, с която щеше да закрие премиерата. Чувството, че нещата все още могат да излязат от контрол, не напускаше Том Барнаби, затова седеше изправен и неспокоен. На последния ред господин Тибс, напълно забравил, че е в театъра, бродеше в тъмна гора, преследван от демони и вой на вълци.

— И от дълбините на своето отчаяние отправяй молитви към мен. И аз ще ви простя. Vi saluto.

Еслин вдигна бръснача и с бързо драматично движение го прокара през гърлото си. Остана яркочервена следа. Еслин застина за миг и смръщено погледна към острието, най-неочаквано станало аленочервено. После залитна напред, но рязко спря, запазвайки равновесие като че ли, с голямо усилие. Пазителката на тортите весело нахлу с поднос, върху който носеше закуска. Салиери направи крачка към нея да я посрещне. Тя го зяпна, устата й се отвори в нямо „О“, после изпусна подноса и хвана Еслин тъкмо когато падаше. После запищя. И в писъците й имаше неподправен ужас. И пищя, и пищя. А през това време кръвта се лееше по снежнобелия й шал и гълъбовосивата й пола и обагряше дъските в червено.

Влизат хората на закона

Барнаби стана от мястото си и за секунди се озова на сцената. Трой беше не по-малко бърз.

— Завесата!

Диърдре го погледна невиждащо, погледът й мина през него като през стъкло.

— Пусни завесата!

Прошумоля водопад от кадифен плюш — Колин беше освободил механизма. Завесата закри страховитата драма от очите на вцепенената публика. Барнаби погледна към жена си. Тя стоеше абсолютно неподвижна, с побеляло лице, стиснала очи, сякаш не искаше никога повече да ги отваря. Гаснещият Еслин бе обвил с почти балетно изящество ръце около врата й като умиращ лебед.

Трой плъзна ръце под мишниците му и безкрайно внимателно го положи на пода, сякаш имаше някакво значение. Барнаби излезе пред завесите. Не се наложи да казва: „Моля за внимание“ — разговорите моментално секнаха.

— Боя се, че се случи нещастие — съобщи спокойно той. — Моля ви да останете по местата си няколко минути. Има ли лекар в театъра?

Никой не се обади. Тим беше пуснал осветлението в залата и Барнаби забеляза, че столът на Харолд е празен, а крилата на летящата врата край първия ред се полюляваха. Къли също не беше на мястото си. Той се върна зад завесите, където сержант Трой, с червени петна по безупречно изгладените панталони, стоеше на колене, обърнал глава настрани и почти допрял ухо до устата на Еслин. Беше стиснал устни и събрал вежди в пълна концентрация. Почувства дъх — студен и безкрайно слаб — и чу немощен стон. Тънката червена линия вече представляваше зеещ разрез и очите на Еслин се изцъклиха. След миг животът в него угасна. Тресна гръмотевица, абсурдно уместна, и по покрива затрополиха дъждовни капки. Трой се изправи.

— Чу ли го да казва нещо? — попита Барнаби.

— „Не я скопосах.“ Доколкото схванах.

— Добре. Поеми вратата към сцената, ако обичаш. Колин, човекът с карираната риза, ще ти покаже къде е. Никой да не влиза и да не излиза.

Сержантът изчезна. Барнаби се огледа. До скупчените един до друг за кураж гимназисти зад кулисите съпругът на Роза, озовал се внезапно в непозната среда, стискаше ръката на жена си. Главният инспектор отиде при тях.

— Ърнест, нужна ми е малко помощ. Би ли се обадил в полицейския участък от телефонния автомат във фоайето, за да ги уведомиш за случилото се. Не позволявай на никого да напуска сградата. Няма да трае дълго.

— Бих ти помогнал, Том, но трябва да остана с Роза.

— Не, не. Прави каквото ти казва Том — отпрати го Роза (лицето й беше като на клоун — грим, грубо положен върху напудрената й кожа). — Аз ще се оправя и сама, наистина.

— Да ги помоля ли да изпратят помощ?

— Те си знаят.

Ърнест тръгна, макар и без особено желание. Зад кулисите беше пълно с актьори, а сцената опустя. С известно облекчение Барнаби забеляза, че жена му не е вече така страшно вцепенена, а плаче в прегръдките на дъщеря им. Колин се върна; Барнаби му поиска кутия или плик и нещо, с което да покрие тялото. Колин изсипа шнур и разни електрически контакти от кутия за обувки и му я подаде. Том я постави върху бръснача, който лежеше до дясната ръка на Еслин. Намери се някакво перде и Барнаби покри трупа, стъпвайки внимателно край кръвта, все още стичаща се от разреза. Беше се образувало голямо петно във формата на круша, прекомерно издута от едната страна — все едно карта на Африка, обърната наопаки. Пердето, щамповано с дъги, балони и весели плюшени мечета, беше отвратително неподходящо. Барнаби взе ключа за мъжката гримьорна от таблото, изтича надолу по стълбите (след него хукна и Харолд), заключи гримьорната и върна ключа на Колин.

— Не си ли позволяваш твърде много? — попита Харолд, чието лице единствено сред шокираните и измъчените му колеги бе оживено от силно възмущение.

— Защо е всичко… всичко това, Том… — недоумяваше Колин, гледайки ключа. — Искам да кажа… случи се нещо ужасно, но беше злополука…

— Дано си прав — отвърна Барнаби. — Но докато не се изяснят нещата, трябва да се вземат някои предпазни мерки.

— Не виждам защо — тросна се Харолд. — Само си придаваш важност. Раздаваш заповеди на хората, пъхаш се навсякъде, заключваш. За кого се мислиш, по дяволите?

— Ще ида само да кажа две думи на зрителите — продължи спокойно Барнаби. — Да им обясня какво става. Не бива да ги задържаме твърде дълго.

— Изобщо няма да разговаряш със зрителите! — викна Харолд. — Ако някой трябва да говори с тях, това съм аз. Това е моят театър. Тук командвам аз.

— Нищо подобно, Харолд — възрази Барнаби с глас, който накара всички да го видят в напълно непозната светлина, — до второ разпореждане тук ще командвам аз.

Мина половин час. Пристигнаха подкрепления. Зрителите оставиха имената и телефонните си номера на полицейските служители и с едно-единствено изключение се разотидоха да занесат новината на близки и приятели. Тръгнаха си значително по-развълнувани, отколкото бяха дошли, което (както отбеляза един възрастен господин, докато си закопчаваше палтото) правеше вечерта изключителна в много отношения.

Една майка от десетината разтревожени родители, чакащи отвън да приберат своите гимназисти у дома, получи разрешение да влезе и сега изпълняваше ролята на компаньонка в дамската гримьорна, където младежите чакаха, за да ги разпитат внимателно. Служителите на закона записаха регистрационните номера на колите, намиращи се на паркинга и в прилежащите улички, а пред главния вход, под проливния дъжд застана полицай на пост. Друг полицай седна в трона на император Йосиф на сцената до трупа, покрит с веселото перде.

В стаята за почивка Диърдре се опитваше да накара баща си да пийне малко кафе. След като спуснаха завесата, тя хукна по пътеката към него и с ужас видя широко отворените му очи и необузданите му жестове; краката му се тресяха и извиваха, а той тропаше като избягал кон. Хората до него или не му обръщаха внимание, или го гледаха със съчувствие, или се подхилкваха (като юношите на същия ред). Диърдре, обляна в сълзи от състрадание, все още бледа от преживения шок, постепенно успя да го успокои донякъде, поне колкото да престане да ръкомаха неистово. Сега той седеше и се клатеше с чаша в ръце, разплисквайки кафето по цялото канапе. Диърдре му говореше тихо и успокоително, а той гледаше над рамото й, без да мига. По едно време започнал да издава глух и монотонен звук. Вратата се отвори и в стаята влезе млад човек с остра рижа коса и тясно лице. Носеше спортно сако и имаше ужасни петна по панталоните.

— Вие ли сте госпожица Тибс? ГПИ[53] иска да говори с вас.

— Съжалявам. Не мога да оставя баща си.

— Нямате избор, госпожице.

— О! — Тя стана колебливо. Чудеше се дали да не предложи да разговарят с нея в стаята за почивка, но бързо си даде сметка колко е глупаво хрумването й. Баща й тъкмо започваше да се успокоява и най-малко би искала той да чуе какво говорят за случилото се и да си припомня ужасната сцена.

— А… не бихте ли останали вие с него?

— Съжалявам. — Трой държеше вратата отворена и бързо добави: — Нищо няма да му стане. Всичко ще е наред.

Той затвори вратата и я поведе надолу по стълбите.

Диърдре се почувства малко по-добре, когато с влизането в дамската гримьорна разбра, че ГПИ всъщност е Том. Попита го дали ще се бавят много, защото бързаше да отведе баща си у дома.

— Не повече от необходимото, Диърдре. Но колкото по-бързо разнищим тази работа, толкова по-добре. Положително имаш желание да ни помогнеш с каквото можеш.

— О… разбира се, че искам, Том. Но не разбирам как е възможно да се случи такова нещо. Толкова пъти сме го правили на репетициите.

— Тази вечер кога всъщност провери реквизита?

— Точно преди първо действие. Към седем и двайсет, предполагам.

— И тогава лепенката си беше на място?

— Разбира се. Иначе бих… — гласът й внезапно секна, очите й се разшириха. — О, Боже… не искаш да кажеш, че… — Погледът й изразяваше едновременно и ужас, и отказ да повярва на неизреченото. — Не допускаш, че…

— Какво мислиш, че се е случило?

— Ами… Сигурно се е изтъркала. Или се е скъсала.

— Не, за съжаление. Била е свалена.

— О, Боже! — възкликна Диърдре и зарови лице в ръцете си. След няколко секунди вдигна очи и развълнувано попита: — Кой, за Бога, би направил такова ужасно нещо?

Барнаби й даде още миг, после зададе нов въпрос:

— Къде държахте подноса с бръснача?

— На масата с реквизита. В задния край, за да не го бутне някой. Той се появява на сцената само веднъж, нали? Накрая.

— А зад кулисите е доста тъмно.

— Да. От сцената идва малко светлина, но е съвсем слаба. Но в моя ъгъл има и настолна лампа, за да мога да пускам записите и да давам знаци на осветителите. Макар че този път изобщо не се наложи. Тим си правеше каквото си беше решил. От години заплашваше да постъпи така, но никой не вярваше, че ще има куража.

— Ти видя ли някой да пипа подноса или нещо в него тази вечер? — Диърдре поклати глава. — Или някой да се мотае там, без да има работа край масата?

— Не. Но и как бих могла, Том? В „Амадеус“ има над трийсет картини. Нямаме и секунда време за размисли. О, Кити, разбира се. И Николас. Той седна там за минута след последното си излизане.

— Разкажи ми най-напред за Кити.

— Ами… Сигурно си видял какво се случи във второ действие. Не знам как е изглеждало отпред…

— Доста свирепо.

— Исках да сложа край на цялата работа, но Колин не се съгласи. Когато Кити слезе от сцената, едва се държеше на краката си. Накарах я да седне до масата. Но — добави Диърдре бързо, забелязала, че вниманието, с което я гледа Барнаби, се засили — тя не остана там. Отидох долу до гримьорната да й донеса да пие нещо и да взема аспирин…

— Колко време се забави долу според теб?

— Няколко минути. Отначало не можах да намеря аспирина… после не можах да отворя шишенцето… след това трябваше да измия една чаша. После се паникьосах. Можеш да си представиш. — Барнаби кимна — можеше, и то много добре. — Когато се върнах, Кити беше изчезнала. Открих я в тоалетната.

— Как реагира тя на случилото се?

— Беше ужасно ядосана. Направо бясна. Тя… ами много руга. После каза: „Ако само ме пипне пак, ще го…“ — Диърдре изведнъж спря. Заоглежда стаята — шишенца, бурканчета, лъскави букети, картичка с пожелание за късмет с голяма черна котка[54], която очевидно бе излъгала жестоко възлаганите й надежди. — Съжалявам, Том… не помня какво каза след това.

— Диърдре.

Диърдре закова очи върху буркан с кафе, метална кутия с изкуствен подсладител и друга със сухо мляко.

— Погледни ме.

Тя успя да му хвърли един бърз, изплашен, почти умоляващ поглед.

— Не разследваме нелепа шега.

— Знам…

— И така, какво каза госпожа Кармайкъл?

Диърдре преглътна и пое дълбоко въздух.

— „Ако ме пипне пак…“ — останалата част от изречението тя смотолеви шепнешком.

— Говори по-високо.

— „… ще го убия.“ Но само така го каза — припряно настоя Диърдре. — Сигурна съм. Хората си се заканват така за щяло и нещяло. Дори майките го казват на децата си на улицата. Всички сме го чували. Но не означава нищо, Том. А и сигурно се тревожеше за бебето — така жестоко се удари в арката на авансцената.

— Къде отиде Кити, след като излезе от тоалетната?

— Зад кулисите. Джойси я чакаше, за да й сложи възглавницата под роклята. И аз я последвах. Изобщо не се доближи до масата повече, сигурна съм.

— Имаш ли представа защо Еслин се държа така?

— Не… Не разбирам. Преди антракта си беше съвсем добре.

— Не си ли чула някаква клюка?

— Клюка? За какво?

— Ами да речем… за друг мъж?

— А не, не вярвам. Кити е бременна, нали разбираш.

„Дази вечер непременно ще ги срещна“, помисли си сержант Трой, оставяйки химикалката върху тефтера, взет назаем от дежурния на улицата полицай. Първо, дядката от горния етаж, дето пее с дрезгав глас своята стара песен по средата на улица „Дилайла“, после дъщеря му с увисналия задник — очевидно смята, че веднъж като хване мъж, може да му окачи на врата табела с надпис: ЧАСТНА СОБСТВЕНОСТ. Всъщност, доколкото Трой знаеше от опит, положението му даваше предимство при флиртуване, защото само в този случай човек се забавлява с някого, без да е необходимо да плаща. Той покри уста с опакото на ръката си, за да скрие една неволна подигравателна усмивка.

— Сега, след като знаеш, че лепенката е била махната нарочно, сещаш ли се как е станало?

Чертите на Диърдре направо се събраха в центъра на лицето й, така се напрегна да измисли нещо.

— Не бързай — Барнаби.

— Просто не мога да измисля, Том. Рискът… това е толкова остро.

Изведнъж тя си спомни пръстите на Дейвид, бързи и сръчни, как увиват бръснача с тиксото.

— Какво има?

— Нищо. — И преди Барнаби да започне да настоява, Диърдре реши да импровизира. — Искам да кажа — толкова е опасно, че няма как да е станало в тъмното. И макар че кулисите и сцената бяха ярко осветени до вдигането на завесата, едва ли станало тогава, защото все някой би забелязал.

— Кой пристигна веднага след теб?

— Колин и Дейвид.

— Каза ли им, че си проверила реквизита?

— Казах на Колин.

— Но ако са били заедно, значи си казала и на двамата. — Диърдре Пак се загледа в сухото мляко. — Помниш ли кой дойде после?

— Май не, Том. Шест души се изсипаха наведнъж. Роза и двамата Евърард… и Борис. През антракта дойдоха всичките ми помощници.

— Някой попита ли те дали си проверила реквизита? — Барнаби знаеше, че въпросът е безсмислен. Който и да е пипал бръснача, едва ли би искал да привлече вниманието върху себе си. Но все пак се почувства задължен да го зададе. Диърдре поклати глава. — Напускала ли си пространството около сцената?

— Да. Ходих до гримьорната да оповестя петнайсет минути до началото. После повиках асистентите си от стаята за почивка и отидох да посрещна баща си. Това беше малко преди осем часа. Той закъсня. — Сетила се изведнъж за баща си, тя се понадигна от стола и попита: — Това ли е всичко, Том? Той ме чака, нали разбираш…

— Само още една минута. — Диърдре седна неохотно. — Ти харесваше ли Еслин, Диърдре?

Тя се поколеба за миг и каза:

— Не.

— Имаш ли поне малка представа кой би могъл да направи това?

Този път не прояви и на йота колебание.

— Никаква, Том. Честно казано, никой не го харесваше особено, но човек не убива някого само защото не го харесва. Нали?

Въпросът не беше риторичен. Бе пропит с такава настоятелна молба, сякаш Диърдре очакваше Том да я увери, че полицията е направила възмутителна грешка и тиксото само, по своя воля се е отлепило и изчезнало. Ако й беше отговорил, Барнаби нямаше да я утеши, но до това не се стигна. На вратата се почука и полицаят, на пост до трупа, подаде шава.

— Доктор Булард пристигна, сър.

Междувременно в съседство, в склада за декори, трупата, макар и още шокирана, започна да идва на себе си. Някои, естествено, по-бързо, други по-бавно. Но мрачните погледи и замисленото поклащане на глава отстъпваха място на приглушения шепот. Тихо се разискваха идеи и предположения, ала всички говореха с плах и сериозен тон от уважение към скръбта на Кити.

Не че личеше някаква скръб у Кити. Тя седеше на работния тезгях, сърдито поглеждаше към Роза и потропваше с крак от раздразнение. Бившата госпожа Кармайкъл непрекъснато плачеше с отворена уста и разтеглени устни. Гримът й в момента наподобяваше залез на Търнър[55]. Човек би помислил, че тя, а не Кити, е овдовяла току-що. Ърнест, който отдавна можеше да си е вкъщи, остана до нея. Джойс беше съблякла подгизналите от кръв дрехи, които заедно със съсипаната рокля на Къли висяха, метнати върху един параван. Сега Джойс, облечена в палтото на Том, седеше и стискаше ръката на дъщеря си. Къли се беше увила с няколко метра бледожълт муселин, измъкнала го кой знае откъде. Николас, неспособен да откъсне поглед от нея, си мислеше, че прилича на прекрасно превъплъщение на Нефертити.

Бързо и експедитивно обискираха всички и макар претърсването да бе безпристрастно и безучастно като проверка на пътници на аерогарата, Харолд се обиди и заплаши да пише на своя депутат в Парламента.

— Ако някой е бил достатъчно глупав да си пререже сам гърлото — викаше той възмутено, — не знам какво, по дяволите, очаква да спечели политбюро, като подлага хората ми на такива унизителни процедури.

Никой от „хората му“ не бе имал нещо против, но всички се чудеха защо е необходимо да ги претърсват.

— Наистина не разбирам — тюхкаше се Бил Ласт (напоследък Ван Свитен) — защо заключиха мъжката гримьорна. Там са ми ключовете за колата. И портфейлът. Всичко.

— Точно така — подкрепи го Борис, който обикновено пушеше цигара от цигара и сега отчаяно му се искаше да запали една.

— Не ми е ясно защо искат изобщо да говорят с нас — оплака се Клайв Евърард. — Ние не отговаряме за реквизита. Очевидно това е грешка на Печалния образ. Свалила е лепенката по някаква причина. После е забравила да сложи нова.

— Типично за нея — подчерта брат му.

— Изобщо не е типично — ядоса се Дейвид Сми. — Диърдре е много способна.

— Правилно — отсече Николас.

Кити беше видяла как Трой отведе Диърдре при Барнаби.

— Цяла вечност е там — изкоментира тя. — Според мен това изглежда доста обещаващо.

— Как може да приказваш така безчовечно — възмути се Ейвъри. — Честно. Мислех, че при нещастие хората показват най-доброто от себе си.

— Не можеш да покажеш нещо, което нямаш — подхвърли Евърард.

— Гадняр! — озъби се Кити.

И все пак всички, с изключение на един си помислиха едно и също. Щеше да е хубаво, ако Диърдре, така или иначе, е проявила нехайство. Проблемът щеше да е решен. И то не по най-неприятния начин. Чисто и просто. И после всички ще се преоблекат, ще си идат вкъщи и ще си легнат.

Но не би. Много възмутен от принудителното си задържане, Харолд нахлу в гримьорната, целият врящ и кипящ от наранено самолюбие.

— Току-що попитах униформения малоумник във фоайето — подхвана той — защо се отнасят с нас по този тираничен начин и защо половината от моя театър е забранена територия. Ама на тоя с ченгел да му вадиш думите от устата, пак нищо няма да разбереш. Смотолеви, че при такъв случай така трябвало, а като го попитах „какъв случай“, той ме прати да разговарям с главния криминален инспектор. „По-лесно е да се каже, отколкото да се направи, мъжки“ — отвърнах му аз. В момента Том е на сцената — продължи Харолд — с някакъв напълно и съвършено непознат, който реже-реже — онова великолепно синьо брокатено сако. Като прибавите и съсипания костюм на Джойс, представете си каква ще ми излезе сметката.

— Това е шоубизнесът — измърмори Тим. — Започваш вечерта с Моцарт и завършваш с кървава баня.

— А когато се опитах да попитам Том на какво си мисли, че си играе, той ме посъветва да дойда при вас и да чакам като всички други. И един противен риж младеж буквално ме хвана за лакътя и ме поведе надолу по стълбите. Ако не понасям нещо, това е своевластието.

Харолд изгледа скептичните лица на присъстващите и погледът му се закова втрещен върху едно от тях, което демонстрираше невероятна липса на контрол върху цветовете си.

— И какво, за Бога — завърши той, — й става на Роза?

Над главите им Джим Булард клечеше край тялото, а Барнаби го гледаше, както го беше гледал толкова много пъти (повече, отколкото би искал да си спомня).

— Ммм… ами… Причината за смъртта е повече от ясна. В случая няма нужда от патолог.

— Така е.

— Странен начин да се самоубиеш. Да си прережеш гърлото пред цял театър, пълен с хора. Е, актьорите са пристрастени към публичната показност, но всяко нещо трябва да си има граници. Поне часът на смъртта е безспорен. Взимал ли е нещо?

— Не ми е известно.

— В лабораторията ще разберат. Така. — Стана, отупа прахта от коленете си и прибра нещата си в чантата. — Вече могат да го откарат.

— Опитвам се да намеря някой от лабораторията по криминология. Дейвидсън е на вечеря със своите масонски приятели, Фентън замина на Сейшелските острови…

— О? — Д-р Булард го погледна заинтригуван. — Значи случаят не е толкова ясен, колкото изглежда, а? Желая ти успех.

— Преди да си тръгнеш, Джим, би ли погледнал господин Тибс. Той е баща на момичето, което току-що мина. Горе, в стаята за почивка.

— Какво му е?

— Не е добре психически. Случилото се тази вечер, опасявам се, как да кажа… съвсем го извади от релси. Държеше се много налудничаво.

— Ще го видя, разбира се, но не нося нищо, което бих могъл да му дам, Том. По-добре да се свържат с личния си… Боже! Какво беше това, за Бога?

Страшен вик. Ужасен, пронизителен вик, пропит с безутешна мъка и отчаяние. Чуха се тичащи стъпки и през отворените врати в края на пътеката те видяха как Диърдре прелетя между редовете и изчезна във фоайето.

Навън още валеше. Падащите като ледени игли капки проникваха и през най-топлата дреха, да не говорим за тънка лятна риза и памучни панталони. (Господин Тибс не си беше взел лененото яке.) Диърдре изхвърча на улицата, стиснала якето под мишница, и се блъсна в млад полицай. Въпреки наметалото и шлема вече беше подгизнал в изпълнение на служебния си дълг. Хвана я за лакътя.

— Съжалявам. Никой не може да напуска…

— Той свърши с мен; Том — искам да кажа главният инспектор. Виждали ли сте един възрастен човек? — Малката тълпа хора, които стояха навъсени под купчина цветни чадъри на отсрещния тротоар, наостриха уши, доловили напрежението в гласа на Диърдре. — С бяла коса… Моля ви… — изплака тя и се вкопчи като обезумяла в полицая, а по лицето й се стичаха сълзи и дъждовни капки. — Болен е.

— Изплъзна ми се от ръцете преди няколко минути; тичаше. Нямаше нито палто, нито… нищо.

— О, Боже…

— Тръгна по Карадайн Роуд. Успокойте се… Ако почакате малко, ще се свържа с…

Но вече говореше на нощния въздух, защото Диърдре избяга. Видя я миг по-късно да тича по лъскавия мокър асфалт — роклята й вече беше подгизнала, лицето й като ярко зеленикаво петно отразяваше светлините на светофара. И после изчезна.

След това разпитаха Роза. Ърнест я придружи до вратата на гримьорната. Вътре тя се отпусна на стола срещу Барнаби, обгърната с ореол от наелектризирани щраусови пера.

— Питай ме каквото искаш, Том — викна тя, но макар и смел, гласът й беше пропит от мъка. — Каквото искаш.

— Благодаря — отвърна главният инспектор, който и бездруго имаше намерение да направи точно това. — Сещаш ли се за някой, който би желал злото на бившия ти съпруг?

— Съвсем не — бързо отговори Роза. Но последвалият поглед трябваше да подскаже на нейния събеседник, че прямотата, с която подходи към същността на проблема, се приема донякъде като липса на финес. — Всички харесваха Еслин.

Барнаби повдигна рошавите си вежди. И в очите му проблесна едновременно сарказъм и шеговитост. Сякаш искаха да внушат колко е наясно, че тя се чувства задължена да говори такива неща, но сега, след като вече ги е казала, нека си спестят траурните церемонии и да минат към истинската работа. Дори да пофлиртуват с истината.

— Имам предвид — продължи Роза, приемайки предложението, — като цяло той, разбира се, беше ужасно нещастен.

— О?

— Кити… нали се сещаш? — погледна го тя многозначително и някак прикрито, сякаш признаваше греха на Кити през спуснат воал. — Един „мариаж дьо конвенанс“[56] никога не е добро начало, нали? И разбира се, след като успя да го прикотка, тя, естествено, започна да му изневерява.

— С кого?

— Не би трябвало аз да го разгласявам.

— Напълно те разбирам.

— Дейвид Сми.

— Боже!

— Може да е просто слух, разбира се.

— Но детето все пак е на Еслин, нали?

— Така предполагаме всички. — Роза чудесно прецени колко да наблегне на избрания глагол. — Горкото мъниче.

Барнаби смени темата и нарочно придаде потвърди нотки на гласа си.

— А ти как се чувстваше, Роза? След развода?

Тя престана да се превзема и вихърът на чувствата обагри лицето й в яркочервено. Изглеждаше притисната до стената. И по-стара.

— Аз… наистина не виждам… какво общо има… има това с каквото и да било, Том. — Пое си дълбоко дъх, сякаш полагаше усилия да се овладее.

— Просто се интересувам от предисторията.

— Предисторията на какво?

— Човек никога не знае какво ще му влезе в работа.

Роза се поколеба и перата й затрептяха. Барнаби разбираше притесненията й. Всеки, когото разпитваше, изпитваше с пълна сила същите притеснения. За първи път през живота му се случваше хората, свързани с разследваното престъпление (а той не се съмняваше, че става въпрос за престъпление), да са му до един познати и жена му да знае по-добре и от него историята на всичките им настоящи и минали взаимоотношения. Това доста затрудняваше обичайните увъртания, усуквания, невинни лъжи, сериозни лъжи, полуистини и съзнателни опити да го пратят за зелен хайвер. Предимство, Барнаби. Поне веднъж.

— Ако трябва да съм съвършено честна, Том… — подхвана Роза, но замълча за миг и постави пръст с ален нокът върху носа си, сякаш да провери дали не е започнал бързо да расте.

— Да? — подкани я Барнаби/Джепето.

— Отначало се ядосах. Много се ядосах. Мислех, че той прави ужасна грешка. Но когато съдът се произнесе за окончателното разтрогване на брака, вече се бях променила. Осъзнах, че… за първи път от години… съм свободна. — И Роза разпери широко ръце, при което едва не събори цветята на Харолд. Погледът й на моряк се зарея в необятния хоризонт. — Свободна!

— Но въпреки това се омъжи пак, и то толкова бързо.

— Ах… — Погледът стана хитър и премрежен и срамежливо зашета по пода. — Любовта побеждава всичко.

„Пак се озовахме в страната на приказките“, помисли си Барнаби, но не се намеси. Засега. А и фантазиите все пак са показателни. Той повтори първия си въпрос.

— Какво да ти кажа, Том, не познавам човек, който би желал смъртта на Еслин, но преди последното спускане на завесата Николас дойде тук с треска в палеца си и твърдеше, че Еслин се опитал да го убие. — Барнаби прие драматичното разкритие с вбесяващо самообладание. — Под масата — продължи Роза. — В сцената с реквиема. А преди това беше наранил ръката на Николас.

— О! — възкликна Барнаби, но веднага разочарова Роза с думите: — Сега, ако обичаш, да се върнем на бръснача. Видя ли някой да го пипа или да се занимава с подноса, без това да му влиза в задълженията?

— Не. И ще ти обясня защо — заяви тя и важно изгледа двамата мъже. — Когато играя… когато съм в състояние на висша концентрация, в каквото ние от гилдията трябва да сме, ако искаме да се получи нещо от една пиеса, аз не виждам нищо, абсолютно нищо, което не е всецяло свързано с ролята ми.

— Дори когато нямаш реплики ли? — попита Барнаби, едва запазвайки сериозното си изражение.

— Особено тогава. Без думи единствено въздействието на драматизма приковава емоциите.

— Разбирам — кимна Барнаби също толкова сериозен, колкото и Роза.

Трой, който следеше разговора без интерес, записа във взетия назаем бележник: „Не е видяла нищо подозрително около масата за реквизит“.

— В колко часа дойде в театъра тази вечер, Роза?

— В и половина. Отидох направо в гримьорната и излязох оттам чак за първото си явяване на сцената. Десетина минути след началото на първо действие.

Барнаби кимна пак, седна безмълвен и разсеяно забарабани с пръсти по облегалката на стола. След малко Роза се размърда неспокойно. Трой, отдавна опознал техниките на работа на своя шеф, просто чакаше по-нататъшното развитие на нещата.

— Роза — съвзе се Барнаби и се наведе напред. — Убеден съм, че след развода ти изобщо не си се радвала на свободата си и не си пожелавала на Еслин щастие във втория му брак; борила си се за собственото си оцеляване, а него си го мразила от момента, в който те е изоставил.

Роза изплака и сложи пръсти върху клоунската си уста. Ръцете й трепереха и се потяха и след миг паднаха в скута й. Барнаби се облегна и безстрастно загледа как се изпарява играният образ и оставя след себе си, колкото и да е странно пред лицето на истината, съмнение и детинско объркване.

— Прав си… — отрони тя и в гласа й прозвуча едва ли не облекчение. Мълча дълго, после заговори, спря и пак започна. Опипом. — Надявах се да ми мине… особено след като се омъжих повторно. Ърнест е толкова добър. Но не, продължи… да ме яде… Исках да имам дете. Той знаеше… но ме лиши от това. Убеди ме, че не ни трябват деца. А на Кити й даде дете. — Роза извади кърпичка и изтри лицето си. — Но удивителното, Том, е — казвам ти съвсем честно, наистина, — че цялата омраза изчезна. Не е ли невероятно? Все едно някой някъде дръпна тапата и пусна омразата да изтече в канала. Изглежда невъзможно, нали? Че нещо толкова силно, което ти е тровело живота, може просто ей така да изчезне. Като по магия.

Помълчаха няколко минути, през които Барнаби разсъждаваше над факта, че Роза има съвършен мотив за убийство. После й даде знак да си върви. Тя застана за миг на вратата и въпреки евтината си пищна роба и яркия цвят на лицето, не изглеждаше съвсем нелепо. Сякаш търсеше думи за някаква заключителна реплика, вероятно за да посмекчи първоначалния си рязък тон. Накрая като че ли, изведнъж я заляха спомени и тя възкликна:

— Някога споделяхме младостта си.

След това Барнаби разпита Борис, който през цялото време, докато отговаряше на въпросите, нервно потрепваше и потрепваше, накрая сержант Трой, просто от съжаление, му предложи една цигара. Борис твърдеше, че през цялата вечер не е видял никой да пипа бръснача и няма представа за какво ще му е на някой да убива Еслин. Останалите актьори с незначителни роли идваха и си отиваха със същите думи. Всички до един излязоха от склада за декори и тогава се чуха виковете на вбесения Харолд, който протестираше срещу подобно позорно преобръщане на естествения ред на старшинство.

Пристигна човек от лабораторията по криминология, след него и Колин Дейвидсън, измъкнат по никое време от неговата помпозна масонска вечеря. След кратко разяснение на обстановката те отидоха да си вършат работата първо в мъжката гримьорна, за да я освободят за ползване. Къли отведе майка си вкъщи, Еслин замина за градската морга, а Барнаби повика двамата Евърард.

Клайв и Доналд — двойно олицетворение на човешкото злорадство, пристигнаха, подскачайки, с пламнали очи, в очакване на новото преживяване. Все още не бяха свалили грима си и лицата им имаха странния цвят на чайна роза, напомнящ старовремски розови корсети. Барнаби реши да ги разпитва заедно, защото познаваше навика им да се допълват и подтикват към все по-недискретни откровения. Сега двамата се перчеха и каканижеха като двойка казуари, два пъти предпазливо заобиколиха столовете, преди да кацнат върху тях. Впиха светналите си очички в сержант Трой и неговия бележник, а той, макар и притеснен, смело ги зяпна в отговор.

Сержантът обичаше мъжете да са си мъже и жените да са доволни от пола си. А човек просто не знаеше към кои да причисли тези двамата. Винаги се хвалеше, че познава обратните от километър разстояние, но специално за тази двойка изобщо не беше сигурен. Реши, че сигурно са били кастрирани в ранна детска възраст, и така се отърва от размисли по въпроса, тъкмо навреме, за да чуе как Барнаби пита братята дали имат представа кой би желал злото на мъртвия и да обърне бележника на нова страница.

— Виж, Том — започна Клайв Евърард, след като си пое дълбоко дъх, — честно казано, ще ми отнеме по-малко време да ти изредя кой не би искал да му стори зло. Ако ме питаш, в трупата няма човек, който по някое време да не е бил настроен срещу Еслин и да не му е пожелавал злото.

— Опитай да си малко по-конкретен.

— О, щом искаш конкретика… — Двамата се спогледаха, сияещи от злоба. — Да започнем с Диърдре. Той ни разказваше тази чудна история в гримьорната…

— Определено много смешна…

— За баща й…

— Смях и аплодисменти…

— И тя изведнъж изникна на вратата. Сигурно е чула как Еслин нарича баща й изкуфял старец…

— И той си е такъв, разбира се.

— Но да не мислиш, че тя би го признала? Отнесена… дезориентирана… съвсем…

— Съвсем — изкудкудяка Доналд. — Е, какво по-естествено от това тя да го заколи, за да го накаже за собствената си неволя? Опа… Прозвуча фройдистки. Съжалявам — заключи той, но не личеше да съжалява. Захилен като тиква, добави: — А и кой би имал по-добра възможност от нея?

— Станало е, когато е отишла да оповести петнайсет минути до началото, така ли? — попита Барнаби, спомняйки си, че когато мина зад кулисите преди представлението, съзря Диърдре и тя му се стори много напрегната.

— Точно така. Да ти разкажем ли цялата история? — предложи учтиво Клайв.

— Не — възпря го Барнаби. — Някой друг? — И докато те се наслаждаваха над многобройните възможности, Том уточни: — Какво ще кажете за Николас?

— Аа, ти си надушил тази малка трагедия. Ами… Еслин току-що беше открил, че малкото му котенце си има любовник.

— И трябва да призная — измърмори Доналд със срамежливо съжаление в очите, които не сваляше от сержант Трой, — че за това до голяма степен сме виновни ние.

— Но въобще не предполагахме, че той ще реагира така пресилено, както направи.

— Боже опази.

— В смисъл, той е пословичен със своето самодоволство.

— Ненаранимо.

— И с кого се предполагаше, че му изневерява тя?

— Ами ние чухме от Роза, а тя чула от Борис, той пък — от Ейвъри, който чул от Николас, че става въпрос за Дейвид Сми.

— А Николас откъде го е чул?

— Скъпи… той, изглежда, лично ги е видял — викна Доналд. — Вдигали шум до Бога в осветителната кабина на Тим.

Барнаби си помисли, че са се случвали и по-странни неща. Той самият никога не би допуснал, че Кити, чийто очарователен външен вид прикрива, Том беше сигурен, двулична малка егоистка, ще хареса флегматичния Дейвид. Но ако е търсила разнообразие, едва ли би намерила по-голяма противоположност на Еслин.

— И понеже той ни беше приятел — подчерта Доналд мазно, — решихме, че трябва да научи истината.

— Затова му я казахме.

— Насред представлението?

— Е, нали знаете какъв печен професионалист е… беше. Нищо не можеше да го развълнува. Или поне така си мислехме.

Нямаше защо да се пита как са му съобщили, а Барнаби знаеше и точно кога е станало. Второ действие беше достатъчно показателно.

— Но, мили Боже — какъв ефект!

— Не бяхме взели предвид егото му, нали се сещате. Той е като Харолд. Смята се за принц… или за крал. И Кити му принадлежеше. Никой друг нямаше право да я докосва…

— Това е като обида на царска особа.

— Той пребледня, нали, Клайв?

— Като платно.

— И очите му пламнаха. Беше наистина страшно. Като да си вестоносец в ония гръцки пиеси.

— Дето, ако донесеш лоша новина, те извеждат навън и ти пренареждат вътрешностите с нагорещена вила.

— Той ми стисна лакътя… Още имам белези, виж… — Доналд си нави ръкава нагоре. — И попита кой…?

— Само една дума, „кой“.

— И аз го гледам в лицето, гледам си ръката и си викам: „Е, няма аз да му кажа кой“.

— Приятелството си има граници.

— Абсолютно си прав — съгласи се Барнаби, опитвайки се да не обръща внимание на факта, че му се повдига от тия двамата, и дори се усмихна насърчително. — И какво?

— И тогава му казах — продължи Доналд, — че е по-добре да пита Николас. И преди да успея да му кажа каквото и да било друго…

— Преди и двамата да успеем да му кажем каквото и да било друго…

— Той отлетя като буреносен облак. И така не ми остана време да добавя: „Той знае кой е“.

— И когато слязохме долу, установихме, че Еслин ни е разбрал погрешно и си мисли, че всъщност Нико е въпросният мъж!

— А на вас не ви ли се прииска да го извадите от това заблуждение?

— Гримьорната беше пренаселена, Том — гласът на Клайв звучеше укорително, дори възмутено. — Не може да се обсъждат такива работи пред всички.

Дори Трой, така безучастен в ролята си на пиколо, че от време на време заподозрените се питаха дали не е заспал зимен сън, внезапно се закашля, за да прикрие смеха, предизвикан от този поразителен пример на двоен стандарт в мисленето. Двамата Евърард се обърнаха и внимателно го огледаха.

— Той не записва всичко това, нали? — попита Клайв.

Диърдре тича и тича. И тича. Струваше й се, че тича от часове. Краката и стъпалата я боляха, а силният вятър непрестанно залепваше върху очите и устата й кичури подгизнала мокра коса. По болката в гърлото и по плътно запушения си нос усети, че плаче, но поради обилното количество вода, изливаща се върху лицето й, не беше възможно да е напълно сигурна. Все още притискаше до гърдите се вече мокрото яке на баща си, което й тежеше като олово. За стотен път отмахна косата от лицето си и се затътри към магазина на Макандрю. Сърцето й подскачаше като обезумяло в гърдите и тя се опита продължително и дълбоко да поема въздух, за да го успокои. Успяваше веднъж на три опита, другите два завършваха с разтърсващи ридания.

Спря да почине между двете големи витрини. От лявата страна до пакетите хартиени пелени имаше гумени играчки „Доми Типи“ за масаж на венците при никнене на бебешки зъбчета, всичките наредени върху купчина полиестерни бели червеи. Отдясно бяха изложени дамаджани, консервени кутии с гроздов концентрат и навити на кръг лимоненожълти пластмасови тръби като черва на робот („Станете сами винопроизводители“).

Диърдре отиде до ръба на стъпалото и погледна към черното буреносно небе, а колко нежен беше цветът му, когато излезе от вкъщи тази вечер! Като на анемония. Както обикновено звездите следваха замислено своя път, без да ги е много грижа за добруването на човешкия род, а тази вечер изглеждаха особено безразлични. През пелената на криволичещите дъждовни капки, стичащи се по очилата на Диърдре, отделните звезди се виждаха замъглено, издължаваха се и се превръщаха в остри лъскави копия.

Беше тичала в кръг. Започна от Хай Стрийт и после постоянно разширяваше периметъра, като правеше все по-големи концентрични окръжности. Беше погледнала във всеки магазин или вход на магазин, беше проверила „При Аделайд“ и във „Веселият кавалер“, макар кръчмите да са последното място, където при нормални обстоятелства би потърсила баща си. И в двете заведения предизвика смях с внезапното си краткотрайно нахлуване. Джапаше и газеше в локви и кал, обсебена от мисълта, че той просто й убягва от погледа. Виждаше го — стар и измръзнал, подгизнал до мозъка на костите си, само на една пресечка или на стотина метра пред себе си и дори на отсрещния тротоар, скрит от сянката на някоя къща или дърво.

На два пъти мина през къщи, провери във всички стаи и дори в градинската барака. Втория път тихо тлеещата жар в кухненската печка ужасно я изкушаваше да свали мокрите си дрехи, да си направи чай и да поседне за малко край огъня. Но само минути по-късно отново се озова на улицата, изтръпнала от страх, че никога няма да го намери, и въпреки това продължи да го търси, тласкана от любов и отчаяние.

И така, сега стоеше неподвижна, притиснала с ръка разтуптяното си сърце, кожата вече я болеше от сипещите се върху нея ледени стрели на дъжда, а краката й не можеха да направят нито стъпка повече. Дори и да можеха, не знаеше накъде да тръгне. Измъчваше се, като си представяше как баща й лежи в някоя канавка или зъзне, залепен до някоя стена. Беше обиколила всяка канавка и всяка стена и ако той бе там, досега щеше да го е открила. Ала способността й да мисли трезво се изпари с влизането в стаята за почивка, когато видя празния стол — в главата й нахлу сляпа паника, лишавайки я от здравия разум. Диърдре притисна лице в студеното стъкло и се загледа във витрината.

Странно е как при страшно национално или лично нещастие нашите занимания в момента, колкото тривиални и невинни да са, се пропиват с ужасна достоверност. Така стана и с Диърдре — до края на живота си тя нямаше да е в състояние да погледне нищо, свързано с производството на домашно вино, без у нея мигом да се надигне вълна от ужас.

Още веднъж обърна лице към жестоките студени звезди. „Бог е там горе“, помисли си тя. Всевиждащият Бог. Той би трябвало да знае къде е баща й. Можеше да й покаже, ако иска. Сключи пръсти и започна да се моли, препъвайки се в думите на полузабравена от детинство молитва: „Благи Исусе… сега си лягам да спя… на теб се уповавам… пази ме от всяка опасност…“ Изтръпнала от студ, притискаше длани една о друга в настойчива смирена молитва, впила умолително очи в небето.

Дъждът спря, друга промяна обаче не настъпи. Ако изобщо имаше някаква разлика, то тя се свеждаше до още по-безразличното проблясване на звездите и до още по-нечовешки яркото млечнобяло сияние на луната. По едното стъкло на очилата й натежала капка закриволичи настрани и превърна копието в разтеглена ухилена гримаса.

Диърдре си спомни как години наред баща й живееше, изпълнен с набожност и всеотдайна вяра, убеден, че неговият Бог го обича; че този светъл дух винаги бди над него и го пази от всякакво зло. Бавно и постепенно у нея започна да се надига гняв, затопляйки омръзналата се кръв и вкочанените й пръсти. Нима такава е наградата му за всичките тези години, прекарани в смирена набожност? Бог допусна той да загуби разсъдъка си и после го изостави да прави глупости сред воя на вятъра и плющенето на дъжда като някой беден бездомен дух?

Диърдре гледаше все по-ожесточено и напрегнато в привидно безкрайните дълбини на вселената, а в ума й проникна ужасна, предателска мисъл. Ами ако там горе въобще няма никой? Ако няма Бог. Ако няма Гавраил — ангел-хранителът със златни стъпала и четириметрови крила. Тръсна глава (разпиляха се мокри кичури като миши опашки), сякаш да изхвърли еретичната хипотеза, но не успя. Появила се веднъж, мисълта се заклещи и затрептя в ума й като забита отровна стрела, която заразява кръвта й със съмнение и неверие. Разлюля я силна мъка. Заля я ярост, насочена срещу един Бог, в чието съществувание вече дори не беше сигурна. Диърдре излезе от укритието си, стъпи на мокрия паваж и размаха юмрук срещу небето.

— Ти… — изкрещя тя. — Ти трябва да се грижиш за него!

Полицейският патрул, повикан от полицая на пост пред „Латимър“, няколко пъти пропусна да забележи Диърдре. Сега полицай Одри Бриърли смушка партньора си.

— Ей там… — Посочи я.

Когато я видяха, Диърдре вече беше спряла да крещи и просто стоеше тъжна и примирена в очакване на патрулната кола. Двамата внимателно й помогнаха да се качи в „ескорта“ и я отведоха у дома.

Трой доведе за разпит Тим и Ейвъри и многозначително отмести стола си по-далеч от тях. Седна, кръстосал за по-сигурно крака, стараейки се да излъчва възможно повече ярка мъжественост и нарочно дишаше по-плитко. Човек би си помислил, че въздухът е пълен със заразни спори, които, ако случайно попаднат в дробовете ти, те преобразяват и лишават от статуса ти на висше същество, превръщайки те в мекушаво мекотело, което се хили и кокетничи като момиче.

Ейвъри, доловил враждебността на Трой, реагира както обикновено — стана прекалено любезен, дори угоднически услужлив. Тим спокойно извъртя стола си така, че да седне с гръб към сержанта, и през цялото време не му обръщаше никакво внимание. В отговор на встъпителния въпрос на Барнаби и двамата заявиха, че са пристигнали в театъра в и половина, отишли са направо в стаята за почивка и са изпили по чаша „Кондриьо“ с Николас, който предпочел „Битер лимон“. После минали през гримьорните за обичайните, както ги определи Тим, „неискрени излияния и фалшиви благопожелания“. Не били пипали бръснача, нито били забелязали някой друг да го пипа. Влезли в осветителната кабина в осем без десет и останали там.

— Все пак излязохте оттам през антракта, нали?

— Ами… не — отрече Ейвъри.

— Дори не отидохте да вземете нещо за пиене?

— Вътре си имаме вино. Тим не може да пие „Ру’с ривендж“.

— Тогава сигурно само ми се е сторило? — гласът на Барнаби съвсем леко загатваше въпросителна интонация.

— О! Аз наистина изтичах до тоалетната — обади се Тим. — След като се прочисти хоризонтът.

— Да. Великолепно осветление.

— Нашата лебедова песен.

— В коя тоалетна отиде — за актьорите или за зрителите? — попита Барнаби.

— В актьорската. За другата имаше опашка.

— Сещате ли се за някаква причина, поради която някой би искал да навреди на Еслин? — продължи Барнаби.

Ейвъри започна да пърха като птиче, което опитва да се отдели от земята. За нещастие в този момент хвърли поглед към Трой и се блъсна в такава неподправена неприязън, че му трябваха цели пет минути, за да се съвземе. Притеснен, започна да говори бързо:

— Не беше лесен човек. Очакваше всички наоколо винаги да отстъпват пред него и ние, повечето, така и правехме. С изключение на Харолд, разбира се. Лично аз много го харесвах…

— О, за Бога, Ейвъри! — прекъсна го Тим. — И двамата сме вън от подозрение. Ние си бяхме в кабината. Няма защо да се занасяш.

— Ооо! — възкликна Ейвъри объркан, след това — облекчен. — Не бях помислил за това. „Пфу!“, както се казва. — Попи потта от, челото си с яркозелена кърпичка от мек плат с индийски десен. — Е, щом е така, нямам нищо против да си призная, че според мен Еслин беше абсолютно лайно. Така смятаха и всички останали.

Тим се засмя и почувства острия поглед на Трой в тила си.

— Някои вероятно повече от други? — подхвърли Барнаби.

— Ами… често хората не бяха достатъчно смели да му покажат открито отношението си.

— Или пък достатъчно нехайни.

— Моля? — Ейвъри изглеждаше озадачен, но готов да помогне като кутре, несхванало още съвсем номера, но нямащо нищо против да опита.

— Иска да каже — поясни Тим сдържано, — че са се прикривали, докато са замисляли удара.

Трой се почувства засегнат от бързината, с която Тим направи заключението. Собствените му мисловни процеси — колкото и да му се искаше да вярва, че все пак постига целта — бяха по-бавни. „Педерастите си са отвратителни — помисли си Трой, докато ръчкаше ожесточено с химикалката си в бележника, — обаче са умни…“.

— Няма ли да изразите предположение кой би го сторил?

— Не, разбира се — отсече Тим.

— Ейвъри?

— О… — Сякаш получил неочаквано предложение да изнесе лекция, Ейвъри се понадигна от стола си и пак потъна в него. — Ами… Кити примерно. В смисъл… сигурно не е била възхитена от брака с Еслин. Беше два пъти, че и повече, по-стар от нея и почти толкова забавен, колкото да прекараш една нощ с тонтон макутите[57]. Те, естествено, бяха обречени на неприятности още с появата на бебето.

— О? И защо?

— Еслин щеше да ревнува. Той не понасяше да не е център на внимание, а бебетата имат нужда от ужасно много грижи. Поне така разправят — добави той с копнеж, както се стори на Барнаби.

— Знаели сте, че си има любовник, нали?

— Така ни каза Николас — изчерви се Ейвъри и погледна доста предизвикателно към своя партньор. — И лично аз не я обвинявам.

За момента никой не можеше да измисли нещо, което да е от полза, затова Барнаби ги пусна да си вървят и се обърна към сержанта:

— Е, Трой. Какво смяташ?

Трой знаеше, че не го питат какво е мнението му за хомосексуалистите. Миналата година в Беджър Дрифт разследваха случай, в който беше замесен особено отблъскващ екземпляр от този животински вид, и Барнаби посрещна много хладно идеите на Трой как да бъдат ограничени проявите на този мъж. Шефът му беше странен човек: в много отношения твърд като стомана — по-твърд от железните мъже, които не допускаха, че някога ще ги пречупят, а сега си излежаваха присъдите — и същевременно си имаше куп слаби места. Не искаше да порицава на всеослушание неща, за който всеки знае, че са отвратителни. „Сигурно е от възрастта — помисли си Трой. — Добре е човек да проявява снизходителност“.

— Какво да ви кажа, сър… Не виждам никаква причина тези двамата да са замесени. Освен ако мъртвият е бил обратен и жена му да е хойкала заради това. Но от чутото разбирам, че е бил с права резба.

Барнаби кимна.

— Да. Едва ли има причини неговата хетеросексуалност да се поставя под съмнение.

— А ония двамата… Евърард — ами… те са просто дребни лигави нагаждачи.

— Изглежда, това е всеобщото мнение за тях. Така. Хайде да разпитаме Николас.

Сержантът тръгна, но внезапно спря.

— Какво да кажа на оня дебелак? Вляза ли там и не го извикам, едва не се подмокря от яд.

— Обясни му — ухили се Барнаби, — обясни му, че господарката винаги слиза последна.

Криминолозите си бяха свършили работата зад кулисите и сега обработваха сцената. За да се спести време, освободиха Колин и Дейвид Сми, но им казаха да се явят в полицейския участък на другата сутрин. Барнаби разпитваше Николас.

Момчето му хареса от самото начало. Том бързо схвана, че Николас се наслаждава на драматизма на положението и същевременно доста се срамува от постъпката си. А това, прецени Барнаби, е точка в плюс за него, за разлика от някои други в трупата, които се бяха потопили в наслаждението, ала срамът беше дефицит за тях. Барнаби се увери, че Николас не е видял никой да пипа бръснача и не знае нищо за сваленото тиксо. После го попита има ли представа защо някой би искал да навреди на Еслин.

— Никога не си играл с него на сцената, нали? — засмя се пресилено Николас и се изчерви от притеснение и безпокойство.

— Запази шеги като тази за себе си — посъветва го Барнаби. — Тази вечер тук умря човек.

— Да… разбира се. Съжалявам, Том. Просто нерви… паника… предполагам.

— И за какво е тази паника?

— За нищо!… Нищо…

Барнаби замълча за момент, загледан безучастно в Николас. Размени поглед със сержант Трой. Всичко можеше да се прочете в този поглед. Николас, превърнал се вече в кълбо от нерви и мрачни предчувствия, усети как му омеква гръбнакът.

Барнаби не видя какво се случи под масата. Но дори и да беше видял, никога не би повярвал, че, атаката беше абсолютно непредизвикана. Кой би повярвал? А ако Еслин е имал причина да напада Николас, то защо да не се предположи, че и Николас има причина да убие Еслин? Колко лекомислени и детински, помисли си Николас, изглеждат сега разсъжденията му, че Еслин временно се е побъркал. Той се виждаше как потъва в блато от лепкави емоции и бъркотии, засипан с въпроси и контравъпроси, и то под този вледеняващ змийски поглед. (Възможно ли е човекът отсреща да е онзи Том, когото познава?) Слава Богу, че никой не видя сблъсъка му с Еслин. Достатъчно е просто да запази спокойствие и всичко ще бъде наред.

— Какво си направил с ръката си?

— Коя ръка?

— Дай да видим. — Сърдито изръмжаване. — Другата, Николас.

Николас си показа ръката. Барнаби я огледа мълчаливо. Трой си позволи да подсвирне тихо.

— Неприятно — констатира главният инспектор. — Как успя да го направиш?

— Ужилване…

— От какво?

— От оса.

— Гнездо на оси зад кулисите? Това е нещо ново.

— Стана вчера.

— Ааа — кимна Барнаби и се усмихна, сякаш нелепото обяснение му се стори напълно задоволително, после уточни: — Разбрах, че именно ти си пуснал слуха за изневярата на Кити.

— Не е слух — тросна се Николас разгорещено. — Знам, че не биваше да казвам на Ейвъри, и много съжалявам, но не е слух. Видях я в осветителната кабина с Дейвид Сми.

— Сигурен ли си?

— Да. Само те двамата бяха в сградата.

— Освен теб.

— Е… разбира се…

— Значи ти единствен твърдиш, че с Кити е имало някой.

— Едва ли щеше да се извива и да се гърчи така, ако беше горе сама.

— Но може да е била там с теб.

— С мен?

— Защо не? Мен, ако питаш, ти изглеждаш много по-вероятен съперник на Еслин от Дейвид.

Николас се почувства по-скоро впримчен в капан, отколкото поласкан.

— Защо ми е да разпространявам приказки за себе си, по дяволите? Безсмислено е.

— Например, за да излязат нещата наяве.

— Пълни глупости.

— Какво стана с ръката ти, Николас?

— Казах ти.

— Престани с тези оси. Сега е ноември, не е средата на юли. Какво стана с ръката ти?

— Аз… не си спомням…

— Добре. Какво стана с палеца ти тогава?

— Влезе ми треска — откликна бързо Николас, радостен от възможността да даде кратък и верен отговор.

— Кога?

— Тази вечер.

— Как? — Барнаби го погледна по-съсредоточено; Николас не издържа погледа му и затвори очи.

— Ами… забравих…

— Николас.

Николас отвори очи. Погледът вече бе поносим. Том сякаш заприлича малко на предишния Том. Николас, който съзнателно задържаше дъха си, сега започна да диша нормално, гръбнакът му се потвърди, раменете му се отпуснаха, а в очите му светна благодарност.

— Да, Том?

— Защо смяташе, че Еслин иска да те убие?

Николас зяпна, сякаш му плиснаха кофа студена вода в лицето. Опита се да си възвърне равновесието и да намери разумен отговор. Но в този момент мозъкът му се обърка, неспособен да измисли каквото и да било; въртяха му се само разни откъслечни картини като в калейдоскоп. Пълен блокаж.

— Какво? — опита той с лек смях, но излезе като грачене през стиснато гърло. — Откъде ти хрумна тази идея, за Бога? — Роза. Разбира се. Беше забравил за Роза.

Том престана да прилича на своето предишно аз.

— Седя на този стол от доста дълго време, Николас. И вече съм много изморен. Ако започнеш да ме разиграваш, ще се озовеш в затвора. Ясно ли ти е?

Николас преглътна.

— Да, Том.

— Добре. Истината тогава.

— Ами… ръката ми… той го направи с пръстените си. Бе обърнал всичките навътре към дланта и ме стисна силно. После към края на пиесата, когато изпълзявам под масата, се напъха след мен. Наметалото му закри светлината… Озовах се в капан. Опита се да ме удуши… — гласът на Николас леко пресекна. Барнаби се наведе напред и внимателно огледа снежнобелия му врат. — О, той всъщност не ме докосна.

— Разбирам — кимна главният инспектор. — Опита се да те удуши, но всъщност не те докосна.

Николас замълча. Как да обясни чувствата, връхлетели го в онези ужасни минути, когато, полупарализиран от страх, едва успя да избегне отровния дъх на Еслин и кокалестите му пръсти, които пипнешком го търсеха в тъмнината? Опита да обясни как е съкратил около страница и половина от текста, за да накара Кити да се появи по-рано на сцената.

— Убеден ли си наистина, че единствено появата й му е попречила да те нападне?

— Тогава не… да.

— Но само временно?

— Моля?

— Ами очевидно, ако някой наистина твърдо е решил да направи нещо и не успее при първия опит, ще потърси втора възможност.

— Не помислих за това. Тогава ми се струваше, че щом се измъкна веднъж от сцената, ще бъда в безопасност.

— Нима наистина очакваш да ти повярвам?

— Звучи невероятно, знам, Том…

— Звучи направо нелепо! Би звучало много по-вероятно, ако си слязъл от сцената изплашен и разгневен. Взел си бръснача, изтичал си до тоалетната, махнал си лепенката и бинго! Виждаш му сметката, преди той да е видял твоята. Проблемът е разрешен.

— Това не е вярно.

— Признай се за виновен в убийство при самоотбрана — предложи весело Барнаби — и ще се отървеш само с три години.

— Не!

— Защо си отишъл право при масата с реквизита?

— Просто поседнах за секунда. Бях потресен. Беше ми влязла и тази треска. Болеше ме ужасно. Слязох в мъжката гримьорна. — Николас чуваше как думите излизат през тракащите му като кастанети зъби, а всяко следващо изречение е по-неубедително от предходното.

— Видя ли те някой?

— Не знам… да… Роза…

— Какво, за Бога, правеше Роза в мъжката гримьорна?

— Не беше там. Понеже не намерих пинсети, отидох в женската гримьорна.

— А кой беше в мъжката тогава?

— Никой. — Барнаби зацъка с език. — Но… — заоправдава се Николас — ако се бях занимавал с бръснача, щях да махна лепенката и веднага да се върна горе, нали? За да го сложа обратно в подноса, преди някой да забележи, че го няма.

— О, не знам. Аз пък, ако се бях занимавал с бръснача, щях да си намеря правдоподобно оправдание да сляза долу и някой да ме види как се занимавам с напълно законни неща.

— Нали не допускаш нарочно да съм си забил онази треска в палеца? Беше ужасно болезнено. — Николас започна да отлепя разръфания по краищата анкерпласт. — Искаш ли да видиш?

Барнаби завъртя глава и бавно се изправи.

— Виж дали ще намериш малко чай, сержант. Изгарям от жажда…

Николас изчака и понеже Барнаби не понечи да продължи разговора, също се изправи на разтрепераните си крака.

— Свършихме ли, Том?

— Засега.

— Смяташ ли — запъна се Николас, сякаш щеше да се задави с думите, — че е нужно да си намеря адвокат?

— Всеки трябва да си има адвокат, Николас — леко се усмихна Барнаби. — Човек никога не знае кога ще му потрябва.

След десетина минути, обличайки си палтото, Николас бе поразен от мисълта за нещо необичайно, направило му впечатление чак сега: Барнаби не му зададе първия въпрос, който и най-неопитният следовател положително щеше да му постави. А главният инспектор, доколкото преценяваха все още потрепващите му нервни окончания, изобщо не беше неопитен. Той не попита Николас защо Еслин би искал да го убие. Несъмнено имаше причина за един толкова важен пропуск. Николас и за миг не повярва, че се дължи на немарливост или невнимание. Сигурно Барнаби е убеден, че вече знае защо. „В такъв случай той знае малко повече от мен“, помисли си Николас и реши да се поразрови, затова тръгна към женската гримьорна.

Много по-късно, вече в състояние да си спомня малко по-спокойно за премиерата на „Амадеус“ и потресаващите събития, свързани с нея, Диърдре с удивление си мислеше как толкова дълго не се сети за единственото убежище, където баща й би се почувствал в безопасност и в сигурни грижовни ръце, когато тя не е до него. Можеше да е само едно място.

Хосписът за дневни грижи — „Лавровата къща“ — се намираше почти на километър и половина от центъра на града. Два карамелено жълти микробуса — „Феникс 1“ и „Феникс 2“ — взимаха сутрин възрастните и недъгавите от домовете им, закарваха ги до Центъра и вечерта ги връщаха вкъщи. Така че господин Тибс знаеше пътя. А и да стигнеш дотам, нямаше нищо сложно. Просто следваш табелите В 416, все едно отиваш за Слоу, после свиваш по една странична улица към Удбърн Комън. Разстоянието се вземаше за около час. Или за по-малко, ако тичаш така, че да си изплюеш сърцето, и те преследват безумни тъмни страхове.

Диърдре си спомни за хосписа, докато седеше наведена над електрическата печка в кухнята, а жената полицай я подканваше да пийне малко горещ подсладен чай и да се опита да не се тревожи. Още веднъж се качи на задната седалка на „ескорта“, стоплена от чая и най-вече от мисълта, че безнадеждното лудо тичане през локви и кал вече е свършило и сега определено отиват там, където я чака баща й. Полагаше усилия да запази спокойствие, защото знаеше, че нейното настроение неминуемо ще се отрази върху състоянието на стареца, когато се срещнат.

Не преставаше да се тревожи, разбира се. Сградата например се заключваше и нямаше пазач, така че господин Тибс нямаше как да влезе. Щом се сети за това, Диърдре едва не изпадна отново в паника. Къщата, проектирана с трогателната мисъл обитателите й да се радват на всеки лъч светлина и слънце, бе почти цялата от стъкло. Ако баща й, обзет от натрапчиво желание да намери госпожа Кулидж (или Нанси Банкс, която толкова му угажда), вземе, че се нарани, докато блъска по тежките врати, или, още по-лошо, хване някой камък от градината и се опита да разбие стъклата. Ами ако после опита да се провре през нащърбените режещи ръбове…

Тук Диърдре си наложи да изхвърли ужасяващите фантазии от главата си и за пореден път се пребори да постигне известно спокойствие на духа. Ала страховете й не изчезнаха така лесно, затова, когато спряха пред „Лавровата къща“, тя впи очи в тъмното стъклено здание, очертаващо се в нощта. Стори й се е напълно невредимо и изведнъж почувства огромно облекчение.

Железните порти бяха заключени. Те имаха само символично значение, защото земите около сградата бяха оградени с тухлен зид не по-висок от метър. Все още духаше силен виещ вятър. Диърдре тръгна, олюлявайки се, по чакълената пътека, полите на палтото й плющяха зад нея.

— Тате, къде си? — викаше тя — Аз съм Диърдре… — а вятърът отнасяше думите още щом излезеха от устата й.

Махна с ръка към градината и мъжът до нея тръгна нататък с включен фенер. В тъмните тревни площи и храсти лъчът проряза свод от ярка светлина. В нея попаднаха златистозелени иглолистни растения, които се люлееха и бучаха като море; фенерът продължи напред и те изчезнаха. В цветните лехи имаше празни кафяви дупки, а ниските дървета, дали името на къщата, скърцаха под напора на ледения фучащ вятър. (Диърдре мразеше лавровите дървета — толкова недодялани и меланхолични, а жилавите им листа, покрити с петна, я караха да си мисли за чумата.)

Тя стисна лакътя на полицай Уотсън и изхриптя:

— Трябва да търсим.

Повлече го към най-близката горичка от лаврови дървета. Той се позабави и Диърдре се обърна, готова да удвои усилията си. В този момент неприятният рев на вятъра изведнъж спря. Разкъсвани от противоречие, дърветата прошумоляха и попъшкаха още няколко мига и утихнаха.

Изненадващо (защото най-близката обитавана къща се намираше почти на километър) чуха лай на куче. Последва друг шум; макар и заглушен от кипарисовия жив плет, без съмнение беше човешки глас. Викаше, но не обладан от паника, а ясно и звънко като градски глашатай. Диърдре изстена:

— Езерото! — И хукна по посока на монотонните напеви. Полицаят я последва; опитваше се да я осветява с фенера, но тя тичаше толкова бързо и така криволичеше, че той постоянно я губеше от погледа си. По едно време Диърдре се спъна, падна в една леха и се изправи — ръцете и дрехите й бяха целите в кал.

Всъщност не беше истинско езеро, а изкуствен воден басейн. Бяха поразширили и придали правоъгълна форма на една обширна естествена вдлъбнатина, и бяха иззидали стени от, четирите страни, а после — засадили наоколо тръстика и друга растителност. През лятото разрешаваха на хората да се разхождат с лодки във водата. Езерцето бе приютило множество птици и дребни бозайници. Близката бетонна сграда беше опасана с висока телена ограда, а на нея висеше табела с жълт триъгълник, начупена стрела и легнал мъж; отдолу пишеше: СМЪРТНА ОПАСНОСТ. НЕ ВЛИЗАЙ. Диърдре стигна до езерото. И тогава луната, толкова бяла, че чак синееше в леденостуденото небе, тихо изплува иззад черния силует на тъмен облак. Разкри се удивителна гледка. Прав и неподвижен господин Тибс стоеше в лодка без гребла в самия център на езерото. Беше разперил широко ръце и понеже пръстите му се намираха почти на една линия със съвършения кръг на отразения образ на луната върху водната повърхност, се създаваше впечатлението, че държи в дланта си нов загадъчен свят. Панталоните и ризата му бяха разкъсани, косата му стърчеше в безпорядък във всички посоки, а ръцете под лактите и гърдите му бяха надрани и кървяха. Ала втораченото във висините лице бе белязано с такова екзалтирано блаженство, сякаш старецът виждаше как върху него струи божествена светлина, идваща направо от райските порти.

Господин Тибс имаше и зрител: един доста мърляв мелез с груба козина, оцветена в бяло и кафяво, и вирната рунтава опашка. Седеше на брега с изпънат гръб, наклонил глава на една страна, наострил уши в напрегнато внимание. Приковал очи (кафяви и блестящи като пресни диви кестени) неподвижно върху човека в лодката, изобщо не помръдна, когато хората се изсипаха на брега.

— Видях огромен ангел да слиза от небето! — викна господин Тибс. — Облечен в облак. И над главата му имаше дъга! А лицето му беше огряно от слънцето… А краката му като огнени стълбове!

Полицай Уотсън викаше помощ по радиото си, а Одри Бриърли се опитваше да задържи Диърдре, напираща към водата.

— Викаме подкрепления, мила — говореше твърдо Одри. — И линейка. Ще дойдат за нула време. Моля те, успокой се. Нищо не можеш да направиш. Ако влезеш вътре, после ще трябва да вадим двама души. Двойна беля, двоен риск. А ти не го искаш, нали? — Диърдре престана да се бори. — Добро момиче. Опитай се да не се тревожиш. Студено му е и е мокър, но не го грози сериозна опасност.

— Който има уши, нека чуе — тръбеше господин Тибс. После замахна с ръце, като да прегърне тримата представители на човечеството, бетонната колиба и все така съсредоточено наблюдаващото го куче, и падна във водата.

Диърдре изпищя, Одри Бриърли отново се вкопчи в нея, а полицай Уотсън си свали тежката пелерина, изхлузи ботушите и се хвърли в езерото. Риташе с големи усилия (панталоните му моментално попиха вода до последната си фибра) и проклинаше съдбата, пратила го на този късен патрул. Опита се да заплува с мощен кроул към тъмното очертание на лодката и при всяко обръщане на главата в устата му влизаше все по-малко от леденостудената вода с вкус на кал и желязо. Сграбчи нещо. Реши, че е неговият удавник, но се оказа огромен сноп лигави тръстики. Продължи да плува. Пред себе си виждаше единствено вода, която се диплеше и люлееше под нощното небе. Падането на господин Тибс начупи безукорния кръг на луната и сега неравните сребристи отломки трептяха около главата на полицая. Чуваше воплите на Диърдре и лая на кучето. След като декламациите приключиха и започна екшънът, то възбудено хукна да бяга наоколо, въртейки се в кръг.

Полицаят стигна до господин Тибс, подхвана го с ръка около врата и го обърна с лице нагоре. На измъчената Диърдре, която чупеше ръце на брега, й се видя, че баща й се завъртя с изящна лекота, но на Джим Уотсън му се струваше, че жонглира с петдесеткилограмов чувал с картофи. „Слава Богу — помисли си той, усещайки силна болка в раменете, — старецът поне не буйства.“ И наистина господин Тибс изобщо не разбираше на каква опасност е изложен. Носеше се блажено, легнал по гръб и разперил ръце като кръст. С постоянната си неестествена усмивка и разпръснатата във водата бяла коса, приличаше на свят човек, чийто труп се носи по река Ганг. Бавно и мъчително полицай Уотсън загреба към брега. Ръката му удряше отчаяно водата, само и само да задържи и двамата на повърхността.

По едно време господин Тибс реши, че е пътувал достатъчно, и високо оповести:

— Идваме, Господи. — После се извъртя, измъкна се от ръката на полицая и замахна да се прекръсти, при което бръкна в окото на Уотсън.

— Исусе! — възкликна нещастният полицай, усетил изгаряща болка в очната ябълка.

Господин Тибс, без съмнение насърчен от тази проява на солидарност, сложи ръцете си върху раменете на своя спасител и натисна — двамата потънаха под повърхността. Джим Уотсън задържа дъх и неистово зарита нагоре. Успя да изплува, напълни дробовете си с въздух и пак се гмурна, за да извади и господин Тибс.

— Ооох… — стенеше Диърдре. — Трябва да направим нещо.

— Всичко е наред — Бриърли звучеше по-уверено, отколкото се чувстваше. Двете бледи лица се мяркаха все още далеч от брега.

— Не можете ли да влезете вие и да му помогнете?

— И тогава на врата му ще увиснат двама.

— Мислех, че всички в полицията умеят да плуват.

— Е, да, ама не умеят — озъби й се Одри, премръзнала в мократа си и мръсна униформа, шапката й се беше изгубила нейде из храсталака, чорапогащникът й се бе изпокъсал и на всичкото отгоре отчаяно, неистово и неудържимо й се пишкаше. Пристъпи малко напред и протегна ръце. Можеше още малко — два сантиметра. Вероятно решаващи два сантиметра. Обърна се и разпореди:

— Дръж ме за краката.

Кучето, усетило, че положението вече е изцяло извън неговия контрол, клечеше тихо и с все по-нарастващо безпокойство гледаше ту към двойката на брега, ту към двойката във водата.

Полицай Уотсън не беше успял да хване господин Тибс така добре, както първия път — сега, сграбчил го за рамото по много неудобен начин, му бе ужасно трудно да го влачи след себе си. Мускулите го боляха почти непоносимо от усилията хем да насочва и себе си, и тялото на стареца към брега, хем да държи главата му над водата. А господин Тибс, вече променил благото си отношение към заобикалящия го свят — очевидно, защото го измъкваха против волята му от лапите на смъртта, — се държеше ужасно грубо и агресивно. Млатеше с ръце и крака около себе си и със сърдит, прегракнал глас дюдюкаше в знак на неодобрение. Кевин Лампитър, шофьорът на линейката, по-късно разправяше, че отстрани изглеждало, сякаш някой се опитва да удави гайда. Той пристигна непосредствено след подкреплението от полицаи, които, съоръжени с дълго въже, успяха да изтеглят Уотсън и неговия товар на брега.

Диърдре веднага се хвърли към баща си, подхвана го и го завика по име, и пак, и пак. Но той се сви и се дръпна от нея, все едно му е неприятен чужд човек. Хората от линейката го убедиха да легне на носилката и групата от кални и мокри същества — кой накуцвайки, кой олюлявайки се, а в случая с кучето — припкайки бързо — се отправи към очакващото ги превозно средство. Преодоляха зида далеч по-трудно, отколкото първия път. Полицай Уотсън, увит с одеяло през раменете, тежко се качи в линейката, а след него и господин Тибс, загубил неземното излъчване на лицето си. Кучето също опита да се качи отзад, но строго му забраниха.

— Вземете го с вас отпред.

— Но то не е — обърка се Диърдре. — Искам да кажа… Не знам…

— Би ли побързала, скъпа? Колкото по-скоро закараме стария човек в болница, толкова по-добре.

Диърдре се качи при шофьора, но кучето се беше шмугнало там преди нея. Щом тя седна и то се настани в скута й, разгъна навитата си рунтава опашка и внимателно обви с нея задните си части, после впери поглед през прозореца и не помръдна чак до Слоу.

Кити се настани спокойно. Проучи с пръсти красивото си лице, пооправи малко къдриците си, прие чаша чай от сержант Трой, комуто хвърли кокетен поглед, само дето не му намигна. Барнаби предположи, че Кити не просто изглежда, а наистина е съвсем спокойна. Като се имаше предвид сегашното й положение на основен заподозрян, нейната невъзмутимост означаваше или голяма хитрост, или абсолютна невинност, или пълна глупост. От трите възможности Барнаби беше склонен да заложи на последната. Започна с официалните съболезнования.

— Ужасна работа, Кити. Сигурно си страшно разстроена.

— Да. Ужасно. Наистина. — Сапфиреният поглед на Кити се плъзна настрани и спря, прелестен и похотлив, върху увенчаната с оранжева корона глава на Трой. Той вдигна очи, изчерви се, подсмръкна и заби поглед в земята.

— Имаш ли някаква представа кой би искал да навреди на мъжа ти?

— Много народ. Той беше абсолютна свиня.

— Разбирам — кимна Том. Очевидно с втората госпожа Кармайкъл нямаше да има проблемите, възникнали с първата. — И себе си ли включваш в това число?

— Определено.

— Но не ти си махнала тиксото?

— Само защото не се сетих първа.

„Смела жена — помисли си Трой. — А ти слушай внимателно тези бисери“.

— Двамата с Еслин заедно ли отидохте в театъра?

— Да. Аз отидох направо в гримьорната, преоблякох се и се гримирах. Бях на нокти. Питай Джойси.

— Във второ действие играта беше много жестока, нали? — Барнаби закрачи в кръг около Кити, скъсявайки разстоянието между двамата.

— Копеле. Щеше да ми счупи врата.

— Току-що е бил уведомен, че си имаш любовник, така ми казаха.

— Любовник! — възкликна Кити. И на хитрото й лице се изписаха последователно ужас, възмущение и разбиране. — Ето какво го е вбесило. Как, по дяволите, се е разчуло?

— Видели са те.

— Очарователно. Любопитни идиоти — намръщи се тя. — Къде са ме видели?

— В осветителната кабина.

— О, не — изсмя се Кити. Дрезгав прегракнал кикот. — Горкият Тим. Ще побеснее.

— Би ли ми съобщила кой е мъжът?

— Но… — започна тя и спря. Неволно появилата се изненада на лицето й изчезна и то стана гладко и предпазливо. — Всъщност, не. Ти, както личи, и сам се справяш много добре. Утре по това време сигурно вече ще знаеш името му, какво закусва и кой номер чорапи носи. Да не говорим за дължината на…

— Права си, Кити — прекъсна я Барнаби, забелязвайки весело пламъче в погледа на сержанта.

— Във всеки случай не беше в истинския смисъл любовна връзка. Не е нещо сериозно. По-скоро флирт… съвсем неангажиращ.

— Дали и мъжът ти би погледнал така на нещата?

— Изобщо не съм очаквала мъжът ми да разбира, за Бога!

— Кой, смяташ, му е казал?

— Сигурно ония двамата дребни любители на скандални истории. За тях най-голямото щастие е да обърнат някой голям хубав камък и после да ровят в тинята. Той разчиташе на тях за всички пикантерии.

— Разбрах, че след онзи страшен епизод на сцената си отишла да си отдъхнеш за малко зад кулисите…

— Даже не беше и за малко.

— … до масата с реквизита. Всъщност едва ли не върху подноса с купата сапунена течност и бръснача.

— Завъртях се там само за секунда.

— Повече не ти е и трябвало — уточни Барнаби. — Който е искал да свали лепенката, очевидно е трябвало да вземе бръснача и да го отнесе някъде, за да го направи. А едва ли не единственото място да си свърши работата необезпокояван е някоя заключена тоалетна. — Гласът му стана по-твърд. — Разбрах, че Диърдре те е открила именно в дамската тоалетна.

— Къде очакваш да ме открие? В мъжката?

— И тогава си казала, че, ако Еслин те пипне още веднъж, ще го убиеш.

Кити зяпна, внезапно пребледняла от уплаха. „Ама че късмет. Клюки. Шпиони. Перверзни воайори. А сега и тази проклета доносничка. Само да ми падне. Крава такава“!

— Не вини Диърдре — сряза я главният инспектор, почувствал, че най-малкото, което би могъл да направи за нещастното момиче, е поне да го спаси от поредния поток хули и обиди. — Чули са те чак зад кулисите.

— Е? И какво от това? — бързо възвърна самообладанието си Кити. — Нали видя какво стана на сцената? Какво още очакваш да кажа? Все за това ли ще говорим? Не, естествено.

В твърдия й като стомана глас прозираше ненужно перчене. Барнаби си спомни и кокетните влюбени погледи, с които Кити засипваше своя съпруг, и другите малки притворства, на които е бил свидетел. Всичко това явно не се покриваше много с всеобщото мнение, че Кити е бездарна актриса.

— Както и да е — продължи тя с блеснал, хитър поглед, — ако съм била в тоалетната, за да сваля лепенката, едва ли щях да почна да крещя така, та всички да ме чуят, че искам да убия мъжа си.

— И по-странни неща са се случвали. Например да си подготвяла двоен блъф, предвиждайки, че ние ще си помислим точно това.

— Не се занасяй, Том. Познаваш ме. Нямам толкова акъл.

Двамата впиха погледи един в друг. Кити, с нейните синьо-лилави очи, потъмнели от гняв, си мислеше, че ще разбере кой я е видял в осветителната кабина и тогава ще му се прииска да не се е раждал. А Барнаби се чудеше дали наистина не е знаела каква е причината за внезапния изблик на бяс у съпруга й. Наистина ли е седяла в склада за декори близо (той си погледна часовника) два часа заедно с Николас, също жертва на побеснелия Еслин, без да си направи никакви заключения? Изключено е да не са го обсъждали. Сигурно са си казали това-онова, предположи Том, ако двамата Евърард не са се раздрънкали. Барнаби разсъждаваше дали Кити е отегчена млада съпруга, решила да кръшне, или е пресметлива вещица, оплела в мрежите си финансово осигурен по-възрастен мъж с намерението да се отърве от него? Дали свалянето на лепенката е било импулсивен акт? Или е предварително замислено? В такъв случай, запита се Барнаби (както щеше да се пита още десетки пъти през следващите дни), защо, за Бога, е трябвало да стане точно на премиерата? Забеляза, че Кити седи наведена напред и не сваля очи от него.

— Няма да успееш да ми лепнеш това, Том — заяви тя твърдо.

— Нямам намерение да „лепвам това“ на никого, Кити. Но имам намерение да открия истината. Така че чувствай се предупредена.

— Не знам какво целиш, но аз нямам какво да крия — обяви тя, ала бузите й изведнъж пламнаха и не вдигна очи към Барнаби.

— Значи няма и от какво да се страхуваш.

След една по-дългичка пауза, достатъчна Кити да се съвземе дотолкова, че да хвърли още един замечтан поглед към Трой, младата жена се изправи.

— Е, ако сме свършили, аз си тръгвам. При моето положение отдавна трябваше да съм си легнала в самотното легло.

— Ама че фурия — изкоментира Барнаби, когато вратата се затвори зад нея.

— Някой да иска джин с тоник? — смотолеви сержантът. Надяваше се да запомни телефона на Кити, записан най-отгоре на листа с показанията й. И добави: — Може би са действали заедно. Тя и нейният любовник.

— И на мен ми мина тази мисъл.

Трой набързо си прегледа записките и попита:

— И сега какво, сър?

Барнаби се изправи и си взе палтото.

— Хайде да отидем да видим големия бял вожд.

Барнаби едва беше успял да прекрачи прага на склада за декори и Харолд, нажежен до бяло от гняв, скочи срещу него и младия сержант като побесняло вързано куче.

— Ето ви най-сетне! — викна той, все едно се караше на непослушни деца. — Как смеете да ме оставите тук, докато разпитвате един по един всички от трупата? Не е като да не знаете какво положение заемам аз. Как ще упражнявам контрол над тях после, щом постоянно ме подминават като… като ваксаджийче!

— Съжалявам, че си се разстроил така, Харолд — опита се да го успокои Барнаби. — Моля те… седни. — Той посочи към една селска беседка, накичена с прашасали хартиени рози.

С видимо нежелание и треперещ от яд, Харолд седна.

— Разбираш ли — продължи главният инспектор, — всеки от тях има своя история. Понякога тези истории се припокриват, друг път си противоречат, а на мен ми трябва накрая мнението на човек, който познава всички от игла до конец. Схватлив, интелигентен и наблюдателен човек, способен да ми помогне да извлека цялата полезна информация и да видя дори убягналите ми неща в тази ужасна трагедия. Затова те оставих последен. — Барнаби погледна Харолд загрижено. — Надявам се да ме разбереш.

— Е… естествено, Том… Допусках, че има нещо такова зад всичко това… Но щях да съм ти благодарен, ако беше казал някоя дискретна дума. Ако ме държахте в течение.

Лицето на Барнаби изрази още по-дълбоко съжаление. Трой, седнал на един шезлонг (от „Относително казано“[58]) встрани от Харолд, наблюдаваше с удоволствието на познавач. Почти се чуваше как старият козел (или парният котел, поправи се остроумно сержантът) изпуска парата и се виждаше как на нейно място се настанява надутото му самомнение. После ще се появи и самодоволството — най-благодатната почва да принудиш някого да разкрие истината. (А не страхът или гневът, както обикновено се предполага.) Трой се опита да улови погледа на своя шеф, за да му засвидетелства възхищението си от маневрата, но не успя. Барнаби се бе отдал изцяло на ролята си.

„Актьори! — помисли си сержантът с едва забележима презрителна усмивка. — Много има да търсите, докато намерите някой сред вас да се мери с главния инспектор. Той има толкова изражения на лицето и оттенъци на гласа, колкото бълхи уличното куче, може да подражава на гугутката и на скорпиона, и дори на магарето, ако реши, че това ще му помогне да постигне целта си.“ Неведнъж Трой го беше виждал да клати глава, безмълвен и объркан, а свидетелите, почувствали се в безопасност от привидната му некомпетентност, продължаваха да дърдорят и не чуваха как приближават стъпките на тъмничаря. А освен това той си имаше една специална усмивка, която се виждаше само в момента, преди да щракне капанът. Понякога пред огледалото в банята вкъщи Трой се упражняваше да се усмихва така и се плашеше едва ли не до смърт. Сега Барнаби поздравяваше Харолд за чудесната му постановка.

— Благодаря, Том. Не е лесна пиеса, но както знаеш, гордея се с преодолените предизвикателства. Изобщо не бях доволен от първо действие, но във втората част настъпи голямо подобрение. Такова напрежение. И после да свърши по този начин… — Цъкна с език. — И разбира се, някои хора веднага обвиняват режисьора.

— Така е, боя се — съгласи се Барнаби, удивен от способността на Харолд да отсява важното. — А ти, струва ми се, почти не си се появявал зад кулисите?

— Не е съвсем така. Минах оттам пет минути преди началото, за да им пожелая бон шанс. А! Ти беше точно зад мен, мисля? После още веднъж в антракта, за да ги пришпоря се вземат в ръце.

— И не видя никой да се държи подозрително зад кулисите?

— Не, разбира се. Ако бях видял някого, щях да го спра. Предстояха ни още пет представления в края на краищата, а съботното е разпродадено до последния билет.

— Имаш ли някаква представа кой би отлепил лепенката от бръснача?

Харолд поклати глава.

— Много мислих, Том, както сигурно си представяш. Вероятно е някой от трупата. Такъв удар да ми нанесе, просто не разбирам защо.

— Или на Еслин.

— Моля?

— Може да се заключи, че Еслин е бил също толкова успешно саботиран, колкото и твоята постановка.

— Ооо… да, наистина. — Харолд сви устни замислено, с което искаше да покаже, че макар този поглед върху нещата да е съвършено нов за него, все пак не би го отхвърлил веднага. — В смисъл, Том, допускаш, че е нещо лично?

— Съвсем лично, бих казал.

Трой, почти светнал от удоволствие, се наведе напред твърде силно и счупи подпората на шезлонга. И докато се оправи, Барнаби стигна до въпрос с повишена трудност:

— Ти имаше ли някаква причина, поради която да желаеш смъртта на Еслин?

— Аз? — изквича Харолд. — Той беше основният ми изпълнител. Моята звезда! Сега ще трябва да започна всичко отначало и да обучавам Николас.

— Какви бяха според теб отношенията му с останалите от трупата?

— Еслин фактически нямаше отношения. При неговото положение да се поддържат отношения беше доста трудно. Аз имам същия проблем. Ако човек иска да запази авторитета си, налага се да е резервиран. Той, разбира се, винаги влачеше след себе си някоя жена.

— Не и след последния си брак, предполагам?

— Може би не: Впрочем сигурен съм, иначе всички щяхме да научим. Трябва да му се признае, че никога не е опитвал да крие изневерите си. Дори когато беше женен за Роза.

„Точно така — помисли си Трой, разгръщайки бележника. — Какъв е смисълът да изневеряваш, ако не парадираш с това“?

— Видя ми се много нещастна, бих казал.

— Роза винаги е можела да плаче по команда.

— И то много повече от настоящата титулярка — вмъкна главният инспектор.

— Ааа… — възкликна Харолд и във възторг от осенилото го просветление се плесна по бузата. — С други думи, „шерше ла фам“. Би могло, би могло. Той беше от хората, които си създаваха врагове, имай предвид. Егоист до мозъка на костите си.

Барнаби беше дълбоко убеден, че промеждутъкът във времето между непосредствената, почти неизбежна реакция на скръб и страдание (най-малкото на принципа „със смъртта на всеки умира и част от мен“) и момента, когато хората, свързани с мъртвия, започват да говорят за недостатъците му с нещо подобно на удоволствие, е красноречив показател колко е бил обичан и уважаван току-що починалият. В случая с Еслин Кармайкъл пролуката беше толкова тясна, че през нея едва ли щеше да мине и някой от мустаците на Райли.

— И въпреки това ти се разбираше добре с него?

— Аз се разбирам с всеки, Том.

— В личен или професионален план?

— Двете неща се преплитат. Еслин невинаги приемаше с лекота моите идеи, но никога не е ставало въпрос за компромиси. Може да има само един ръководител.

Тази вечер пренебрежението на Харолд към точността на самонаблюденията и избирателната му памет определено работеха на ускорени обороти, помисли си Барнаби. Или, изглежда, искрено вярваше, че Еслин безропотно е изпълнявал указанията на своя император, което — меко казано — влизаше в известно противоречие с действителността.

— Ако се върнем на въпроса за мотива, спомни си — продължи Харолд, взимайки назаем умелото перо на авторите на некролози, описващи арогантни безчувствени хора, — че той не търпеше малоумници. Но — самодоволна усмивка надникна през сребристия гъсталак — и аз не ги понасям.

Приключиха с Харолд и той си тръгна, очевидно, без да забележи, че нито му поискаха обобщаващо мнение за показанията на другите, нито разкри нещо, убягнало на Барнаби. Главният инспектор се върна зад кулисите, щателно изследвани и пусти, и взе рулото с тиксо от кутията на Диърдре. Нави част от лентата два пъти около дръжката на микрофона върху масата, отряза края с джобно ножче, отлепи парчето от микрофона и го подаде на Трой.

— Пусни това в тоалетната.

Заслуша се в шума на водата, която Трой пуска няколко пъти.

— Не иска да потъне, шефе — докладва сержантът.

— Опита ли и в дамската тоалетна?

— Да. И горе. И в онази, която не работи.

— Следователно лепенката от бръснача не е скрита в нито една от тях. Криминолозите не я откриха никъде. Значи…

— През прозореца?

— Точно така. Но при този вятър нищо чудно вече да е преполовила разстоянието до Ъксбридж. И все пак може и да имаме късмет. Дано се е спряла някъде. Утре потърси. На мен ми стига за тази вечер.

Докато вървяха през пустата зала, Трой попита:

— Защо го оставихте последен, сър? Старият дебел косматко?

— Не ми харесва как разговаря с хората.

И понеже Трой продължаваше да го гледа въпросително, Барнаби продължи:

— Въобразява си, че всички трябва да му вървят по гайдата, сякаш са му длъжни; не им благодари за нищо, говори с тях като с измет. Реших, че няма да му навреди поне веднъж се нареди в края на опашката.

— Дали му се е отразило положително?

— Не, прекалено е късно.

— Според мен той е смахнат.

— Всички театрали са смахнати, Трой — обобщи Барнаби и бутна вратата към фоайето. — В противен случай щяха да изоставят професията си и да станат брокери на недвижими имоти.

Сякаш мина цяла вечност, докато се изреждаха всички, които трябваше да погледнат господин Тибс. Диърдре съобщи подробностите, необходими за приемния му картон, а после седна, както я помолиха, да чака в приемната зала. След повече от час една сестра й каза, че може да види баща си за секунда, колкото да му пожелае лека нощ.

Господин Тибс лежеше, увит като пеленаче, сгушен сред желязната рамка на болничното си легло. Не отговори на нейния поздрав; гледаше немигащо право пред себе си и монотонно напиваше нещо. Бузите му горяха.

— Сестра! — викна Диърдре. Безпокойството й надделя над присъщото й желание да не създава неприятности. — Той има температура.

— Дали сме му нещо за това. След малко ще заспи.

Сестрата се засуети из стаята с метална подлога в ръка и започна да дърпа завесите на съседното легло.

— Време е да си вървите вече.

— О! — Диърдре отстъпи към вратата. — Да. Извинете. Ще се обадя утре.

— Нека да е по-късничко, след като мине визитацията. Тогава още ви кажем как е и къде ще го преместят.

— Няма ли да остане тук?

— Не. Тук приемаме само по спешност.

— Разбирам… е… лека нощ — сбогува се Диърдре с някакви сгънати оранжеви тъкани. — И благодаря.

Хвърли последен поглед към баща си, който като че ли, беше вече част от друг свят, и тръгна към приемната. Там млад мъж разговаряше по телефона, стиснал слушалката между бузата и рамото си.

— Само секунда — обърна се той към Диърдре и продължи да приказва: — Не ми разправяй за госпожица „Никога в неделя“. Видях я снощи в Болтънс и ти повтарям: всяка втора секунда тичаше до кенефа. — Младежът замълча и засмука бузите си, докато слушаше. — Ако от обещания ставаха козунаци, скъпа, вече да се е зарила до раменете само от трохите им.

Беше с много тъмна кожа. Диърдре се зачуди дали не е италианец. След като разговорът свърши, тя му обясни, че вече е готова да си отиде вкъщи.

— Не мога нищо да направя, за съжаление. Транспортът е само за спешни случаи.

— Ннно — заекна Диърдре сломена — аз живея на километри оттук.

— И така да е, мила. А какво ще правим ние, ако на магистралата стане верижна катастрофа, докато ти весело се возиш в линейката?

— Сигурно имате повече от една…

— Съжалявам. Такива са правилата.

Диърдре го изгледа с празен поглед. В горещата задушна зала започна да излиза пара от влажните й дрехи. Люлееше се от изтощение. Сега, след като се бяха погрижили за нейния баща, всичките й емоции — страх, любов, ужас, отчаяние — изведнъж изчезнаха. Беше толкова безчувствена, почти като мъртва.

— Автобусите тръгват в седем… Полегни някъде — посъветва я младият мъж. После изпита съжаление към нея, нямаше защо да се съмнява в това. Тя изглеждаше направо втрещена. — Ако зависи от мен, скъпа… — винаги казваше така, помагаше им да се почувстват по-добре. И на него му помагаше да се чувства по-добре, ако става въпрос. — Или да ти извикам такси.

— Такси. — Диърдре не питаше, просто повтори думата като дете, което си учи урока. Опита се да мисли. Механизмът на паметта й (както всичките й други психически и физиологически функции) беше престанал да действа. Таксито означава пари. Внимателно прерови всичките си джобове. Нямаше пари. С големи усилия се напъна да извика спомен на празния екран в съзнанието си. Видя се да бяга от „Латимър“. Беше облякла палтото си, а ръцете й бяха празни. Значи чантата й сигурно е останала в театъра. Следователно (събра вежди и се напрегна да измисли какво да направи), ако вземе такси, шофьорът ще трябва да изчака пред театъра, докато тя отиде да си вземе чантата и после ще му плати, за да я откара у дома. Лицето на Диърдре посивя от изтощение, докато обмисляше подробностите на този прост план, но накрая реши, че няма недостатъци и може да се осъществи.

— Да — кимна тя, — такси.

— Ще ви таксуват двойно — предупреди я момчето на рецепцията, докато весело набираше номера. — След дванайсет часа… нали знаете.

Диърдре отклони предложението да си почине на едно канапе, докато чака колата. Струваше й се, че седне ли веднъж, ще се килне и никога няма да стане. Чудеше се как въобще все още успява да се държи на краката си. Като че ли, бяха от натрошени порцеланови парчета, несигурно залепени едно за друго. Таксито дойде почти веднага. Шофьорът, мъж на средна възраст, изгледа Диърдре с известна тревога.

А тя наистина си представляваше тревожна гледка: лицето — мъртвешки бледо, очите — потъмнели и широко отворени, с дълбоки черни сенки; влажните й дрехи — наплескани с кални петна, и на всичкото отгоре си беше загубила едната обувка. Да не говорим, че беше и без чанта (нямаше начин таксиджията да не го забележи). Този факт, в съчетание със странния й външен вид (взе я за хипарка), съвсем естествено събуди у него подозрението дали ще си получи скоро парите за пътуването. Но след като го увериха в обратното, той й предложи да се облегне на ръката му и двамата излязоха от сградата.

— Животните се таксуват отделно — уведоми я шофьорът, когато стигнаха до колата.

— Какво?

— Това е ваш’то куче, нали? — И мъжът вирна брадичка към едно пале, което беше чакало търпеливо пред главния вход и сега припкаше край тях.

— О… — Диърдре се поколеба, загледана в животинчето. Трябваше да се опита да обясни, че не знае откъде се е взело, кой е собственикът му и причините, поради които сега е с тях, но това беше непосилна за нея задача и тя просто каза: — Да.

Взеха двайсетте километра до Костън по почти пустите пътища за по-малко от двайсет минути. Едва пред „Латимър“ стана ясно, че планът на Диърдре не е съобразен със сериозно непредвидено препятствие. В театъра нямаше никакви признаци на живот. Сградата беше тъмна, полицаят пред вратата бе изчезнал. Диърдре стоеше на паважа, осъзнала, че в чантата й са не само ключовете за вкъщи. Там бяха и ключовете за „Латимър“.

Неотдавнашните подозрения на шофьора отново изплуваха в съзнанието му и той натисна клаксона. Диърдре тръгна към театъра и в този момент забеляза как в стъклото се отрази висока дългуреста фигура като бостанско плашило, с щръкнала на всички страни коса. Натисна едното крило на вратата. Не помръдна. Диърдре се облегна на него с две ръце по-скоро, за да се опре на нещо, и усети, че поддава. Натисна с всички сили — все едно се опитваше да избута гигантски скален къс по нанагорнище. Диърдре влезе в тъмното фоайе. Тук сигурно все още има някой, помисли си тя, иначе защо ще оставят вратата незаключена? Или вероятно покрай цялата суматоха (сега й се струваше, че е било преди светлинни години) просто са забравили да я заключат. Поне ще си вземе чантата. Гледаше неясните очертания на стъпалата, водещи като скален склон към залата, и огромното, покрито с килими разстояние, което трябваше да измине, преди да стигне до тях.

Диърдре пристъпи. Клатушкайки се несигурно, направи още две крачки. После светлина заля фоайето, вратите на залата се отвориха широко и изникнаха две фигури. Замаяна, Диърдре видя как все още люлеещите се крила на вратата литнаха във въздуха. Стъпалата — също. И тогава главата й се удари с глух тътен в пода.

Всички презглава напускат сцената

Семейство Барнаби закусваха. Къли ядеше пресен ананас и кисело мляко. Барнаби, събрал цялата си решителност, току-що видя сметката на едно рохко яйце, което се тресеше като пача; Джойс слагаше върху поднос стъклена ваза с клонки калина.

— Обзалагам се — обади се Къли, — че, абсолютно всички, които са били на театър снощи, сега предъвкват трагедията заедно с бекона и яйцата.

Допреди минута и те правиха съвсем същото. Къли отбеляза, че Харолд поне не може да се оплаква от липса на „веризмо“, и веднага остро я разкритикуваха за тази проява на безчувственост. Тя обаче скоро пак се върна на темата:

— Според вас дали в заговора е замесена веселата вдовица?

— Не е изключено.

— Бас ловя, че е така. Като във филм на ужасите. „Млекарят винаги идва по два пъти“.

— Дръж се прилично, Къли.

— Има и друга възможност — разсъждаваше Барнаби на глас, докато се опитваше да изтръска хапче от флакончето, — да е била Диърдре.

— Горката Диърдре! — възкликна Джойс машинално. После с многозначителен поглед върху хапчето цъкна с език — беше убедена, че тези хапчета са само забавна превземка на мъжа й.

— Спри да говориш така. Всички престанете да говорите така.

— Какво искаш да кажеш, скъпа? — попита майка й.

— Това постоянно отношение към нея като към някой, достоен за съжаление.

— Обяснимо е — защити се Джойс. — Животът й е толкова тъжен. Ти си имаш всичко. Би трябвало да си по-мила.

— И откога това, че си имаш всичко, те прави добър? Ти и татко я съжалявате. Ужасно е обедно, покровителствено. Да съжаляваш някого, не значи, че си добър. Съжалението прави хората лениви, пасивни. А който си го търси, не заслужава уважение.

Барнаби изгледа своята красива и умна дъщеря впечатлен, а тя продължи:

— При последната ваканция вкъщи мама й обясняваше как трябвало да отслабне и да си сложи контактни лещи. Беше толкова… сантиментално. Все едно е Пепеляшка. Диърдре си е достатъчно интересна и интелигентна и така. Сигурна съм, че би завъртяла на малкия си пръст мнозина в „Латимър“, стига да й дадат възможност. Тя има такъв талант да ръководи нещата зад кулисите, че би й завидял дори кардинал Уолси[59]. За Бога, мамо — добави тя, като видя, че Джойс вади буркана с нескафето, — не й давай от този боклук. И без това ще й бъде трудно да се събуди тази сутрин. Направи й еспресо, донесла съм филтри.

Джойс взе филтър от кутията, купена от „Марк енд Спенсър“, и го постави над чашата. Къли винаги носеше разни неща, които смяташе, че ще й липсват, когато се връща у дома — една от причините баща й да я чака с такова нетърпение. Сега тя попита:

— Може ли довечера да ядем зеленчуковата лазаня? Във фризера е.

— Ще правя буябес[60].

— О, мамо, стига глупости.

— Тук си пише всичко — посочи Джойс към една книга, отворена близо до дъската за хляб. — Обяснено е много просто. Сигурно ще се справя чудесно.

Къли лапна последното парче ананас, отиде при майка си и вдигна книгата.

— „Флойд за рибата“? На теб обикновено не ти влияят телевизионните реклами. Какво ти е станало сега?

— О, не съм я купила аз. Харолд ми я даде.

— Харолд? — изненада се мъжът й. — Харолд не би ти дал и калта под ноктите си.

— И той не я е купил. Появи се анонимно в театъра. Препечена филийка…

Къли грабна филийката от тостера и се учуди:

— Защо пък ще пристига в театъра? Там не се продава храна?

— Не беше за театъра. Беше адресирана лично до него.

— Кога пристигна? — попита Барнаби.

— О… Не знам… — Джойс сложи малко масло в една чинийка. — Преди две седмици.

Кафето закапа през финия филтър и ароматът му се смеси с уханието на калината.

— Дай да погледна — протегна ръка Том.

Къли му донесе книгата и изсъска в ухото му:

— Изгори я.

Том разтвори книгата. Вътре нямаше надпис.

— По пощата ли дойде?

— Не. Бяха я пъхнали през процепа за писма. Така каза Диърдре.

— Виж ти — продължи да се чуди Барнаби и мушна книгата в джоба си.

— Том! А моята буябес?

— Боя се, че ще трябва да отложим това удоволствие, любов моя — усмихна се той и стана. — Тръгвам.

Докато излизаше, чу дъщеря си да пита:

— Имаш ли телефона на онова момче, което игра Моцарт?

И отговорът на Джойс:

— Отвори ми вратата, Къли.

Джойс отнесе подноса на горния етаж, сложи го до стаята за гости и тихичко почука.

Диърдре спа и спа. Дори и сега, часове след като й дадоха да изпие чаша горещ ром с лимонов пунш и й помогнаха да си легне, беше почти в безсъзнание. Понякога чуваше глас, но много далечен, понякога камбанен звън, част от съня й. Не й се искаше да се събужда. Вече долавяше смътно, че утрото носи ужас и ще я накара да закопнее за забравата на съня.

Джойс отвори вратата и влезе на пръсти. Два пъти надниква в стаята, но момичето спеше така дълбоко, че не й даде сърце да го буди.

Някъде около два след полунощ Том доведе Диърдре. Беше в окаяно състояние: мокра до кости, изкаляна, с издраскано и подпухнало от плач лице. Джойс й премери температурата; с Том прецениха, че Диърдре е само измъчена и изтощена и не е необходимо да викат лекар. Том плати на таксиметровия шофьор и от него разбра откъде е тръгнала Диърдре. Още преди закуска Джойс се обади в болницата, надявайки се да получи добри новини, с които да събуди момичето. Но оттам й отговаряха доста уклончиво (а това винаги е лош знак) и щом разбраха, че тя не е близка роднина, хладно заявиха, че е толкова добре, колкото може да се очаква.

Джойс отиде до леглото и се загледа в Диърдре — съзнанието бавно изтриваше сънливата обърканост от лицето й.

Със събуждането си тя седна в леглото и извика:

— Трябва да отида в болницата.

— Аз им звънях. Обадих се и в бензиностанцията. Уведомих ги, че не си добре и няма да ходиш на работа няколко дни.

— Какво казаха? От болницата имам предвид?

— Че е… сравнително добре. Можеш да се обадиш, като закусиш. Не е кой знае какво. — Джойс постави подноса върху коленете на Диърдре. — Само малко препечен хляб и кафе. А, и не се тревожи за кучето. В полицейския участък се грижат за него.

— Джойс, толкова си добра… ти и Том. Не знам какво щях да правя снощи… ако… ако…

— Хайде, хайде. — Джойс взе ръката на Диърдре. Запрати по дяволите теорията за покровителственото отношение и прегърна нещастното момиче. — Много се радвам, че можем да се погрижим за теб.

— Какви красиви цветя… всичко е толкова хубаво. — Диърдре вдигна чашката си. — И кафето е чудесно.

— За него ще благодариш на Къли — реши, че нескафето няма да свърши работа, — и за нощницата също.

— О! — възкликна Диърдре и лицето й помръкна. Погледна към широките алени ръкави, обгърнали ръцете й. Беше забравила, че Къли си е у дома. Помнеше дъщерята на Барнаби от деветгодишната й възраст и отлично знаеше мнението й за КОТС, защото като малка тийнейджърка Къли разправяше наляво и надясно какво мисли за трупата. Сега играеше в Кеймбридж и несъмнено щеше да е още по-язвителна.

— Май няма да хапна от препечения хляб.

— Не се притеснявай. Та ти току-що се събуди все пак. Но сигурно ще искаш да се изкъпеш?

Преди да сложи Диърдре да легне, Джойс успя само да измие с гъба лицето и ръцете й, докато тя се клатеше като зомбирана пред мивката.

— О, да… Отвратителна съм.

— Намерих ти някакви дрехи. И един чорапогащник. Моите обувки ще са ти малки, но дано се напъхаш в гумените ми ботуши. — Джойс стана. — Ще ида да пусна водата във ваната.

— Благодаря. О, Джойс… разбраха ли, след като си тръгнах… полицията искам да кажа… кой…

Джойс поклати глава.

— Още не мога да повярвам. — Лицето на Диърдре потрепери. — Каква ужасна нощ. Няма да я забравя, докато съм жива.

— Едва ли някой от нас ще я забрави — поклати съчувствено глава Джойс. — Ако искаш, докато чакаш да се напълни ваната, се обади в болницата. Оставила съм номера до телефона.

Джойс излезе. Диърдре си намери очилата, сложи ги, седна на ръба на леглото и зяпна в огледалото на тоалетната масичка. Нощницата на Къли се диплеше върху тялото й като ален парашут. Имаше червения цвят на рана или прясно заклано месо. Шумът на водата във ваната й напомни за езерото. Стисна рамката на леглото. Двата образа изплуваха един до друг в съзнанието й. Гърлото на Еслин зейна отново. Потече кръв — струйка, поток, порой, който се изля в езерото — водата му поаленя. Баща й отново падна от лодката си, изчезна и се появи с лъскаво кървавочервено лице. Падна пак, и пак — като механична кукла. „О, Боже — помисли си Диърдре, — до края на живота си ще виждам тези две неща. Всеки път, щом не съм заета с нещо. Всеки път, щом затворя очи. Всеки път, щом се опитам да заспя. До края на живота ми.“ Напразно закри очи с ръце.

— Здрасти.

Диърдре подскочи. Къли стоеше на прага, стройна като млада змиорка, змиорка в дънки. Носеше тениска с надпис: „Merde! J’ai oublie d’eteindre le gaz!“[61].

— В тази нощница, Диърдре, изглеждаш много по-добре от мен. Подарявам ти я.

„Подиграва се на размерите ми“, помисли си Диърдре.

— Не, благодаря. Вкъщи имам няколко пижами — отказа тя сухо, но веднага съжали за тона си. Ами ако Къли само се опитва да е мила, кой знае колко грубо и неблагодарно е прозвучал отговорът й.

— Както искаш — усмихна се Къли без следа от обида. Имаше идеални зъби, равни и ослепително бели като на филмова звезда. Диърдре беше чела някъде, че много белите зъби са крехки и лесно се чупят. Но си рече, че би се примирила с това. — Дойдох само да ти кажа, че за рождения си ден получих страхотно билково масло за вана от франция. Жълтурче и бяла ружа… и е на перваза на прозореца в банята. Не го жали, наистина ще се почувстваш добре.

Къли се обърна да си върви, но колебливо се върна.

— Снощи станаха ужасни неща. Съжалявам. За баща ти, имам предвид.

— Ще се оправи — бързо я прекъсна Диърдре.

— Сигурно ще се оправи. Само исках да ти кажа.

— Благодаря.

— За Еслин обаче не съжалявам. Той беше вулкан от бесове, няма защо да се лъжем. Ако бях кралица, щях да заповядам смъртта му да се отпразнува с всеобщи веселия.

Къли излезе и Диърдре се обади в болницата. Отговориха й, че баща й си почива, прегледал го е специалист, а на нея й препоръчват да не идва на посещение до следващия ден: увериха я, че ще му съобщят за обаждането й и ще му предадат колко го обича. После влезе в банята. Изведнъж, макар и с чувство за вина, изпита облекчение, защото цял ден ще си почива и ще се възстановява преди утрешното напрежение в болницата.

Диърдре внимателно отмери една капачка от „Есанс дьо гимов е шелидоан“, изсипа го във ваната и стъпи в леко ухаещата вода. Облегна се назад, отпусна се и се понесе — направо изчезна, освободила ума си от ужасните спомени, ала постепенно и плахо в съзнанието й изплува нова идея. Идеята беше наистина прекалено отблъскваща, за да й позволи да остане в главата й, но все пак, макар и малко напрегната, по-скоро смутена, отколкото разтревожена, Диърдре събра сили да я обмисли.

Откровените приказки на Къли за снощното нещастие потресоха Диърдре. От дете я бяха научили, че за мъртвите никога не се говори лошо. Като малка си го обясняваше с нежеланието на живите да ядосват мъртвите, та ако някой ден се върнат, да не си отмъстят. По-късно включи и разбирането, че, а) ако приказваш само хубави неща за мъртвите, те пък може да споменат някоя добра дума за теб, когато ти дойде редът, и б) не е почтено да се нападат хора, които не са в състояние да ти отговорят.

Сега, колебливо и малко уплашено, тя се настрои да изучи (дори да признае съществуването на) едно чувство, което винаги се беше молила да не докосва сърцето й. Спомни си отношението на Еслин към другите актьори; неговата високомерна снизходителност и злобата му; пълното му безразличие към другите, неуязвимото му самочувствие, непрестанното му перчене и глупавото му самодоволство; присмехът и подигравките му по адрес на баща й. Затаила дъх и легнала в ухаещата вана със здраво стиснати юмруци, Диърдре събра смелост да приеме една нова, ужасна представа за себе си. Беше мразила Еслин. Да. Мразеше го. И по-лошо — радваше се, че е мъртъв.

С пребледняло лице отвори очи и се вторачи в тавана. В очакване на Божия гняв. Например огнено кълбо. Като дете й внушаваха, че всеки път, когато излъже, Бог вади по едно кълбо, хвърля го и единствено всеопрощаващата му любов го възпира да не го запрати право върху нея. Навремето се опитваше да си представи това небесно оръжие на възмездието, ала малкият й детски мозък стигаше само до представата как уголемено хиляда пъти, нажежено кълбо оранжева прежда, блестящо като бронз, пада със свистене от небето. Нищо, дори малко наподобяващо тази представа, не разцепи тавана на банята в къщата на семейство Барнаби.

Убедила се, че мълния няма и никога няма да има, та без страх от Божие наказание може да се радва на неспособността на Еслин да причинява никому болка или нещастие, чувство, много по-силно от усещането, наречено облекчение, заля Диърдре. Лежеше замаяна, все още малко скептична относно новата истина. Сякаш някой свали тежък товар от раменете й или железни вериги от краката й. И сякаш всеки миг щеше да се понесе към непокътнатия таван. Обзе я слабост, но далеч не безпомощна. Почувства се слаба, както вероятно понякога се чувстват силните. Не хронично, а просто приемайки необходимостта от време на време да се храни и почива. Съжали, задето не изяде препечения хляб. След още няколко сънливи минути завъртя крана за горещата вода и се пресегна към еликсира от жълтурче и бяла ружа. „Ако една капачка оказва такъв ефект — помисли си Диърдре, — какво ли ще стане, ако излея половин чаша“?

Барнаби беше проучил докладите на криминолозите и показанията на свидетелите и сега седеше в кабинета си, стиснал устни, загледан в отсрещната стена. Ако случаен човек го видеше отдалеч, би си помислил, че с този празен поглед се е отнесъл някъде. Трой обаче нямаше как да се подведе — беше го виждал и преди. Сержантът седна на един от столовете за посетители (с хромирани тръби и възглавници от туид) и погледна през прозореца — навън дъждът барабанеше по перваза.

Умираше за една цигарка, но нямаше нужда от закачения от вътрешната страна на вратата надпис „Тук не се пуши“, за да се въздържи да не запали. Беше свикнал по цял ден да стои затворен с маниак на тема чист въздух. Най-много го дразнеше, че навремето главният инспектор е бил заклет тютюнджия и е пушил по петдесет цигари на ден. Отказалите се пушачи (и покаялите се грешници) са най-лошите. „Не се задоволяват — помисли си Трой — с лъскавото съвършенство на собствения си живот, но са твърдо решени да оправят живота и на онези, които още не са се възродили. И то без изобщо да се замислят за възможните странични ефекти от своите действия.“ Представяйки си как всичкият този чист въздух нахлува в клетите му бели дробчета и ги лишава от защитната им никотинова обвивка, Трой потрепери. Най-малкото щяха да развият пневмония. Подсигуряваше се срещу подобно развитие на нещата, като във всяка секунда, когато шефът му не бе в сградата, палеше по цигара във външния кабинет, в тоалетната и където и да било другаде. За компенсация мина от „Капстан“ на „Бенсънс силк кът“, а преди това пуши „Жетан капорал“. По-скоро му допадаше идеята за френските цигари, отколкото самите те, затова, след забележката на Морийн, че вонели на разгонен пор, ги смени, без да се замисля.

Трой беше изчел свидетелските показания, но не и докладите на криминолозите. Беше присъствал и на разпита на двамата Сми, свършил преди час. Първо пристигна Дейвид. Бавно и спокойно заяви, че не е махал лепенката от бръснача и не е видял някой друг да я сваля. Баща му повтори същото, но далеч не така спокойно. Черви се, въртя се и зяпа вторачено из стаята. Не означаваше, че е виновен. Трой знаеше, че мнозина невинни, озоват ли се на разпит в полицията, ги обладава чувство за вина, без да има защо. И все пак Сми старши беше прекалено напрегнат. До слуха на Трой неясно достигна боботещият глас на Барнаби. Младият следовател съсредоточи вниманието си върху шефа.

— Онази последна дума, сержант…

— Сър.

— „Нескопосан“… Не е ли странно?

— Да. Много мислих върху това — увери го Трой и учтиво зачака да му дадат знак да продължи. Барнаби кимна. — Дали някой е трябвало да свърши нещо и е бил нескопосан? И дали Еслин си е прерязал гърлото затова? Или пък Кармайкъл е бил нескопосан? Искам да кажа, ако предположим, че е правил каквото е трябвало да прави. Каквото е правил, когато са се упражнявали.

— Казва се „репетирали“. Да. На пръв поглед всички са единодушни, че последната сцена е минала както обикновено…

— Тогава какъв е гафът? По едно време даже се чудих дали той самият не е махнал лепенката…

— Не. Той никога не би извършил самоубийство.

— Не, имам предвид дали не я е свалил по някаква си негова смахната причина. Например да натопи някого. И после, като се е разпалил под въздействието на цялата тази музика и всичко останало, да е забравил. Може би е искал да каже: „Ама че съм нескопосан“.

— Струва ми се малко невероятно — възрази Барнаби и Трой така помръкна, че шефът му добави: — И аз не съм измислил още нищо. Но явно се е опитвал да ни каже нещо с последния си дъх. Трябва да има смисъл. И да е важно. Просто се налага да го разгадаем. Тук — Барнаби плесна по докладите на криминолозите — има една-две изненади. Например върху бръснача, който е трябвало да проверява Диърдре и го е пипал убиецът, който и да е той, има само едни пръстови отпечатъци. Ще проверим, разбира се, на кого са, но сигурно са на убития. Всички го видяхме да го хваща и да го използва. Сега — понеже Диърдре не е имала причина да изтрива своите отпечатъци…

— Освен ако не е предвидила, сър, че така ще си помислим, и затова да ги е изтрила.

— Съмнявам се — поклати Барнаби глава. — Това предполага хитрост, а по мое мнение Диърдре не я притежава. Познавам я вече десет години. Освен всичко друго тя има много праволинейна представа за добро и зло. Твърде е старомодна за момиче на нейната възраст.

— И така да е, заподозрените пак са много.

Барнаби не беше сигурен. Въпреки многото хора, които се бяха мотали на сцената и зад нея, бе убеден, че човекът, свалил предпазната лепенка от бръснача, е сред шепата актьори, най-близки с убития. Според него беше крайно невероятно например зловещият шегаджия да е някой от помощниците на Диърдре. Впрочем той разполагаше с показанията и на гимназистите, така че нямаше никакви затруднения да проучи идеята, ако реши. Освен това силно се съмняваше да намери злосторника и сред участващите с незначителни роли в пиесата — доскоро трима от тях изобщо не са познавали убития, защото са се присъединили към трупата само за да играят в „Амадеус“. Без да изключва напълно тези две линии на разследване, Барнаби реши да се заеме основно с най-вероятните според него заподозрени. Сред тях на първо място, предположи той на глас, е вдовицата.

— Там са действали много силни емоции, сър.

— Така разправят.

— И не бих се изненадал, ако бъдещото отроче не е от съпруга. Жените са толкова вероломни — заключи Трой с известна горчивина. Близо две години се опитваше да впечатли Одри Бриърли, а предишната седмица тя да си падне по някакъв новодошъл още с жълто около устата, но това не му пречеше да я целува. — А колкото до тези актьори… ами… човек просто не знае на какво да се опре.

— Би ли пояснил?

— Работата е — продължи Трой, — че когато говориш със заподозрени, те обикновено или ти казват истината, или ако имат нещо да крият, ти разправят лъжи. Но, общо взето, знаеш с какво си имаш работа. А тази пасмина… всички преувеличават, надуват се, перчат се. Ето например онази жена, за която е бил женен преди. Докато отговаряше на въпросите, се държеше едва ли не като Жана д’Арк пред кладата. Беше почти невъзможно човек да разбере какво всъщност чувства.

— Намираш скръбта й за неискрена?

— Не можах да реша. Ужасно се радвам, че ги познавате от по-рано.

— Начинът, по който някой показва чувствата си — било то въздействащо или изискано, — не е критерий дали е искрен. Запомни го.

— Добре, шефе.

— А и какво, като играят в театър? Би трябвало да виждаш през тях, защото, с изключение на Джойс и Николас другите са ужасни актьори.

— О! — Трой реши да запази своето мнение за себе си. Всъщност си мислеше, че снощното представление беше доста добро. Разочарова се само когато видя декорите отблизо — все стари неща, грубо закърпени, пребоядисвани и захванати едно за друго като че ли, с части от овехтели театрални костюми. Малко осветление и всичко се преобразява. Което му напомни за ония двамата.

— Дафни и Дорис, предполагам, определено са вън от играта, нали, сър? Гукали са си в осветителната кабина.

— Така ми се струва. Освен липсата на мотив, поне на пръв поглед, те са били зад кулисите и в гримьорните за толкова кратко (потвърждава се от показанията на актьорите) — Барнаби потупа папката с документите — и съвсем в началото на представлението, та на практика просто не е имало кога да се занимават с бръснача. Същото се отнася и до Хародц. Случайно пристигнах в театъра точно когато и той дойде с жена си. Закачи си палтото и се понесе из фоайето като Зигфелд[62]. Беше там, когато ние с Къли отидохме да пожелаем успех на актьорите…

— Много ви е красиво момичето, шефе. Фантастично.

— … и след минута-две сам слезе долу. На практика и тримата си тръгнахме оттам по едно и също време, за да си седнем по местата.

— Той не се ли отби в тоалетната?

Барнаби поклати глава.

— А през антракта?

— Пак същият проблем с времето. Беше за малко горе в стаята за почивка, после отиде зад сцената, за да им мели сол на главата за липсата на „веризмо“, както се изрази жена ми. И се върна на мястото си с всички други зрители. Пък и Харолд не само няма причина да желае да отстрани Еслин от пътя си, ами има съвсем определени причини да го иска жив. Той единствен в трупата изпълняваше сравнително прилично главните роли. А след „Амадеус“ Харолд смяташе да поставя „Вуйчо Ваньо“.

— Кой е този, сър, щом ще се мотае наоколо?

— Това е руска пиеса.

Трой кимна сдържано. Според него доста време щеше да мине, докато се свършат свестните английски пиеси, и без да се поставят разни чужди глупости. И то комунистически глупости. Гласът на главния инспектор обаче отново го върна към същността на въпроса.

— Сега ни чака друго — да се отбием в къщата на Кармайкъл. Не е изключено нещо там да ни поведе по някоя следа. Организирай транспорт. Аз ще осигуря заповед за обиск.

Роза имаше план. Още не го беше разкрила на Ърнест, въпреки че, осъществеше ли замисленото, животът му щеше да се промени завинаги. Имаше време да му го сервира, ако успее да го изпълни. Всъщност всичко зависеше от това, доколко Роза е преценила правилно характера на Кити. А Роза беше сигурна, че не греши. В лицето на Кити тя виждаше безинтересна малка глупачка, жадна да забогатее на всяка цена. Вятърничаво момиче. Сега е свободна, богата (освен ако Еслин е бил особено злобен, когато си е писал завещанието) и все още само на деветнайсет години. Какво, за Бога, разсъждаваше Роза, би накарало някой в нейното положение да иска дете!

Кити се включи в трупата преди две години. И никой никога не я беше чул да проявява интерес към деца. Случеше ли се в гримьорната да обсъждат семейни въпроси, тя само се прозяваше. Едва удостояваше с поглед появяващите се от време на време зад сцената деца на някои актьори от трупата, да не говорим за добра дума. Та предвид тази липса на интерес Роза, както и повечето от хората в „Латимър“ смятаха бременността на Кити за средство да оплете Еслин в мрежите си. Сега, след като вече беше така удобно отстранен, средството, с което бе вкаран в капана, можеше да бъде само пречка в живота на Кити. Разбира се, някои хора не проявяват интерес към чужди деца, но появят ли се техните собствени, изведнъж установяват какъв неизчерпаем източник на чудеса и щастие са, ала Роза беше убедена (или се бе убедила да мисли така), че Кити не е от тях. И именно това убеждение стана причина да узрее планът й. Откакто умря Еслин, Роза се люшкаше от една емоция към друга и непрекъснато я тормозеха тревожни мисли. Зад превзетото й поведение пред хората все по-ясно пулсираше болезнена скръб. Постоянно си спомняше за първите години от брака си и тъгуваше за отминалата (както й се струваше сега) нежна и страстна любов. И докато копнееше по онези по-щастливи времена, въображението й, подсилено от емоциите, предизвикани от скорошната трагедия, изтри като с магическа пръчка всички години на разочарование и изгради в съзнанието й цялостна, макар и малко неточна, представа за Еслин като за чувствителен, великодушен и добър.

Тъкмо този измамен трик на паметта стана причина да пожелае бебето на Кити. Едно дете, детето на Еслин, живо и растящо в утробата на жена му, щеше да преобрази живота на бездетната Роза и да го направи отново свеж и зелен. През последните два дни идеята за осиновяването ту проблясваше, ту отлиташе, но накрая се върна, пусна корени и сега разцъфтяваше така буйно, че Роза стигна дотам, да си мисли, че детето едва ли не й е в кърпа вързано.

Докато реши да набере телефонния номер. Предишното й хладнокръвие се удави в потоп от съмнения. Сред тях се открояваше мисълта за евентуалното желание на Кити да направи аборт. Роза набра първите три цифри, но остави слушалката, за да обмисли тази тревожна перспектива. Здравият разум я принуди да признае, че за Кити това сигурно би било най-приемливото разрешение. При наличието на пари щеше да се уреди при частен лекар и нямаше да има никакви спънки. Всичко щеше да е толкова просто. Влязло и излязло: проблемът е решен. Крехкото същество вече не съществува. Дали пък не си урежда аборта точно сега! Роза грабна отново слушалката и набра номера докрай. Кити вдигна и Роза я попита дали би могла да намине да си побъбрят. Лаконично, като че ли, тя й ходеше на гости всеки ден, Кити отвърна:

— Разбира се. Заповядай, когато искаш.

Докато изкарваше от гаража „Пандата“ на заден ход и нервно блъскаше скоростния лост, Роза трескаво се опитваше да измисли успешна стратегия, за да убеди Кити да й даде бебето. Щом искаше да постигне целта си, трябва да гледа на нещата през погледа на младото момиче. Защо, би попитала Кити — и с право, — да пропилява следващите няколко месеца, да се тътри все по-тежка и надута, и все по-малко способна да ходи насам-натам, вместо да се радва на живота; после пък и да изтърпи продължителното и сигурно изключително болезнено мъчение, каквото е раждането, само и само накрая да връчи резултата от целия този труд на друга жена? Какво (Роза просто виждаше острия й пресметлив поглед) ще получи в замяна?

За десетте минути път до къщата на Еслин Роза намери — според нея — задоволителен за Кити отговор на този въпрос. Първо, щеше да посочи какви опасности крие един аборт за тялото, а и за психиката й. После щеше да попита Кити дали се е замисляла колко пари поглъща отглеждането на дете. Отиват хиляди: да се грижиш за него, докато стане на осемнайсет, а дори и тогава, ако се вярваше на приказките на зълва й — сестрата на Ърнест, — още три години ще трябва да плащаш, та да завърши университет. „Но ти няма защо да се тревожиш за това финансово бреме — чу се да казва Роза, — аз ще се погрижа за всичко“.

От друга страна, ще й даде ясно да разбере, че след уреждането на формалностите около осиновяването няма да има нищо против Кити да продължи да вижда детето, когато поиска. „Изключено е да не постигна своето“, помисли си Роза, докато караше (много по-бързо от необходимото) по улица „Карадайн“ с тези три довода — огромни спестявания, никаква отговорност и пълен достъп до детето. Вече забрави за предишното си предположение, а именно че майчиният инстинкт на Кити вероятно е отрицателна величина, което тутакси лишаваше от смисъл аргумент номер три.

Впоследствие обаче се оказа, че има опасност всички логически разсъждения на Роза да отидат на вятъра. Защото, щом натисна звънеца на къщата и го чу да дрънка отвътре по толкова познат начин в хола, целият старателно обмислен разговор се изпари от главата й и тя стоеше пред прага разтреперана от силното желание все някак да постигне това, за което е дошла. А когато Кити отвори вратата, каза: „Здрасти“, и зашляпа с пухкавите си чехли към кухнята, Роза я последва, влачейки несигурно крака и с пресъхнала от напрежение уста.

Кухнята си беше съвсем същата като преди. Това я изненада и същевременно й подейства успокоително. Беше очаквала Еслин да е променил много неща, че Кити е поискала нови мебели, тапети, плочки. Очевидно не беше. Роза видя оплескана с яйце и мазнина чиния, тигана върху котлона и долови миризмата на традиционната тежка английска закуска. „Всички тези мазнини едва ли се отразяват добре на бебето“, помисли си тя с чувство за собственост. И това я върна отново към причината за нейното посещение. Докато Кити прибираше кутия с масло, цялото наръсено с кафяви трохи от препечените филийки, и портокалово сладко, Роза направи бърз преглед на положението.

Моментално се замисли дали да се остави на милостта на Кити. Да й разкрие как винаги си е мечтала да има дете и това може да е последният й шанс. Почти веднага отхвърли идеята. Кити просто ще обърне и двата си палеца надолу. Ще й хареса да види Роза унижена. Друго трябваше да направи — как не се сети досега, — да предложи пари. В банката има пет хиляди лири и бижута, които може да продаде. Ето, това е начинът. Да не показва пред Кити колко е отчаяна, а да запази спокойствие и дори да прояви безразличие. Да вмъкне темата ей така между другото, едва ли не непринудено: „Надали ще е много забавно да се занимаваш с бебе сега, когато си сама.“ Или: „Сега, след като си отиде Еслин, очакваш, предполагам, бебето с малко по-различни чувства.“ Кити махна трохите от масата, като просто ги бутна на пода с ръкава на халата си, и покани Роза да поседне.

Щом се отпусна на стола, Роза почувства, че е допуснала грешка. Обзе я безпокойство, сякаш е загубила някакво предимство. Кити сложи тигана върху купчината мръсни съдове в мивката и завъртя горещия кран. Водата падна върху дръжката на тигана и се разплиска по теракотения под.

— И как е скъпият стар Ърнест? — попита Кити през рамо.

Винаги наричаше Ърнест така, все едно е от древна порода домашни любимци, на път да изчезне от лицето на земята. Например старо овчарско куче. Или възрастен кокер шпаньол с напредващ ревматизъм. С това обръщение — Роза не се съмняваше — Кити искаше да подчертае разликата между съпруга на Роза и своя собствен съпруг — мъжът, когото Роза някога обичаше и после загуби. Обикновено то предизвикваше язвителен отговор, изстрелян с раздразнение. Ала сега, усетила как в нея отново се надигат яд и злоба, Роза се опита да ги овладее. Не само не искаше да показва на Кити, че е успяла да я засегне, но и си даваше сметка за определено пагубното въздействие върху резултата на мисията й, ако прояви враждебност. Пък и, успокои се тя, каквито и да са недостатъците на Ърнест във връзка с възрастта и блясъка му, понастоящем има едно неоспоримо преимущество: още е жив. Ако не друго, това поне би трябвало да му осигури предимство.

Намести се малко по-спокойно на стола. Восъчните тъмнозелени листа и алените плодове на едно дърво навън обрамчваха кухненския прозорец и пропускаха лъчите на студеното слънце, което придаваше още по-златист оттенък на медено русите къдрици на Кити. Вътре беше ужасно горещо. Парното беше пуснато докрай, а гореше и електрическата печка. Роза започна да се облива в пот под дебелата си пелерина. Кити носеше късичка нощница от кремав сатен, наподобяваща тога, от едната страна с цепка почти до кръста. Отгоре беше облякла лекьосан халат от син шифон с втъкани малки сребристи панделки. Нямаше и следа от бельо, забеляза възмутено Роза. И коремът й беше плосък като палачинка. С известно задоволство обаче Роза установи, че без арсенала от пудри, ружове, моливи и червила лицето й изглежда едва ли не обикновено. Кити избърса ръце в кухненската кърпа, облегна се върху плота близо до електрическата печка, за да й е топло, и погледна гостенката си. Нямаше намерение да предлага нито кафе, нито чай. Нито каквото и да било друго за пиене или за ядене. Тя не си падаше по женските приятелства, никога не й бяха липсвали и сега определено не възнамеряваше да се сприятелява с жена, която можеше да й е майка и при това очевидно дошла да преследва свои цели. Докато гледаше мазния нос на Роза с огромните му пори, който направо трепереше от желание да се вре там, където не му е работа, тя се потресе от перспективата да я залеят с лигави брътвежи, фалшиво съчувствие и противни спомени.

Роза пое дълбоко дъх и потръпна под кремавата си пелерина. Изпита колебание. Разбра, че трябваше да изстреля защо идва още с влизането, независимо как щеше да го направи и в какво състояние на духа. Колкото повече седеше в разхвърляната кухня (липсваше само един стол с висока облегалка, за да придаде завършеност на картината), толкова по-странна започваше да й изглежда молбата, с която дойде. А и Кити въобще не й помагаше. Не направи нищо, за да я накара да се почувства добре дошла; дори не й предложи чай — ритуал, който се смята буквално задължителен във всеки английски дом, когато дойде гост. Давайки си сметка за изпуснатия подходящ момент, Роза реши да подходи към темата на зигзаг, започна с някакъв официален израз на съболезнование. В отговор Кити я попита в упор:

— Какво си намислила?

Роза пое дълбоко въздух и без да смее да погледне Кити в очите, каза:

— Сега, след като Еслин е мъртъв, вероятно няма да искаш да задържиш бебето и се чудех дали не може да го осиновя аз.

Мълчание. Роза плахо вдигна очи. И видя как Кити сведе глава и закри лицето си с ръце. Издаде тих звук, кратък тъжен стон и раменете й се затресоха. И Роза, по принцип добродушна, усети как неволно се изпълва със състрадание. Колко коравосърдечна и несъобразителна е била да си мисли, че само защото Кити не показва тъгата си пред всички, е останала безчувствена пред нелепата и зловеща смърт на съпруга си. Сега, като гледаше как слабичките й рамене потрепват от изблика на отчаяна скръб, Роза бутна стола назад и протегна несръчно ръце в колеблив опит да утеши хлипащото момиче. Но Кити се завъртя, отблъсна тази утеха и отиде до отворената врата, където с гръб към Роза започна да издава ужасни грачещи звуци и викове.

Роза стоеше, безсилна да помръдне от мястото си, нещастна и разкъсвана от угризения на съвестта, ръцете й все още висяха с умолително обърнати нагоре длани и продължаваха да предлагат утеха, ако все пак й я поискат. Най-сетне ужасните звуци спряха и Кити се обърна. Лицето й беше подуто и червено, по бузите й имаше следи от сълзи, раменете й все още леко потрепваха. И точно тогава, разтърсена от невероятен изблик на гняв и възмущение, Роза разбра, че оная се беше смяла.

Сега Кити поклащаше глава, сякаш не можеше да повярва, че й се е случило нещо толкова забавно; извади смачкана салфетка от джоба на халата си, избърса сълзящите си очи и пусна хартията на пода. Раменете й най-после бяха спрели да се тресат и дишането й се беше нормализирало. Втренчи се в Роза и тя, макар и все още вцепенена, но с надигащ се в душата здравословен гняв, й отвърна със същия вторачен поглед.

Всичко застина неподвижно. Настъпи тишина, в която се чуваше как от кухненския кран водата капе монотонно. И вече започваше да лази по нервите на Роза, въпреки че бяха минали само секунди от началото на този малко смешен и неловък сблъсък. Тя стоеше (самата Роза сигурно би се определила като „отстояваща позициите си“), неспособна да измисли какво да каже. Пък и не виждаше защо тя да започне да приказва. Беше обяснила целта на посещението си и предизвика изблик на грозен смях. Беше ред на Кити да реши дали да й обясни поведението си, или да сложи край на разговора.

Роза се насили да издържи дълбокия й сапфирен поглед. Там нямаше никакво веселие. Даже сега, като се замисли, Роза осъзна, че в онзи дрезгав смях нямаше и хумор. В хрипкавите гърлени звуци имаше… имаше едва ли не тържествуваща агресия. Да! Точно така. Имаше триумф! Кити вече се чувстваше победител в току-що започната битка. Но защо грачеше така? Сигурно, помисли си Роза и се почувства унизена, защото първата жена на Еслин е дошла да я моли. Каква история щеше да разказва в гримьорните. Роза вече я чуваше: „Никога няма да се сетите. Оня ден горката госпожа Ърнест дойде да ме моли да ми отгледа детето. Да паднеш от смях. Тя отлага, отлага и вече е твърде късно да си има свое. Глупачка смотана“.

Е, добре, рече си Роза, сама си е виновна. Като си представяше въображаемите подигравки на Кити, тя започна да се чуди как въобще й хрумна жалката идея за осиновяването, камо ли да стигне дотам, да дойде в къщата на това чудовище и да постави въпроса. И какво, да ме вземат мътните, питаше се Роза, сега адвокат на дявола, искаше да прави на своите години с това дете? А скъпият Ърнест, който беше отгледал три и макар да бе сляпо привързан към внуците си, едва намираше по половин час на седмица да си поиграе с всеки и да ги поглези. Как ли щеше да се справи той? Няма защо да се укорява, помисли си тя смело. Стореното, сторено. Сега й оставаше само да се оттегли възможно по-достойно. И тъкмо щеше да го направи, Кити затвори вратата.

Щракването прозвуча ясно и силно. И безвъзвратно. След като блъсна вратата, Кити облегна гръб на нея по начин, който се стори на Роза доста заплашителен. И после се усмихна. Ужасна усмивка. Тънката й горна устна с пресилената си похотлива извивка не се разтегна настрани. Вдигна се нагоре — така враждебно настроените животни си показват острите резци. По белите й зъби проблесна светлината. Изглеждаха опасни. После спря да се усмихва и стана още по-лошо. Защото Роза, разсеяла се за миг по тези всяващи смут бели зъби, направи грешката да погледне Кити в очите. Поразителен лазурен лед. Нечовешки. Изведнъж въздухът в помещението стана спарен и пропит със страх. И Роза разбра. Разбра, че всички шеги, предположения и полусериозни теории, разменяни в стаята за почивка, всъщност са били реални факти. Кити наистина се е отървала от съпруга си заради неговите пари и своята свобода. И сега тя, Роза, е сама с една убийца.

Роза осъзна, че е задържала дъха си, и внимателно го изпусна навън, опасявайки се да не би и най-лекият шум да привлече вниманието на Кити и да задейства скрит в нея импулс за унищожение. Опита се да мисли, но всички мозъчни процеси бяха спрели. Опита се и да помръдне, но с ужас установи, че не просто е стъпила на пода, както предполагаше, а направо е пуснала корени като хилядолетно дърво. Сърцето й блъскаше в гърдите, а кранът продължаваше да капе. И на Роза й се струваше, че безкрайно дългото време между две капвания и между два удара на сърцето й натежава от противното пулсиращо бучене на злото.

Какво да направи? Първо да отмести поглед. Да не гледа в тези откровено жестоки очи. После да се напъне да възвърне способността си да мисли и да се контролира. Защо ли не спомена пред някого, пред когото и да е, че отива при Кити. Е, да, ама, задвижи се мудно мозъкът на Роза, възвръщайки умението да разсъждава, Кити не го знае. Точно така. Ще блъфира и ще се измъкне. Ще каже, че е обяснила на Ърнест къде отива и той вече идва с колата да я вземе; всеки миг ще се появи. Отвори уста и с треперещ глас съобщи измислицата.

— Но, Роза… как би могъл? Колата ви е пред моята къща.

О, колко е хитра! В гласа й имаше само недоумение. И Роза, подобно на Барнаби, започна да се чуди как, дявол да го вземе, всички са останали с убеждението, че Кити не става за актриса. Е, беше си чист блъф. И сега какво? Кити се отлепи от вратата и мозъкът на Роза, като по чудо освободил се от предишната си летаргия, превключи на програма самозащита; през ума й минаха десетки картини на бойни схватки.

Как събаря Кити на земята с ритник от конфу или с прав ъперкът. Притиска я към пода и държи нож пред гърлото й. С безукорна точност мята чиния, тя литва като фризби и поваля Кити в несвяст. Когато последната от тези картини избледня, Роза осъзна, че Кити бавно напредва към нея.

„О, Боже! — помоли се Роза. — Помогни ми… моля те“.

Чувстваше се огромна и скована, бавна като хипопотам по пладне. По скалпа й се стичаха струйки пот, също и между гърдите, но горната устна и челото бяха изтръпнали от студ, кръвта й сякаш се беше сгъстила и престана да се движи. Не откъсваше поглед от Кити — млада, стройна като камшик, със силни жилави ръце и крака на амазонка — и пак си помисли: „Какъв шанс имам аз“?

Кити се приближаваше усмихната. Не с нейната истинска лукава усмивка, а с фалшива, нарисувана на устните й. Подобие на загриженост. „Сигурно така се е усмихвала на Еслин — помисли си Роза, — когато му е пожелавала успех за премиерата, преди да превърне реквизита в смъртоносно оръжие.“ И тогава, след като си беше спомнила за първия си мъж, изведнъж ясно си представи как Ърнест се прибира вкъщи — може би точно в този момент — и търси нещо за обяд. При мисълта никога повече да не види неговото мило лице, Роза почувства как кръвта й се раздвижва и започва отново да тече. Гняв измести страха. Повдигна се на пръсти (отлепиха се като по чудо) и усети напрежението в мускулите на прасците си. Няма да се даде без бой.

Кити се намираше само на крачка от нея. Сега или никога. Роза присви очи с надеждата, че така изглежда по-заплашително. И скочи.

Колин Сми седеше сам в работилницата. Беше му студено, но не му се палеше печка. Държеше в ръце гладко парче бял явор, ала красотата и шарките на дървото, които някога го караха да изпитва несравнимо удоволствие и пропъждаха отчаянието, тази сутрин бяха загубили вълшебната си способност да му въздействат успокоително. До него имаше бебешка люлка от кедрово дърво — поръчка от негов съсед. Само допреди два дни Колин внимателно извайваше листа и цветя около името БЕН. Бутна люлката с пръст и тя се залюля, шумолейки тихо сред пресните червеникави стърготини, посипали се по пода около нея. Колин стана и малко сковано тръгна из помещението — докосваше и погалваше разни неща, опипваше очертанията им и поглъщаше всяка подробност от линията и орнамента като човек, който скоро ще ослепее.

Вдигна длетото. Лакът по дръжката отдавна се беше изтъркал и тя прилепваше в дланта му със съвършенство, което му създаваше неописуемо, несравнимо с нищо на този свят усещане. Извън работилницата си и далеч от любимите си дърводелски инструменти Колин винаги се чувстваше неспокоен. Сега, убеден, че сигурно ще минат месеци или дори години, преди да ги види или докосне отново, усети огромна празнота в душата си, сякаш бе загубил най-скъпото.

Спря люлката и огледа всичко още веднъж. Чувствата му бяха объркани, ала мислите му бяха кристалночисти. Най-важно беше обещанието, което даде на Гленда на смъртния й одър. „Обещай ми — повтаряше тя през плач — да се грижиш за Дейвид.“ И той й обеща. Последните й думи (преди „беше толкова кратко“ и „довиждане, скъпи мой“) бяха: „Не позволявай да му се случи нищо лошо“.

Колин спази обещанието си. След смъртта й Дейвид беше целият му живот. Отказа се от всичко, и с радост, заради момчето. Най-напред заряза работата си като заварчик. За да може да води и да взима Дейвид от училище и да бъде с него в съботите и неделите, и през ваканциите, Колин реши да си направи частна дърводелска работилничка. Отначало не му носеше кой знае колко. В материално отношение не бяха много добре, но пък им беше хубаво да са заедно и Колин с гордост наблюдаваше как синът му развива талант в дърворезбарството, който далеч надминаваше неговите умения. На тезгяха в работилницата стояха две скулптури на Дейвид. Сериозен стар човек, прегърнал в ръка плитка кошница със зърно, сее жито; и една юница, подарък за Бен, изваяна много нежно, с приведена глава, вдигнала рога по изключително изразителен начин.

След като Гленда си отиде, Колин реши да не се жени повторно. Отначало, погълнат от скръб по съпругата си, изобщо не мислеше за това. После, срещнеше ли жена, която при нормални обстоятелства би го изкушила да й предложи брак, мисълта, че тя може да не обича Дейвид, както той заслужава, или — още по-лошо — въобще да не го харесва, винаги го беше спирала да направи решителната крачка. Но сега Дейвид вече беше голям; дори доведе вкъщи едно-две момичета, но нещата с тях не потръгнаха и тогава Колин бе доволен. Момичетата му се бяха сторили някак прекалено самоуверени за Дейвид (едната направо го водеше за носа). Сега, разбира се, на Колин му се искаше синът му да се бе оженил за някое от тези момичета. Но трябваше да си признае, че дори и в такъв случай, ако Дейвид беше продължил да помага в „Латимър“, пак щеше да срещне Кити.

Колин седна отново и се хвана за главата — щеше да се пръсне от болка. Когато за първи път чу слуха за Дейвид и за жената на Еслин, не се разтревожи, само малко се разочарова от сина си. Кити беше привлекателна млада жена и както всички други в КОТС, и Колин нямаше нищо против някой да натрие носа на Еслин. Никога обаче не си беше помислял, че нещата ще стигнат до…

Предната вечер се опита с натежало сърце да разговаря с Дейвид, но щом стигна до решителния въпрос, не посмя да облече в думи ужасните си предположения и само измърмори под нос:

— Сега тя е свободна… предполагам… ти ще…

— Да, татко — кимна Дейвид спокойно. — Свободна е. Макар че никога не съм искал, разбира се, да стане по този начин.

Колин го слушаше и направо не му се вярваше, че Дейвид може да говори така. С такова безразличие, с такава безсърдечност. Дейвид, който през живота си не беше наранил и мравка. Който предпочиташе да отнесе внимателно паяците в градината, вместо да ги убива. Който на десет години плака три дни, защото му умря хамстерът. Когато добави: „Ще трябва да съм много внимателен отначало“, Колин не посмя да го погледне и излезе от къщата. Часове наред обикаля Костън и отчаяно се опитваше да намери някакво решение. Знаеше точно какво е необходимо да направи, но същевременно съзнаваше, че никога не би го сторил, и затова се мъчеше да измисли друго.

Защото при всички случаи се налагаше да предприеме нещо. Вторник сутринта, по време на разговора с Том в участъка, беше много напрегнат. Очевидно изпиташе несравнимо по-голямо безпокойство от Дейвид. В един часа, когато се видяха и го попита как е минало всичко, синът му каза само: „Добре“, и продължи да обядва. Колин не стоя дълго в участъка, но много се разтревожи. Преди това не беше смятал, че Том блести с кой знае какви умствени способности, но острият проницателен поглед на главния инспектор — какъвто никога не бе забелязвал у него, когато им се случваше да работят заедно в склада за декори — го накара да си промени мнението. Сега, след като го видя в действие, Колин разбра, че Барнаби има хъс на ловец. Щеше да преследва целта си — да пита, да разпитва, да проверява и препроверява, да разсъждава и да прави заключения, — докато накрая разплете кълбото. И как щеше да се справи Дейвид с цялото това изпитание?

Преди да се върне на работа, той беше казал на баща си, че просто е отрекъл да е пипал бръснача и с това всичко е приключило, но Колин смяташе, че привидното приемане на казаното от сина му е хитър капан. Дейвид беше толкова наивен. Не можеше да разбере, че Барнаби само се прави, че му вярва. А може би дори в този момент те вече разпитват Кити, за да я накарат да си признае, че е съучастничка. И тя ще си признае. Ще им каже всичко, само и само да си отърве кожата.

Колин грабна шлифера си. Единият му ръкав се беше оплел и той изръмжа от нетърпение, докато се мъчеше да напъха ръката си в него. Защо, по дяволите, си губеше времето да седи тук и да предъвква по сто пъти едно и също, като всеки миг можеше да…

Изтича навън, без дори да заключи бараката, и закрачи по хлъзгавия заледен паваж. Проклинаше предишната си нерешителност. От часове знаеше; знаеше още докато се разхождаше по улиците в три часа през нощта, че има един–единствен възможен начин на действие. Заради клетвата пред Гленда преди толкова години („Не позволявай да му се случи нищо лошо. Обещай ми“). О! Защо чака толкова дълго? Докато се подхлъзваше и подтичваше по пътя към полицейския участък, Колин беше убеден, че вече е закъснял. Че по някое време следобед полицаите са отишли в работата на Дейвид, отвели са го и даже сега сигурно го обработват и се опитват да го сломят.

Най-сетне стигна до стълбите пред участъка и литна нагоре, стиснал леденостудените метални перила, за да не падне по заледените стъпала. Стигна до гишето и поиска да се види с главния криминален инспектор Барнаби. Хубавичка тъмнокоса полицайка отговори, че инспекторът не е в участъка, и го покани да почака в малко помещение, пропито с остра застояла миризма на цигарен дим. Като видя пребледнялото му лице и треперещите ръце, момичето го попита дали не иска да говори с някой друг. После му предложи чай. Но Колин отклони и двете предложения. Оставиха го на мира: да гледа някакъв плакат за борба с джебчиите и да чака Барнаби, за да си признае за убийството на Еслин Кармайкъл.

— Как живеят някои хора, а, шефе? — измърмори Злобно Трой, докато взимаше красивия завой на частната алея към дома на Кармайкъл. Завъртя рязко колата в полукръг, за да паркира, при което изхвърли няколко килограма чакъл с гумите. Трой караше бързо, умело и внимателно, но не устояваше на изкушението да прави ефектни маневри при спиране. От време на време Барнаби намираше за разумно да възпира това поведение и тогава Трой, обидено, почти печално, паркираше с такава погребална прецизност, че неговият началник едва успяваше да не се разхили. Обикновено след няколко дни Трой постепенно възвръщаше момчешката си жизнерадост. Възприемаше начина си на паркиране за част от своя стил. А много държеше на стила и мразеше тъпанарите, които не различаваха заден ход на автомобила от тръгване по нанагорнище. Точно сега долови, че Барнаби се готви да му чете конско, затова бързо разкопча предпазния колан и тръгна по стълбите, преди шефът му да е започнал.

И в този миг от къщата се чу пронизителен вик. Последва поредица от писъци. Трой хукна към входната врата в баронски стил, опита да влезе, но тя беше заключена и той заудря с юмруци по нея, крещейки:

— Отворете! Полиция!

Барнаби току-що го бе настигнал, когато се чу завъртане на ключ и вратата се отвори. Кити застана пред тях в красива синя домашна роба с възможно най-странното изражение на лицето си. Не беше на себе си. Малко изплашена, малко ядосана — ту едното, ту другото, — като че ли, не знаеше да се смее ли, или да плаче. Стоеше насред вестибюла и подръпваше къдриците си с трагикомично изражение.

— Какво става? — попита Барнаби. — Кой крещеше така?

— Всъщност… аз…

— Защо? — продължи да пита инспекторът. В къщата духаше леденостуден вятър. Трой затвори входната врата, но пак духаше. Барнаби влезе в кухнята. Задната врата зееше широко отворена. — Кой друг е тук?

— Никой. — Кити весело изприпка до вратата да я затвори. — Брррр!

— Чия е колата отвън?

— Ще направя малко кафе да си поуспокоя нервите. Вие искате ли?

— Кити — спря я Барнаби. — Какво, по дяволите, става тук?

— Ами… Сигурно няма да ми повярваш, Том, но аз мисля, че открих убиеца.

— Дали не е най-добре аз да го приготвя, госпожо Кармайкъл? — предложи Трой с най-очарователната си усмивка. — Наистина имате нужда от малко кафе.

— О, колко мило! — Усмивката се върна върху устните на Кити. Не беше се начервила и кръвта на Трой се раздвижи, когато забеляза, че под очертаната с червило сочна купидоновска извивка, която толкова го възхити онази вечер, има и съвсем истинска. Също толкова сочна и два пъти по-секси.

— Все пак по-добре аз да го направя — настоя тя. — Всичко е италианско, уредите имам предвид… и нещо може да гръмне в нечии неопитни ръце.

Независимо от почти равния й глас успя да изрази идеята, че далеч не смята ръцете на сержант Трой за неопитни и при възможност с удоволствие би проверила теорията си на практика.

— Ей сегичка ще стане.

— Предполагам, ще може да говориш, Кити, докато се занимаваш с твоя сложен уред.

— Ще мога, разбира се. — Кити вече жонглираше с водата, кафето, разни хромирани ръчки и копчета. — Казано накратко, Роза току-що беше тук и ме нападна.

— Просто така ли? — попита главният инспектор и направи отрицателен знак с глава на Трой, готов веднага да хукне да арестува, когото трябва.

— Просто така — потвърди Кити, пусна газта с нисък пламък и зашляпа с чехли по пода, за да отиде по-близо до електрическата печка. — Да си стопля дупенцето. Иначе ще получа целулитни неравности. — Загърна се плътно в синия халат и под тънкия плат ясно се откроиха поне две неравности.

— Имаш ли представа защо?

— От ревност. Какво друго? Уби Еслин, защото не понесе да го гледа щастлив. А после дойде да довърши и мен.

— Но те са разведени повече от две години. Ако наистина не е могла да го гледа щастлив, сигурно щеше да направи нещо много по-рано.

— Ааа! — Тя изтърси цигара от един пакет. Ноздрите на Трой потръпнаха, предвкусвайки ароматния дим. — По-рано нямаше бебе.

— Най-добре започни отначало.

— Добре — съгласи се Кити, запалила вече цигарата. Дръпна дълбоко и се закашля. — Не е за вярване, знам, но тя има наглостта да дойде тук и да ме попита дали, когато се роди бебето, няма да й го дам — на нея и на стария Ърни.

— И ти какво й отговори?

— Всъщност нищо. Да ви кажа правичката, беше толкова смешно, че първо трябваше да се посмея. А като почнах веднъж, не можех да спра. Нали знаете, когато го прихване човек… — И Кити намигна на Трой, който и бездруго бе достатъчно измъчен при вида и аромата на запаления „Честърфийлд“, та едва не падна, подкосен от това ново посегателство върху нервната му система.

— И защо ти беше толкова смешно?

— Защото няма никакво бебе.

Настана пауза. Чуваха се само гъргоренето и свистенето на кафеварката. Барнаби предложи:

— Хайде да изясним това, Кити. За помятане ли говорим, или изобщо не е имало бебе?

— Изобщо не е имало бебе.

— И Еслин, предполагам, не го е знаел?

— Моля ти се. Да не мислиш, че щеше да се ожени за мен, ако знаеше? — В усмивката на Кити имаше почти сладострастно задоволство. Все едно казваше: „Колко съм умна, а? Не ви ли се иска и вие да сте толкова хитри“?

„Ама че лукава мръсница“, помисли Трой. Зяпаше Кити и не знаеше дали да я гледа с възхищение или с възмущение. Разбираше манталитета и стремежите на такива жени (често му се налагаше да арестува посестримите й, които далеч нямаха нейния късмет), без да си дава сметка колко близки са те до неговите амбиции. Затова смелостта и решителността на Кити събуждаха у него уважение, макар и през смръщени вежди. От друга страна обаче, тя определено беше направила на маймуна един представител на висшия пол, а това той не можеше да го приеме. Изобщо не би могъл да приеме такова нещо.

— И какво възнамеряваше да правиш — поинтересува се Барнаби, — когато състоянието ти или по-скоро липсата на такова състояние станеше видима?

— О… да падна лекичко по стълбите. Нищо драстично. Горкото скъпо мъниче — тъжната въздишка се удави в безочливо усмихната гримаса — нямаше да има никакъв шанс да оцелее.

— Значи смъртта на съпруга ти дойде тъкмо навреме.

— Точно така. — Кити наля кафе в три лъскави чашки. — Мъжете, които са на работа, обичат кафето с много захар, нали? За енергия?

— За мен без захар, благодаря.

Трой поиска две бучки и много мляко.

Барнаби пое подадената му чаша и отпи малка глътка. Въпреки бароковата екстравагантност на италианската машинария кафето беше отвратително. По-лошо дори от кафето на Джойс, а това беше повече от показателно. По някаква странна причина сравнението му подейства успокоително. Понечи да поднови разговора, но Кити го изпревари:

— И когато откриете кой е свършил мръсната работа, ще ида лично да му благодаря.

Кити си пиеше кафето, втренчена в Барнаби над ръба на чашката. Дръзкият й взор предизвика съмненията му дали тя осъзнава колко опасно е всъщност положението й. Главният инспектор отвърна на погледа й така, че времето навън определено започна да й се струва доста по-топло.

— Изглеждаш напълно откровена, когато говориш с нас, Кити. И това, че не се преструваш на покосена от скръб, каквато не изпитваш, ти прави чест. Но ако убеждението ти, че светът е спечелил от смъртта на Еслин, те кара да криеш убиеца му или да възпрепятстваш разследването, моят съвет е пак да си помислиш. Има опасност да си навлечеш сериозни неприятности.

— Не бих го направила, Том — заяви сериозно Кити и загаси цигарата в металния капак на електрическата печка. — Честна дума.

— Ще видим, когато изясним всичко. А сега да се върнем на случката с Роза. Тя поиска бебето, ти умря от смях. После какво стана?

— Беше наистина много странно. Стана ужасно течение от вратата — Кити посочи с брадичка към вестибюла — и аз, понеже бях само по нощница, като усетих студа, отидох и я затворих. А когато се обърнах, тя ме зяпаше… очите й направо бяха изхвръкнали напред. После започна да трепери. Помислих, че ей сега ще припадне. Реших да й дам малко вода… Не знаех какво да направя… Имам предвид — такова нещо не ти се случва всеки ден, нали? Тръгнах към мивката, тоест трябваше да прекося цялата кухня и когато бях пред Роза, тя изведнъж ми се нахвърли. Изкрещях и запищях… и тя избяга…

— Един момент. Това стана, когато сержант Трой започна да блъска по вратата, така ли?

— Трой[63] ли се казва? Колко романтично. Не — това е странното. Избяга в мига, в който аз започнах да крещя. Преди изобщо да разберем, че вие сте тук.

— Не ми прилича на сериозен опит за нападение.

— И това го казва главният полицейски инспектор! Чудничко! Аз обаче ще я съдя за нападение.

— Както си решиш.

— Вие всъщност защо сте тук? При всички тези вълнения така и не ви попитах досега.

— Продължаваме нашето разследване, Кити.

— О, Том — усмихна се тя доволно. — Наистина ли се казва така? Мислех, че такива неща се чуват само по филмите.

Отиде до отрупаната с боклуци маса, измъкна два стола и предложи:

— Паркирайте се тогава, щом ще оставате по-дълго.

Двамата мъже седнаха край масата, а Кити се настани до тях — доста близо до Трой и той тутакси усети, че още не се е къпала. От нея се носеше топла, интимна, леко животинска миризма, напомняща за нощни удоволствия и тайни любовни срещи.

— Най-напред бих искал да те попитам, Кити — продължи главният инспектор, — дали през седмиците преди смъртта на мъжа ти си забелязала нещо, каквото и да е, което би ни помогнало?

— Какво нещо?

— Говорил ли ти е за някакви планове? Някакви по-особени трудности? Проблеми във взаимоотношенията с някого?

— Еслин нямаше взаимоотношения. С него просто не можеше да се общува.

— А нещо странно да е нарушило обичайния му ритъм на живот?

— Ами… Например в събота се отби в офиса си. Каза, че трябвало да отиде да събере нещо и… о! Да — костюмът му. Донесе театралния си костюм у дома. Преди никога не съм го виждала да прави така.

— Каза ли защо?

— Не искаше да рискува и да го оставя в гримьорната. Наистина се харесваше в онова сако. Защото той започва да играе с един разръфан стар шал и халат, после ги сваля и лъсва, облечен като крез, а ние всички трябваше да ахкаме и да охкаме. В събота изигра цялата сцена тук, като подскачаше и се гледаше в огледалото. Направо се самопрегръщаше до задушаване. После каза: какъв куде… нещо…

— Ку дьо театр.

— Да… каквото и да означава…

— Изумителен театрален ефект.

— Това го постигна, две мнения няма — изкикоти се Кити, но щом забеляза погледа на Барнаби, има благоразумието да се изчерви. — Извинявай, Том. Проява на лош вкус. Извинявай.

— Хайде да се съсредоточиш върху този момент, Кити. Може да се окаже важно. Ще си спомниш ли какво точно рече той?

— Ами това, дето току-що ви го казах.

— „Какъв ку дьо театр ще стане“.

— Да.

— И си сигурна, че е имал предвид тази трансформация в края на първо действие?

— Ами… Поне за нея говореше непосредствено преди това.

Барнаби не сваляше очи от Кити.

— Преди да умре, мъжът ти проговори.

В очите на Кити не премина и следа от страх. Нито искра безпокойство. Само най-откровено любопитство. „По дяволите — помисли си главният инспектор. — И това ми било главният заподозрян“.

— Какво каза?

— Сержантът долови нещо като „нескопосан“. Говори ли ти нещо?

Кити поклати отрицателно глава.

— Или може би… — Под окуражителния поглед на Барнаби тя се запъна. — Ами… нещо не е станало както трябва. Нали това означава да не скопосаш нещо? То така и стана. Поне за Еслин.

— Имаш предвид неговия велик „ку дьо театр“?

— Не. Това е в началото на пиесата. То си стана добре. Говоря точно за края.

„Хитра мацка“, прецени я Трой и потрепери, когато тя извади и запали нова цигара. Хванала жадния му поглед, Кити му подаде пакета.

— Не и докато съм на работа, госпожо Кармайкъл, благодаря.

— Мили Боже. Това не е ли само за концентрати и… ъъ… какво беше другото?

— Имаме заповед за обиск, Кити — рязко се изправи Барнаби. — Искам да погледна нещата на Еслин, преди да си тръгна. Най-вече ако има някакви писма или лични документи.

— Вършете си работата. По-добре да си облека нещо по-дебело.

Двамата я последваха през вестибюла, където тя им посочи с брадичка една врата вляво.

— Кабинетът му е там. Ще дойда след две секунди.

Трой гледаше как дългите й загорели крака постепенно изчезват нагоре по покритите с килим стълби. Заприлича му на възхитителна робиня от онези телевизионни комедии, в които действието се развива в древния Рим, където всички мацки подскачат насам-натам по къси нощнички, а от шлемовете на мъжете растат разни четки. Не би имал нищо против да преследва Кити из римския форум. Ох, леле!

— Престани да мечтаеш, Трой.

— Дежурството ми свършва в седем, шефе. Може да ми излезе късметът.

— Единственото, което може да ти излезе, е пречка към повишението. Хайде сега, да вървим да се ровим.

Влязоха в малка стая. Мебелите не бяха много — бюро с чекмеджета от двете страни, библиотека и два фотьойла.

— Какво търсим? — попита Трой.

— Каквото и да е. Всичко. Особено лични неща.

Нито едно от, чекмеджетата на бюрото не беше заключено, но в тях нямаше нищо интересно. Застраховка. Документи за BMW-то. Ипотека и няколко сметки. Банкови извлечения — обичайните отчети и разписки за скромни суми, тешени ежемесечно от банкова сметка. Барнаби остави тези документи настрани. Имаше и две рекламни брошури за почивки. Провериха подвързиите на книгите (всичките счетоводни, с изключение на една колекция на Дикенс — не личеше да е разлиствана, за четене да не говорим) и ги разтърсиха, да не би между страниците да е скрито зловещо писмо или любовно излияние.

Не намериха нищо и в гардероба на Еслин, както и в останалата част от къщата. Когато свършиха и бяха готови да си тръгнат, Кити, облечена в черен анцуг, въртеше педалите на един велоергометър. Слезе във вестибюла да ги изпрати. Вчесаната й вече коса лежеше като светъл сатен върху кадифените рамене.

— Красива къща — отбеляза Трой и отправи приятелска усмивка, за да трупа точки за бъдеща употреба.

— Прекалено голяма за мен — отговори Кити, отваряйки входната врата. — Утре ще я обявя за продан.

— Първо бих проверил дали ти принадлежи — подсказа й Барнаби.

— Какво искаш да кажеш? Като най-близък роднина наследявам всичко.

— Това е широко разпространено погрешно убеждение, Кити — отбеляза главният инспектор. Видя как лицето й изведнъж се издължи и я потупа съчувствено по рамото: — Еслин положително е оставил всичко в ред, но все пак на твое място бих се отбил при адвоката му. Просто за да си сто процента сигурна.

Барнаби излезе и сержантът тъкмо щеше да го последва, когато Кити сложи ръка върху ръкава му.

— Не е ли странно, че се казваш Трой?

— Защо, госпожо Кармайкъл? — Сержантът усещаше топлината на пръстите й дори през дебелия плат на палтото.

— Защото моето второ име е Елена — усмихна се тя дяволито.

— Чакай… чакай.

Барнаби спря Колин още на първото изречение, помоли да им направят чай и докато им го донесат, поговориха за общи неща, изчака посетителят да разтопи трите си бучки захар с много енергично и нервно бъркане, после извади бележник и молив и ги побутна към него.

— Хубав ли е чаят?

— О… да… благодаря.

Докато чакаше главния инспектор, състоянието на Колин изобщо не му позволи да си представи как точно ще приемат самопризнанието му. Ако все пак си представяше нещо, то вероятно беше малко по-големият интерес към поднесената новина.

— Какво очакваше, Колин? — попита Барнаби. — Че ще те окова ли?

Колин се изчерви. И същевременно го сви под лъжичката — беше страшно, че този човек така лесно му чете мислите. Опита се да контролира лицето си; да надене безразлично изражение.

— О, не — преглътна той нервно. — Знаех, че ще има чай. Гледал съм го толкова пъти по телевизията.

— Да, да. И накрая минават само на хляб и вода.

Колин съобрази, че тук трябва да се засмее или поне да пусне някаква усмивка. Настана дълга пауза. Какво чакат? Колин нервно си прочисти гърлото и отпи от чая. Сигурно така действат. Така пречупват хората. Мъчение чрез мълчание. Но какво има да го пречупват? Той е дошъл да направи самопризнание, нали? Защо просто не му разрешат, по дяволите, да си го направи и толкова? Продължилото твърде дълго мълчание го подтикна да заговори:

— Нещо ме измъчва, Том…

— Нещо, свързано с бръснача ли?

— Да. Чувствам, че не мога… хъм… да живея със себе си, затова… дойдох да си призная…

— Разбирам — кимна Барнаби сериозно, но без да си записва нищо в тефтера, както забеляза Колин. — И защо точно го направи?

— Защо ли?

— Имам основание да задам този въпрос, не смяташ ли?

— Да, имаш, разбира се. — „Защо? О, Боже, Колин! Ама че си глупак. Как можа да не помислиш, не виждаш по-далече от носа си.“ — Защото… се държеше ужасно с Дейвид… подиграваше му се, надсмиваше му се на репетициите. Унижаваше го. Аз… реших да му дам урок.

— Доста свиреп урок.

— … Да…

— Прекалено радикално, бих казал — добави Барнаби и взе писалката.

— Не очаквах… — гласът на Колин зазвуча по-сигурно. — Държеше се отвратително с Дейвид.

— Държеше се така с всички — уточни Барнаби и понеже Колин мълчеше, инспекторът продължи: — Та какво не очакваше?

— Че ще… умре.

— О, не ставай смешен, Колин. Защо смяташ, че е трябвало да сложат два пласта тиксо върху бръснача? Какво очакваше да стане, като се махнат и той прокара острието по гърлото си? Щом си намерил кураж да дойдеш и да си признаеш, поне имай смелостта да потвърдиш, че си знаел какво правиш.

Барнаби почти не бе повишил тон, ала на Колин му се стори, че гласът на инспектора направо ехти в стаята, отскача от стените и претоварва тъпанчетата му.

— И така, кога свали лепенката?

— След като Диърдре го провери.

— Очевидно. Но кога точно?

— За часа ли ме питаш?

— Разбира се, че те питам за часа!

— Хъм… след като тя обяви, че е и половина, мисля… да. Точно така. Значи между седем и половина и осем без двайсет.

— Било ти е малко трудно, нали? Наоколо сигурно е имало доста хора.

— Не. Диърдре отиде да си събира помощниците от горния етаж. Всички актьори си бяха още в гримьорните.

— И къде го направи?

— Моля?

— Къде?

— Ами… в склада за декори.

— Трябва да си бил много бърз. Какво използва?

— Джобно ножче.

— Онова, дето беше зад кулисите ли?

Колин се поколеба. Помисли за отпечатъците от пръсти. По онова ножче зад кулисите сигурно имаше много негови отпечатъци, но човек никога не може да бъде сигурен.

— Не. Използвах мое ножче.

— У теб ли е?

— В работилницата.

— И какво направи с тиксото?

— Просто… го смачках.

— И го остави там?

— Да.

— Значи сега, ако отидем там, ще го намериш?

— Не! Когато разбрах колко е ужасно всичко… го изхвърлих. В тоалетната.

— Аха, разбирам — кимна Барнаби. Облегна се назад и се загледа през прозореца в сиво-черните, натежали от дъжд, облаци. Колин също се облегна за малко. Дишането му почти възстанови нормалния си ритъм; сърцето престана да блъска гърдите му. Не мина много зле. Сега просто не бива да забравя какво точно е отговарял (защото бележникът на Барнаби вече беше пълен с разни записки и завъртулки) и да се придържа към думите си. А едва ли е кой знае колко трудно.

Колин хвърли поглед на часовника. За негова изненада, откакто влезе в стаята, бяха минали едва десет минути. Илюзията за часове, прекарани затворен тук да говори глупости, сигурно се дължеше на опънатите му нерви. Барнаби си изпи чая.

— Искаш ли още, Колин? — попита той. Колин отказа, но Том заяви: — Аз пък искам. — Стана и изчезна.

Озовал се сам, Колин събра мислите си. Щяха да му задават всички тези въпроси отново, а сигурно и още много други (макар умът му да не побираше какви точно), но вече беше уточнил времето, начина и мотива и се чувстваше по-уверен. В края на краищата това са основните неща. Жизненоважните моменти при едно престъпление. И никой не може да докаже, че не казва истината. Ще се изправи пред съда и ще се закълне. Стига да се налага, ще се закълне в живота, който му остава.

Барнаби се забави много. Колин се чудеше защо Том просто не натисна копчето, както направи първия път, за да поиска още чай. Наклони ухо към вратата, но дочу само далечното тракане на пишеща машина. Вероятно Барнаби търси човек, който да запише показанията му както трябва. Пак се заслуша и като не чу приближаващи се стъпки, се наведе през бюрото и обърна към себе си бележника на инспектора. Страниците му бяха покрити с красиво нарисувани цветя. Камбанки и иглики. И папратови листа.

Разтревожен, Колин се отпусна тежко на стола. Том не беше записал и дума от признанието му! След тази констатация веднага последва още една — много по-ужасна. Единствената причина Том да не си води бележки е, че изобщо не му вярва. Главният инспектор не вярваше на нито една дума, изречена от Колин. Седял си е там, кимал е, драскал е, задавал е въпроси и през цялото време просто му е разигравал театър. Само се е преструвал, че приема нещата на сериозно. Кракът на Колин започна да трепери, а петата му — да потропва по покрития с линолеум под. Притисна го силно към стола, за да спре да играе, и почувства как устата му се пълни с горчива слюнка. Щеше да повърне. Или да припадне. Преди да направи каквото и да е, Барнаби се върна, седна зад бюрото и изгледа Колин загрижено.

— Изглеждаш прежълтял. Сигурен ли си, че не искаш още един чай?

— Малко вода…

— Ако обичате, чаша вода — каза Барнаби в интеркома. — А за мен още малко чай.

Донесоха чашите. Колин бавно отпи.

— Не ходи ли за още чай? — попита той.

— Не. Ходих да уредя транспорт.

— А! — Колин остави чашата на бюрото. Отчаяно се нуждаеше от време, за да помисли. Напрегна сили да се съсредоточи и почти моментално видя къде е сбъркал. В мотива за убийство. Нищо чудно, че Том не му повярва. На мястото на главния инспектор и Колин не би повярвал. Каква глупост — да убиеш някого, защото не бил любезен със сина ти. При това синът ти вече е голям човек. Защо не помисли по-внимателно какво ще каже, като дойде в участъка, укоряваше се Колин. Но все още не е прекалено късно. Сети се как да оправи нещата. Ето какво трябваше да каже още в началото.

— Истината, Том, е — изтърси той притеснено, — че Дейвид е влюбен в Кити. Ти видя… нали беше сред публиката… колко груб бе Еслин с нея. Беше разбрал. И аз се изплаших. Изплаших се за нея и за Дейвид. Той, Еслин, беше жесток човек. Наистина се боях да не им причини зло.

— И реши да го изпревариш?

— Да.

— Е… това звучи малко по-правдоподобно.

— Да. Не го казах отначало, защото ми се искаше да не ги намесвам двамата, ако мога.

— Тази загриженост ти прави чест. — Барнаби отпи голяма глътка от ароматния чай. — Сценарият ти обаче има едно слабо място. Еслин е бил убеден, че Кити му изневерява с Николас.

— С Николас?

— Ти обаче няма как да си го знаел.

— А вярно ли е? — настойчиво попита Колин, втренчил поглед в главния инспектор.

— Не. По всеобщо мнение, изглежда, Дейвид е бил мъжът. Между другото, той къде беше, докато ти правеше всичко, дето ми разказа?

Дъхът на Колин секна. Ококори очи срещу Барнаби; заекът и белката. Почувства как кожата на лицето му настръхва — сигурно му бяха избили алени петна. Отвори уста, но звук не излезе. Не можеше да мисли. Мозъкът му прегря. Къде беше Дейвид през това време? Къде беше Дейвид? Не беше зад кулисите, нито пък (очевидно) в склада за декори. Нито на горния етаж. В гримьорната. Разбира се.

— В гримьорната. Всички ще го потвърдят.

— Защо трябва някой да го потвърждава?

— О, просто така… Ако искаш да провериш?

— Аха. — Барнаби довърши и последната извивка на красивата папрат със закръглени листа. Получи се чудесно. — Знаеш ли, трябва да ти кажа, че ние пуснахме парче тиксо в тоалетната на театъра, но опитът завърши с пълен неуспех.

— О… Така ли?… Да… Съжалявам… Ама че памет имам… Хвърлих го през прозореца…

— Виж какво, Колин. — Барнаби остави химикалката и се усмихна доста зловещо на събеседника си. — Седял съм на това бюро и съм слушал разни неумели лъжци. Но ако се наложи да давам награда на най-несръчния, ти ще оглавиш класацията.

Том гледаше лицето на Колин, по което преминаха всички нюанси на тревогата, страха и мрачните предчувствия. Изду се като балон. Кожата на скулите и по челюстите се разтегли, а очите му се стрелкаха насам-натам, все едно хванати в капан малки диви същества. Изобщо не съумяваше да контролира устата си и устните му конвулсивно се свиваха и издуваха. Целият се клатеше на стола, сякаш му се виеше свят.

И действително му се виеше свят. Защото Колин понесе тежестта на двоен удар. Сега разбра с неумолима яснота, че като дойде в участъка с това скалъпено самопризнание, направи възможно най-лошото. Не само не спаси сина си, но ако само за миг се беше замислил, щеше да се сети, че Дейвид никога не би стоял тихо отстрани, в случай че баща му, без да е извършил каквото и да е престъпление, бъде арестуван и има опасност да го пратят в затвора. Воден от желание да защити момчето си, Колин го запрати в самото сърце на престъплението, където беше най-опасно. И всичко това от глупост. Закри лице с ръце и изпъшка.

Барнаби се надигна от стола, мина пред бюрото си и седна на ръба. Докосна рамото на Колин.

— Може да грешиш, знаеш ли?

— Не, Том! — Колин погледна отчаяно към главния инспектор. В очите му се четеше безумна надежда. Направо умоляваха Барнаби (дори сега, след предателското признание, което, макар и тихомълком, застана между тях непоклатимо като скала) да направи някакво чудо. Да каже, че не е така. Барнаби обаче не каза нищо и Колин изрида сухо, издълбоко, сърцераздирателно и извика:

— Аз… Аз го видях. Буквално го видях как го прави.

Десет минути след като прие предложения му чай и донякъде се посъвзе, Колин разказа на Барнаби какво е видял зад кулисите на премиерата на „Амадеус“. Приказваше с равен глас, навел глава, сякаш изпитваше срам, че изобщо говори. Барнаби прие информацията спокойно, накрая попита:

— Сигурен ли си, че го видя да сваля лепенката от бръснача?

— Какво друго би могъл да прави, Том? Оглеждаше се крадешком, за да се увери, че никой не го наблюдава; наведе се над масата с реквизита. А после отиде до тоалетната, излезе оттам и пак влезе.

— Но видя ли го да пипа бръснача?

— Ами… не. Бях от другата страна на сцената, зад камината, а той стоеше с гръб към мен… — Колин вдигна глава и в гласа му потрепна слаба надежда: — Мислиш ли… О, Том… Допускаш ли да съм сбъркал?

— Определено смятам, че е по-добре да не правим повече прибързани заключения. Засега едно е достатъчно. Да видим какво ще каже Дейвид, като дойде тук.

— Дейвид… тук… О, Боже! — възкликна ужасен Колин и стана.

— Седни — каза раздразнен Барнаби. — Идваш тук и правиш фалшиви самопризнания. И понеже не си сред основните заподозрени, явно се опитваш да прикриеш някого. Само за един човек би отишъл толкова далеч. Очевидно трябва да разговаряме с този човек. И ето — сигналното устройство иззвъня, — предполагам, че е той.

При отваряне на вратата Колин бързо отпусна рамене и отново скри лицето си с ръце. Остана така с наведена глава и когато Дейвид почти тичешком прекоси стаята и коленичи до него.

— Татко, какво става? Какво правиш тук?

Не получи отговор и се обърна към Барнаби.

— Какво става тук, по дяволите?

— Баща ти току-що си призна, че е убил Еслин Кармайкъл.

— Какво е направил? — втрещен, Дейвид Сми прикова смаян поглед върху Барнаби, после се обърна към свитата фигура на стола. Опита се да повдигне главата на баща си, за да види лицето му, но Колин нададе свиреп животински вик и още по-здраво зарови глава между ръцете си.

Дейвид се изправи.

— Не мога да повярвам. Просто не мога да повярвам.

— И аз не мога да повярвам — увери го Барнаби сухо.

— Но тогава… защо? Какъв смисъл има? Татко — разтърси той рамото на баща си, — погледни ме!

— Прикрива някого. Или си мисли, че го прикрива.

— Ама че глупаво… Това да не ти е игра? — сгълча той баща си. После в гласа му прозвуча паника. — Но… щом знаеш, че той лъже, Том… значи всичко е наред, нали? Искам да кажа… всичко е наред, нали?

— Донякъде.

— Как така „донякъде“?

— Ти как мислиш? Баща ти заради кого би отишъл в затвора?

Дейвид смръщи вежди. Барнаби наблюдаваше лицето му и забеляза как появилото се недоумение постепенно изчезва, заменено от разбиране, на свой ред изтрито от неверие. Неверието се задържа най-дълго.

— Искаш да кажеш… той си е помислил, че съм аз?

— Точно така.

— Но защо ми е да убивам Еслин, за Бога?

Откакто работеше в полицията, Барнаби беше чувал тези думи (е, не съвсем в точно същия ред, но със същия смисъл) много пъти. Понякога звучаха, натежали от чувство за вина, друг път звънтяха от искрено невинно любопитство, бяха изричани с гняв и възмущение или с пълна увереност в непоклатими морални принципи, или биваха изстрелвани със страх. Но никога не се беше сблъсквал с такова неподправено и абсолютно изумление, каквото се бе отпечатало сега върху глуповатото лице на Дейвид Сми.

— Ами — подхвана главният инспектор — защото, според всеобщото мнение, имаш връзка с Кити.

Скептичното изражение на Дейвид стана още по-скептично, челюстта му увисна като откачена. Той бавно завъртя глава на едната, после на другата страна, като че ли, да я намести след тежък удар.

— На твое място бих поседнал — подсказа му Барнаби.

Дейвид се срина на стола до баща си.

— Има някаква грешка — промълви той. Тогава Калин вдигна глава, безумната мъка в очите му започна да стихва и да се променя.

— Видели са те да се държиш подозрително зад кулисите — продължи Барнаби. — В без петнайсет.

Дейвид пребледня.

— Кой ме е видял?

— Информацията е анонимна. Такива неща се проверяват.

— Разбира се — кимна Дейвид и замълча замислен. — Сигурен бях, че наоколо няма никой.

— Не казвай нищо повече! — викна Колин. — Имаш какви ли не права. Ще ти намеря адвокат…

— Нямам нужда от адвокат, татко. Не съм направил нищо, дето да е за адвокат.

— Ще обясниш ли най-сетне какво точно си направил — намеси се Барнаби грубо. Търпението му бързо се изчерпваше.

Дейвид пое дълбоко дъх.

— Еслин разказа онази гадна история за бащата на Диърдре. Беше толкова жестоко. Всички се смяха и аз разбрах, че тя е чула. Стоеше на стълбите отвън. После я зърнах да проверява музикалната уредба и забелязах, че плаче. Толкова се ядосах. Щом тя се качи горе да извика помощниците си, отидох до тоалетната, взех шишенце с дезинфектант и поръсих сладките, с които той се тъпче в първо действие. Е, глупаво е. И знам, че е злобно и детинско, но не ме е грижа. Пак бих го направил.

Барнаби се вгледа в упоритото лице на Дейвид, после погледна към баща му. Чертите на Колин се отпуснаха — нещастието и отчаянието, изчезнаха, — разведриха се и грейнаха като на разплакано дете, видяло нова играчка. Сега лицето му изразяваше такова задоволство, че направо изглеждаше смешен.

— Не знаех, че харесваш това момиче — възкликна той радостно.

— Не само я „харесвам“, татко. От известно време изпитвам дълбоки чувства към нея. Казах ти.

— Какво?

— Миналата седмица говорихме за нея. Казах ти, че обичам едно момиче, но не е свободна. И вчера говорихме за това.

— Имал си предвид Диърдре?

— Че кой друг? — Дейвид отмести поглед от баща си към Барнаби и пак се обърна към Колин. Лицето му беше строго. Имаше вид на човек, разбрал, че си правят шеги с него, а той изобщо не е в настроение за това. — Не разбирам на кого му хрумна, че, аз имам нещо с Кити.

Барнаби вдигна рамене и се усмихна, което накара Дейвид да продължи възмутено:

— Изобщо не е смешно, Том. Ами ако слухът стигне до Диърдре? Не искам тя да си помисли, че съм някакъв донжуан.

При мисълта, че Дейвид — с неговото по детски невинно лице, прями сини очи и чисто сърце — може да играе ролята на Дон Жуан, устните на Барнаби отново се разтеглиха в усмивка и той се закашля, за да прикрие смеха си.

— Колкото до теб, татко… — Колин, смутен, засрамен и в същото време грейнал от щастие, размърда неспокойно крака — Как разбра всичко това?

— Отбихме се у вас — изпревари отговора Барнаби (впрочем Колин едва ли би измислил какво да каже). — Боя се, че баща ти си направи погрешни заключения от начина, по който му задавахме въпросите.

— Ах ти, глупчо — каза нежно Дейвид. — Не знам как си могъл да си помислиш такава глупост.

— Ами — измънка Колин — И аз не знам. Е… — стана той от стола. — Дали не бихме могли… Ще може ли да си тръгваме вече?

— Нямам търпение да ви видя гърба и на двамата.

— Всъщност, Том — неуверено запристъпва Дейвид, — бих искал да ти кажа нещо. Много е неясно, затова вчера не ти го споменах, но мислих над това… и понеже съм тук…

— Казвай де.

— Ама много е незначително. Надявам се да не се сърдиш.

— Ей сега ще ти се разсърдя ужасно, ако не побързаш и най-после не изплюеш камъчето.

— Да. Добре. Ами, нали знаеш, в края на пиесата взимам подноса с всичките неща за бръснене върху него. На премиерата имаше нещо странно.

— Да?

— Ами това е. Казах ти, че е неясно.

— Съвсем неясно наистина.

— Знаех си, че ще се разсърдиш.

— Не се сърдя — възрази Барнаби със страшна гримаса. — Всичко си беше налице, предполагам?

— Да. Сапун в дървената купа. Порцелановата купа с гореща вода. Четка за бръснене. Затворен бръснач. Кърпа.

— Да са били разместени? — Дейвид поклати глава. — Сапунът да е бил различен?

— Не. Той никога не се използва, все един и същ калъп е — „Импиръл ледър“ — през всичките репетиции.

— В такъв случай, Дейвид — заключи Барнаби малко сковано, — трудничко ми е да разбера какво му е било странното на подноса.

— Знам. Затова и се колебаех дали да ти кажа. Но когато вдигнах подноса от масата, определено почувствах, че нещо е различно.

— Да не би да е било нещо на масата? — попита Барнаби с възроден интерес. — Нещо не е било на мястото си. Или например се е появило нещо, което изобщо не е трябвало да бъде там?

Дейвид поклати глава.

— Не, става въпрос за подноса.

— Ами — Барнаби скочи решително на крака — продължавай да мислиш. Може да е важно. Обади ми се, ако ти хрумне нещо.

Колин протегна ръка и дълбоката му благодарност за невинните лъжи пред Барнаби се изрази в здравото му ръкостискане.

— Много, много съжалявам, Том, задето ти създадох толкова неприятности.

Двамата си тръгнаха, а Барнаби остана на вратата, загледан след тях — Дейвид крачеше напред и гледаше само пред себе си, Колин стъпваше леко и широко и около него се носеше такова облекчение, че човек можеше едва ли не да го пипне. На излизане от участъка Колин, опитвайки се да не звучи скептично, попита:

— Но защо Диърдре?

И Барнаби чу Дейвид да отговаря:

— Защото тя има нужда от мен. И защото я обичам.

Диърдре вървеше по алеята към психиатричната болница „Уокър мемориъл“. Кучето припкаше до нея. У семейство Барнаби й бяха казали, че са дали кучето в полицейския кучкарник да се грижат за него, докато тя си го поиска, затова на път за болницата Диърдре се отби там, та да изясни най-сетне нещата с това животно. Дежурна беше хубавичката руса полицайка. Попита я как се чувства, а Диърдре, на свой ред, се поинтересува за полицая, спасил баща й. После момичето вдигна подвижния плот, покани я да мине оттам и изчезна. Диърдре я последва, мърморейки си под носа:

— Работата е там, че…

Клетките в кучкарника бяха доста големи. В тях имаше три кучета. Две се бяха проснали на земята, третото скочи на крака и припна към тях. Диърдре тъкмо повтаряше: „Работата е там, че…“, когато погледна към повдигнатия към нея черен нос, притиснат в телената мрежа. Кучето махаше толкова бързо с опашка, че зад него се виждаше само един кафяв облак. Полицай Бриърли отключваше катинара. Сега беше моментът да обясни. По-късно, опитвайки се да си даде сметка защо не го беше сторила, Диърдре реши, че кучето е виновно.

Ако беше завило, заскимтяло, залаяло или беше реагирало, по какъвто и да е друг начин, сърцето й сигурно щеше да си остане затворено. Ала тя не можа да устои на неговото простодушно доверие. В очите му нямаше капка съмнение. Ето я най-сетне и сега вече щяха да си тръгнат. „А и не му ли дължа нещо?“, помисли си Диърдре, като си спомни как в онази ужасна нощ кучето бе единственият другар на баща й.

— Донесохте ли му каишката?

— О… не… Дойдох направо от семейство Барнаби. Не съм си ходила още до вкъщи.

— Не бива да го взимате без каишка. — Бриърли отново сложи катинара. Диърдре погледна към кучето. В очите му се изписа ужас, на който тя не издържа.

— Не, няма проблеми — бързо я успокои Диърдре. — Много добре е обучен. Добро куче е.

Полицай Бриърли сви рамене.

— Е, щом казвате… — съгласи се тя и отвори клетката. Кучето изхвърча навън, скочи върху Диърдре и започна да й ближе ръцете. Тя подписа някакъв документ за освобождаването му, двамата излязоха заедно от участъка и тръгнаха по Хай Стрийт. При обущарите имаше няколко ярко оцветени каишки и нашийници и Диърдре избра една аленочервена, кожена, с нашийник с прикрепено малко звънче. Наведе се да ги сложи.

— Искате ли и медальон? — предложи мъжът зад тезгяха. — В случай че се загуби. Ако почакате малко, веднага ще ви го направя.

— О, да, моля ви.

Имаше това куче само от няколко минути, но мисълта да го загуби вече й се струваше непоносима. Даде си адреса и телефонния номер.

— А името му?

— Името му ли? — замисли се тя, а човекът стоеше с включена бормашина, готов да гравира името върху медальона. През главата й минаха какви ли не имена — на градски кучета, на дворни кучета, но нито едно не й се стори подходящо. Той определено не беше Фидо или Ровър. Нито дори Джип или Боб. После си спомни за Центъра за дневни грижи, където го видя за първи път, и името му само се появи.

— Съни! — викна тя — Казва се Съни[64].

Човекът гравира името, добави и другите данни и Диърдре закачи медальона на нашийника.

Стигна до главния вход на болницата и се чудеше какво да прави с кучето.

— Не можеш да влезеш вътре — погледна го тя. — Ще трябва да почакаш. — То я слушаше внимателно. Диърдре го завърза за желязната стъргалка за обувки. — Хъм… седни… — рече тя неуверено. За нейна изненада то веднага отпусна червеникавокафявата си задница и седна. — Добро куче! — погали го Диърдре и влезе в болницата.

Веднага бе погълната от преплетените като лабиринт коридори, по които тръгна с натежало сърце. За да разбере кога би могла да посети баща си, се обади в общата болница; оттам й съобщиха, че са го преместили в „Уокър“, и тя се ужаси. Покритата със сажди мрачна купчина тухли във викториански стил винаги е била известна сред местните хора като „лудницата“ и когато беше малка, си представяше, че вътре живеят оковани във вериги хора, облечени в бяло, които говорят несвързано и пищят като клетата госпожа Рочестър[65].

Действителността бе съвсем различна. Беше толкова тихо. Диърдре мина през няколко летящи врати, търсейки отделението „Алис Кенеди Бейкър“, и не чу нито глас. Човек би си помислил, че сградата е необитаема. Дебел, лъскав линолеум с цвят на сготвено телешко, потъваше при всяка стъпка. Мръсножълтата боя на стените се беше напукала и се лющеше, а радиаторите, въпреки че излъчваха много топлина, бяха покрити с ръжда.

Но всички тези неща, макар и потискащи, не представляваха нищо в сравнение със смъртното отчаяние, буквално просмукало атмосферата. Диърдре усети как това отчаяние я задушава като зловонна мъгла. Миришеше на спарени стари зеленчуци и на спаружени стари хора. На урина и риба и, най-силно, на противната синтетична лавандула, с която бяха ароматизирали навсякъде в напразен опит да придадат на сградата нормална домашна атмосфера. Една монахиня, облечена в бяло и синьо, мина покрай Диърдре, попита я дали не се е загубила и й посочи накъде да върви.

Отделението „Кенеди Бейкър“ имаше вид на празно. Само една медицинска сестра от западноиндийски произход седеше край малка масичка насред помещението до един телефон. Когато Диърдре влезе, сестрата стана и съобщи, че пациентите са в слънчевата всекидневна. Обясни и защо не са искали съгласието на Диърдре да преместят баща й тук. Очевидно изобщо не е ставало въпрос да се търси разрешението й. Приели са го в „Уокър“, защото бе опасен за себе си и за околните. Ако Диърдре желае да говори с лекуващия лекар за състоянието на баща си, трябва да си уговори час.

— Баща ви се чувства много добре обаче — добави сестрата, докато водеше Диърдре към слънчевата всекидневна — една издадена като луковица пристройка в далечния край на отделението. — Направо превъзходно.

Във всекидневната имаше сив лекьосан килим, парцаливи столове в същия цвят и зле поставена картина — маслен портрет в електрик на дарителката на отделението, която щедро гледаше надолу към събралите се хора. В помещението имаше пет души: три възрастни жени, млад мъж и господин Тибс, който седеше до прозореца, облечен в чужда пижама и халат с ужасно ярък десен, направен определено да възбужда, а не да успокоява.

— Дъщеря ви е дошла да ви види, господин Тибс. Не е ли чудесно? — попита сестрата много твърдо, сякаш очакваше, че той ще отрече този факт.

Диърдре си придърпа нисък стол с надраскани дървени подлакътници и седна до баща си.

— Здравей, тате. Как се чувстваш?

Господин Тибс продължи да гледа през прозореца. Не изглеждаше да се чувства превъзходно. Увисналата му някак тъжно челюст бе покрита със сиво-бяла набола брада и следи от засъхнала слюнка.

— Купила съм ти някои неща — продължи Диърдре.

Извади от чантата си тоалетните му принадлежности, сапун и кокосови бисквити и сложи всичко в скута му. В чантата остана само кутията с любимия му локум, но Диърдре реши да я извади в последния момент, за да намали болката от раздялата. Той погледна към малката купчинка много напрегнат и объркан. Едно по едно започна да ги вдига към очите си много внимателно, сякаш са от стъкло. Явно нямаше ни най-малка представа какво представляват и се опита да сложи сапуна в устата си. Диърдре ги взе от скута му и нареди всичко на пода.

— Е, тате — мъчеше се да говори спокойно и ведро, — как си… — „О, Боже — помисли си тя, — това вече го питах.“ Какво да говори с него? И как може да се задава такъв нелеп въпрос? Тя, която прекара години наред в тихи и спокойни разговори със седналия на плетен стол стар човек, който, колкото и странно да е, тъй много приличаше на баща й. Дори не смееше да му каже за кучето от страх да не пробуди спомените за онази ужасна нощ край езерото. Затова само му държеше ръката и разглеждаше стаята.

Млад мъж в торбести фланелени панталони барабанеше страхотно бързо по коленете си с върха на пръстите. Седеше до старица, чийто поглед напомняше преситена, доволна хищна птица. Следваше трътлеста плешива жена с брадавици като лилави оризови зърна, която беше протегнала обърнати навътре длани, сякаш държеше невидимо чиле прежда. Третата от компанията представляваше само вързоп дрехи (карета, точки, райета, набръчкани дълги памучни чорапи) и тръбичка, която се скриваше под полата, а от другия й край висеше пластмасова торбичка с жълта течност. Седяха си така, всеки обгърнат в свой непробиваем балон от упойващи лекарства и мечти. Дори не можеше да се каже, че чакат нещо, защото процесът на чакане допуска възможността животът им да се промени. Диърдре си повдигна ръкава и погледна часовника. Беше седяла в слънчевата всекидневна три минути.

— Ако ти трябва нещо друго, тате, с удоволствие ще ти го донеса следващия път, когато дойда.

При тези думи, господин Тибс вирна глава и изведнъж изтърси:

— Изглеждай жива, сестро. Две и шест.

Седна изпънат на ръба на стола, като че ли играеха някаква игра. Внезапно придоби пъргав и закачлив вид на човек, който се хвали, че някой трудно може да се мери с него, захване ли се с нещо. Изкуствените му ченета изтракаха, сякаш живееха свой собствен живот, а лицето му се сбръчка в лукава гримаса на зъл дух. Диърдре закри очи с ръце и дълго стоя така. После извади кутията с локум. Лицето на господин Тибс моментално се промени. Загуби закачливото си изражение и почервеня от гняв. Хвърли свиреп, почти войнствен поглед на кръглата крехка кутия, като че ли се канеше да го нападне. И когато дъщеря му внимателно му я подаде, той мощно замахна със стиснат юмрук отдолу нагоре и блъсна кутията — тя хвръкна високо във въздуха и прелетя половината стая. Разхвърчаха се облачета пудра захар като дим от изстрели. Розови и немного бели кубчета ароматизирано желе се разпиляха по целия под. С остър писък купчината дрехи се спусна напред и грабна един локум, изтърка го в крачола на огромните си, покрили чак коленете й кюлоти и целия го напъха в устата си. Плешивата с брадавиците събра почти всички останали парчета; здраво ги стисна в юмрук, те се превърнаха в голяма пихтиеста маса, която тя започна да дъвче, хванала я с две ръце, свити като лапи — приличаше на катеричка, загризала орех. Младият мъж се пляскаше и чешеше свирепо, като че ли хиляди буболечки се опитваха да го изядат жив.

Диърдре не издържа повече. Закопча си палтото и извади ръкавиците. Баща й, заел предишната поза, пак гледаше невиждащо през прозореца. „Нищо не мога да направя тук — помисли си тя. — Не е по силите ми да му помогна. Няма полза да стоя повече“.

— Пак ще дойда, тате… в неделя…

Излезе от стаята и тръгна по коридорите на отделението. Преди да стигне до първата летяща врата, чу гласа на баща си да се издига с мелодията на любимия му химн „Старият тежък кръст“. Думите обаче бяха странни и изопачени, а някои от тях — налудничави.

Николас беше канен на вечеря. Пристигна ужасно развълнуван, размахвайки писмо от Централната школа по риторика и актьорско майсторство, с което го уведомяваха, че е приет, а носът му долови божествена миризма на карфиол. Прибра се преди половин час и не беше спрял да говори за писмото, макар че по мнението на Ейвъри темата можеше да се изчерпи за не повече от две минути и пак да остане време за продължителни четения от страниците на Корана.

— Не е ли прекрасно? — питаше за кой ли път Николас.

— Разбира се, ако съдя по звездите, които блестят в очите ти — усмихна се Тим. — Пий.

Ейвъри, чието голо теме с цвят на яйчена черупка блестеше под светлината на лампата, режеше свинско филе на толкова тънки резени, че те падаха върху мраморната плоча като меки розови къдри. На масата имаше фъстъци и люти чушки. Готовата доматена супа стоеше на водна баня, за да се запази топла. В една чаша се разтопяваше босилек, набран миналото лято и веднага замразен. Ейвъри уверено приключваше своите кулинарни тайнства и отпиваше по малко сухо бяло вино, почти доволен. Почти, не съвсем. Облак, не по-голям от лъжата на един човек, помрачаваше неговия хоризонт; и малка сцена — дори не можеше да се нарече сцена, по-скоро момент, запечатал се в паметта му.

Тим и Еслин седят един до друг в стаята за почивка, допрели тави — две дълги тъмни остриета. Еслин говори тихо. Ейвъри влиза, те се отдръпват един от друг, не сконфузени (Тим никога не правеше нищо с чувство за вина), но все пак доста бързо. Ейвъри мълчи няколко дни, преди непринудено да попита за какво са разговаряли така задушевно. Тим не може да си спомни за такъв момент. Косвена лъжа. Лошо. Ейвъри оставя нещата без коментар. Какво друго да направи? Но после става по-лошо — идва и пряката лъжа.

Всички са скупчени изтръпнали зад кулисите, докато животът на Еслин се процежда през дъските на сцената. Нахлува Харолд и Ейвъри пошепва: „Това ще го накара да забрави за осветлението. Може и да не се наложи да си ходим в края на краищата“.

А Тим отговаря: „Не. Сега определено трябва да си отидем“.

„Какво искаш да кажеш с това сега?“

„Какво“?

„Каза: Сега определено трябва да си отидем“.

„Не съм казал такова нещо. Въобразяваш си“.

„Но аз съвсем определено чух…“.

„О, за Бога! Престани да се хващаш за думата“.

И Ейвъри, разбира се, престана. Сега, не особено доволен от живота, наблюдаваше своя любим как вдига тост за успеха на Николас.

— Знаете ли — обади се Ейвъри, полагайки специално усилие да забрави своите страхове, — наистина ми липсва възможността да злословя срещу Еслин.

— Аз пък не виждам защо трябва да се въздържаш — отговори Тим. — Когато беше жив, не спираше.

— Ммм! — Ейвъри взе тежък железен тиган, сипа малко сусамово олио и добави щипка анасон. — Тогава половината от удоволствието се състоеше във възможността приказките ми да стигнат някак си до него.

— Според Том трябва да си намеря адвокат — ни в клин, ни в ръкав изтърси Николас. — Мисли, че съм аз, убеден съм.

— Ако мислеше, че си ти, скъпо момче — апострофира го Тим, — сега нямаше да седиш тук.

Николас се разведри и за трети път ги попита дали смятат, че ще има някакви проблеми да спечели стипендия за театралното училище. Ейвъри се протегна и взе две люти чушки. Зачука и затрака с тигана малко по-шумно от необходимото. Често го правеше в присъствието на гости. Беше детинско, но се страхуваше, да не би да забравят, че той е там, зад плота и зад филодендрона, или дори — по-лошо — да не оценят достатъчно какъв труд полага за тях.

Николас седна по-удобно на малиновочервеното сатенено канапе във формата на огромна мида и отпи голяма глътка от аперитива. Обожаваше всекидневната на Тим и Ейвъри — чудна смесица от нежни удоволствия като това канапе и строги мебели с педантична простота като фотьойла на Тим, две ниски италиански маси с плот от, черно стъкло и един поразително тежък бронзов шлем, който лежеше на една страна близо до библиотеката.

— Какво съдържа менюто днес, Ейвъри? — попита той.

— Сате.

— Това не е ли начин да се самоубиеш — пошегува се Николас с неразбираемите ястия на Ейвъри и се плъзна върху лъскавите възглавници. — Опа! Може ли още малко от това чудесно вино, Тим?

— Не. Вече май върза кънките. Освен това с месото има и тинянело.

— Срамота! — викна Николас. И след малко внезапно смени темата: — Видяхте ли дъщерята на Джойси на премиерата? Не беше ли смайваща?

— Много е красива — съгласи се Тим.

— Какви крака… какъв дълъг врат… а миглите й… и какви чудни скули…

— Може да не си най-трезвият човек в стаята, Николас — отбеляза Ейвъри, — но определено имаш дарба да описваш.

— Ще идвате ли да ме гледате на представленията, които се правят в края на всеки срок?

— Боже, как скача от тема на тема това момче.

— Може, скача — обобщи Тим.

— Нищо чудно последната година да спечеля медала „Гилгуд“?

— Николас, наистина трябва да се правиш поне малко на скромен, иначе другите ученици определено ще те намразят — посъветва го Ейвъри и отново се съсредоточи върху готвенето. Запържи леко свинското, сръбна още малко вино, провери супата и надникна в килера, където държеше на хладно своите изящни захарни кошнички със замразени череши. После извади горещите препечени хлебчета от фурната, сипа супата в подгрят супник и отново се включи в разговора.

Николас обещаваше да се връща да ги вижда през ваканциите. Лично Ейвъри смяташе, че щом момчето веднъж си плюе на петите, повече нито ще го видят, нито ще го чуят. Беше прав само донякъде. Николас наистина не им гостува нито веднъж, нито ги покани на някоя от своите премиери, които с времето ставаха все по-престижни, но пък години наред пишеше картички за Коледа, адресирани до двамата.

— От мен за вас — оповести тържествено Ейвъри и внесе супника, хляба и глинената купа с кисело мляко и заквасена сметана. Те още си говореха за театъра.

— Не знам дали да остана за „Ваньо“, или още сега да се чупя — колебаеше се Николас.

— Учебната година в централната театрална школа започва след месеци — напомни му Тим.

— Но мога да си намеря някаква работа и да изгледам всички постановки, да се запиша в някой курс.

— В тази пиеса има три чудесни части — продължи Тим. — И сега, след като Еслин го няма, ти се отваря шанс да се изкачиш на върха.

— Ммм! — реагира Николас на първата си лъжица от супата. — Не е много доматена, Ейвъри.

— Ама че неблагодарност — намуси се домакинът. — Но ако вкусовите рецептори на езика ти са се побъркали от прекадени количества моносодиев глутамат, какво да очаква човек?

— Не познавам тази пиеса — призна си Николас. — Каква е?

— Два пъти по-дълга от „Литъл Айолф“, но без смешните неща — отвърна Ейвъри.

— Чудесна е. Руска класика.

— Май не ми се иска Харолд да ми казва как да играя в класическа руска пиеса. Ще ни накара всички да се люлеем на самовари. По-добре да замина.

— Може и да не ти разрешат да напуснеш града — обади се Тим, — докато не завърши разследването.

— Дявол да го вземе! — изруга Николас, обра и последната капка от чинията и я подаде за още. — Не бях помислил за това. Всички, предполагам, сме заподозрени. Включително и присъстващите.

— Какви ли предположения не направихме за възможния извършител — обясни Ейвъри, хванал черпака, — ти не заслужаваш това… но не стигнахме до никакво приемливо решение.

— Засега фаворит номер едно са Евърард.

— Не ми говорете за Евърард! — възнегодува Николас и внимателно докосна подутия си нос.

— Том не биваше да ти казва — смръщи вежди Тим. — Не допусках в полицията да правят такива неща. Смятах, че показанията са поверителни.

— А те с какво се сдобиха? — попита Ейвъри.

— С по едно посинено око и една разцепена устна.

— Стига си се хвалил, Николас.

— Той ме попита! Както и да е. Та защо двамата.

— Гадна служба е това придворен ласкател — уточни Ейвъри и подаде все още топлите хлебчета. — Сигурно накрая намразваш човека, на когото се подмазваш.

— Не е задължително — възрази Николас. — Слабите хора често уважават по-силните от тях. Чувстват се сигурни, като се крият зад гърба им.

— Не може да смяташ, че Евърард са слаби, Нико — отбеляза Тим.

— Ами… Точно така смятам, а ти?

— Съвсем не.

— Мога да си представя, че той е искал да се отърве от тях — продължи Николас, — дребни, гадни паразити. Но не и обратното. Аз все още смятам, че е Кити.

— Ами Харолд? — попита Ейвъри.

— Като всички други, и аз, разбира се, бих умрял от кеф, ако е Харолд. Всъщност, като изключим факта, че не е имал нито мотив, нито възможност да го направи, според мен той е съвършеният кандидат — заключи Николас и изсърба последната лъжица от чинията си. — Тази супа е направо великолепна, Ейвъри.

— Добре, но не се надявай да получиш още — предупреди го Ейвъри и решително отнесе празните съдове. — Иначе няма да имаш място за най-вкусното.

Ейвъри обра соса с аромат на масло и фъстъци и го изсипа в сосиера. После извади от фурната плитките си китайски съдове. Много обичаше да ги използва. На дъното им бяха нарисувани разкошни бронзови хризантеми и малки синьо-зелени фигурки с лек златен контур, които вършеха разни източни работи сред свят от миниатюрни дръвчета и къси, но много набраздени реки. На Ейвъри му доставяше огромно удоволствие да скрива тази изтънчена превзетост и после, докато поема храната на малки хапки, постепенно да разкрива изображенията. Единствено тези съдове не влизаха никога в съдомиялната машина и само Ейвъри бе упълномощен да ги мие. Тим му ги подари за една годишнина — купи ги по време на почивка в Редрут — и затова бяха двойно по-скъпи на Ейвъри. Сега той донесе чиниите, пълни с хрупкави къдрици от свинско филе, и тичешком обиколи масата, за да ги сервира.

— Как може толкова лесно да правиш такива вкуснотии — възхити се Тим, а Николас помириса и измърмори:

— Ааа… божествено.

За миг Ейвъри сведе глава, по-скоро с облекчение, че е свършил работата добре, отколкото да благодари за отправените му похвали, и всички забиха нос в чиниите. Ейвъри подаде соса на Николас, като го повдигна високо над свещите.

— Няма защо да го вдигаш толкова. Да не ти е нафора — подразни се Тим.

Отвориха и тинянелото и сипаха по чашите. Тим вдигна тост:

— За Николас. И за централната театрална школа.

— О, да… — Ейвъри се чукна с Николас, който се захили малко непохватно. — Пожелавам ти да станеш богат и известен, преди да навършиш двайсет и пет, иначе ще се наложи да ми обясняваш защо не си успял. И не забравяй, ние първи повярвахме в теб.

— Няма — усмихна се бавно Николас. — Толкова съм ви благодарен за всичко. За стаята… за приятелството ви… за всичко…

— Недей да бъдеш благодарен — поправи го Тим. — Просто ни изпращай билети за първия ред на всичките си премиери.

— Значи мислите, че… боговете най-сетне ще отговорят на молитвите ми? — Опитът за сарказъм на Николас се оказа успешен само донякъде. Гласът му потрепери.

— Нико, толкова си наивен — усмихна се Тим. — Именно така ни наказват боговете — като отговарят на молитвите ни.

— О, Боже… Нали това няма да се превърне в някоя от вашите досадни философски вечери? Едва ли ще го понеса. — Думите на Ейвъри обаче прозвучаха весело и самият той изглеждаше напълно доволен от вечерта. Лицето му грееше, а малките му сини очички блестяха. Започваше да се отпуска. Цял ден беше стъпвал внимателно и на пръсти, защото сутрешният му хороскоп, макар и доста приятен като прогноза, завършваше така: „Вкъщи може да има търкания обаче.“ „Но — помисли си Ейвъри — в девет и половина всяка уважаваща себе си птица, вещаеща зло, вече трябва да си е легнала в гнездото и да чете руните за следващия ден“.

— Вкусно ли е? — попита той, уж напрегнат.

— Любов моя, всичко е просто прекрасно. — Тим леко докосна ръката му с тънките си пръсти. Лицето на Ейвъри пламна от удоволствие и сърцето му лудо заблъска. Тим никога не използваше нежни думи, нито го докосваше, ако наоколо имаше други хора, и Ейвъри бързо се бе научил да се държи по същия начин. С тях беше само Нико, разбира се, но въпреки това…

Ейвъри дишаше бавно и дълбоко: поемаше не само за кратко с лигавицата на носа си, а издълбоко пикантния мирис на месото, нежния аромат на жасмин, прииждащ от покритата с хартия кошница, уханието на виното, малко острия дъх на запалените свещи и целият този букет от миризми се вливаше в кръвообращението му, носеше се из тялото му и го отпускаше. Отчупи залък и го пъхна в устата си. „Хлябът на ангелите сигурно има точно такъв вкус“, помисли си той.

Телефонът иззвъня. Всички изпъшкаха. Ейвъри, който беше най-близо, избута стола си назад и с чаша в ръка отиде да вдигне слушалката.

— Ало?… О, здравей, скъпа.

— Кой е? — попита Тим беззвучно с устни.

Ейвъри натисна копчето за прекъсване на звука.

— Злата вещица от север.

— Моите съболезнования.

— Тим ти изпраща своята любов, Роза.

— И аз.

— И Николас. Тъкмо си хапваме най-божественото… О, добре. Ще мълча. Няма защо да ми крещиш така. Човек трябва да минава през въвеждащите учтивости, иначе по-добре да се върне в пещерите… Ти млъкни, щом ще ми приказваш така. — Ейвъри пак натисна копчето. — Нещо е много напушена старата овца.

Двамата мъже на масата си размениха по един поглед. На Тим — леко шеговит и примирен. На Николас — ироничен и дори малко покровителствен. Поглед, който никога не би си позволил в началото на тяхното приятелство. Отново се обърнаха към Ейвъри, на чието лице се беше изписала самата алчност. Меките му устни, нежно оцветени в кафяво от сатето, се бяха издали напред в пухкаво „О“.

— Мили Боже!… — викна той. — Но нали така се казва винаги? Е, аз поне винаги казвам… сигурна ли си… е, тогава това решава въпроса… Разбира се, че ще… а ти ме дръж в течение.

Остави слушалката, отпи голяма глътка вино и се върна на масата. Новината щеше да го разпори по шевовете, ако имаше такива, но Ейвъри погледна първо от Тим към Николас и обратно и заяви:

— Никога няма да се сетите.

— Ако в нашия език има по-досадни думи от тези пет — подхвърли Тим, — аз просто не съм ги чувал.

— О, хайде де — нетърпеливо го подкани и Николас. — Какво каза тя?

— Полицията е арестувала Дейвид Сми.

Ейвъри се облегна ужасно доволен от ефекта, който произведе съобщението му. Николас зяпна глупаво — направо не му се вярваше. Лицето на Тим, златисто кремаво от светлината на свещта, изведнъж побеля, дори посивя.

— Тя откъде знае? — попита той.

— Видяла го. Отивала в библиотеката, когато пред участъка спряла полицейска кола и двама полицаи го вкарали в сградата.

— Имал ли е одеяло върху главата?

— Не бъди чак толкова глупав, Николас. Как, за Бога, би познала, че е Дейвид, ако върху главата му е имало одеяло?

— Е, да, ама когато са хванали престъпника, така правят — упорстваше Николас.

— Наистина си много зле. Понякога се питам защо не включат твоя мисловен процес в експозицията на някой музей на медицинските загадки.

— Остави момчето на мира — гласът на Тим смрази приятелския тон на разговора. — Пил е повече, отколкото трябва.

— О… да… извинявай. — Ейвъри вдигна чашата си, после я остави нервно. Въодушевлението му бързо започна да се изпарява. В момента, когато тази мисъл му мина през главата, изчезнаха и последните следи от приятната възбуда. Хвърли едно око към Тим, който не гледаше към него, а през него, сякаш той не съществуваше. Ейвъри се пресегна към лъскавата съдинка с фъстъчения сос, взе си лъжицата, която тракна в позлатения ръб на чинията му, и опита от соса. Беше почти студен.

— Да го притопля ли, Тим… как мислиш? Или да донеса пудинга?

Тим не отговори. Беше се вглъбил в себе си, както му се случваше понякога. Ейвъри се ужасяваше от тези периоди. Знаеше, че Тим не се държи така нарочно, с цел да го наказва. Импулсивното му поведение изглеждаше неволно и въпреки това Ейвъри винаги се чувстваше виновен. Обърна се към госта.

— Готов ли си за пудинга, Нико?

Николас се усмихна вяло и сви рамене. Изгледаше малко кисел и засрамен, сякаш е нарушил строги светски порядки. „А всъщност — помисли си Ейвъри — аз се държа просташки.“ Колко неприятна му изглеждаше сега, колко тъпа му се струваше неговата собствена реакция, след като чу новината от Роза. С какво похотливо удоволствие хукна към масата, за да сподели чутото, все едно беше вкусно ядене, което нямаше търпение да им поднесе. Ако беше спрял да се замисли дори за миг, сигурно щеше да постъпи по друг начин. В края на краищата ставаше дума за приятел. И тримата харесваха добродушния и муден Дейвид. А сега той може да отиде в затвора. За години. Нищо чудно, че Тим — изключително чувствителен и в най-добри времена — се опитваше да отклони вниманието си от тази неприятна и тъжна история.

Така си мислеше горкият Ейвъри, без да подозира далеч по-сериозната причина неговият приятел да мълчи. И през ум не му минаваше, че малкият свят, в който живееше и в общи линии смяташе за безопасен въпреки постоянните леки тревоги и малки притеснения, ще бъде сериозно разклатен.

— Е… — насили се гласът му да прозвучи бодро и весело — няма смисъл да униваме. Добре… Роза го е видяла да влиза вътре… какво означава това? Може просто да са го помолили да им помогне да разяснят това-онова. Да им помогне в разследването. — Още докато говореше, на Ейвъри му се прииска да не беше си отварял устата. Бе сигурен, беше го прочел някъде, че това е официалният начин да се обяви, ако полицията е хванала престъпника, но по закон още няма право да го съобщава. — Какво, като е човекът от осветителната кабина; не значи… ами… в какво друго да се захванат в края на краищата. — „Само дето е имал възможност да го направи. Само дето той е пипал бръснача. Само дето любовницата му сега е богата вдовица“.

Тим стана.

— Какво… какво става? — попита Ейвъри. — Не сме свършили.

— Аз свърших.

— О, но защо не хапнеш малко череши, Тим? Нали ги обичаш. Направих ги специално за теб. В малки захарни кошнички.

— Съжалявам.

„Бих убил тая Роза — помисли си Ейвъри. — Злобна скандалджийка и гадна клюкарка; вре си носа навсякъде! Ако не беше тя, това никога нямаше да се случи. А така хубаво си прекарвахме.“ В очите му напираха сълзи на разочарование и безсилие. Когато ги избърса, видя, че Тим стои на вратата на хола, облечен в палто и с шапка на главата. Ейвъри скочи на крака.

— Къде отиваш?

— Просто излизам.

— Но къде, Тим? — Ейвъри бързо прекоси стаята и увисна на лакътя на Тим. — Кажи ми! — настоя той с разтреперан глас.

— Отивам до участъка.

— До… полицейския участък ли? — попита Ейвъри и когато Тим кимна утвърдително, изкрещя: — Но защо, за Бога?

Ала още не задал въпроса докрай, изтръпна, сърцето му се сви от ужасно предчувствие за евентуалния отговор на Тим.

— Защото — Тим внимателно отмести ръката на Ейвъри от лакътя си — аз бях мъжът в осветителната кабина.

Тим съжаляваше, че е дошъл. Барнаби благоволи да му съобщи (и го направи с известно удоволствие, както се стори на Тим), че Дейвид Сми изобщо не е бил арестуван; свободен е като птичка и по всяка вероятност така и ще си остане. Тим обаче вече беше направил своето самопризнание и нямаше как да си върне думите назад. Надяваше се, че след като каже каквото има да казва, ще си тръгне, но Барнаби гореше от желание да продължи да го разпитва. А за капак на тази неприятна процедура присъства, като през цялото време си драска нещо в тефтера, и онзи отровен младеж с морковената коса.

— … Само малко предистория, нали разбираш, Тим? — продължаваше Барнаби. — В какви отношения беше с Еслин?

— Толкова добри или толкова лоши, колкото всички останали. Нямаше никакви отношения, наистина. Той вечно позираше. Човек никога не знаеше какво всъщност чувства.

— Дори и така да е, все пак не е нормално, след като човек е живял сред група хора повече от, четринайсет години, да не е завързал някакви взаимоотношения.

— О, не знам. Мнозина нямат близки приятели. А на Еслин много му се възхищаваха, беше доволен и от сексуалните си връзки — усмихна се Тим. — Една реализирана мечта.

— Съвсем човешко е — констатира Барнаби снизходително. — Кой от нас не иска същото?

„Право в целта — помисли си Трой. — Не спирай, докато не се наситиш. Все едно влиза в собствения си ковчег.“ Сержантът беше много ядосан. Направо не си намираше място от откритието, че мъжът, когото той смяташе (очевидно немного основателно) за самонадеян педераст с директорски костюм, е спал с Кити. Колкото и да е парадоксално, отвращението му към Тим се засили. И как само важно пристъпва… Гледай го сега… разположил се е като у дома си, леко заинтригуван, стегнат и хладен като сладолед в хладилник. „Изметът на обществото — помисли си Трой — трябва да си знае мястото, да не изплува на повърхността и да не се смесва с добрите и почтени хора“.

— Значи на него никога не му е липсвала женска компания, а? — питаше Барнаби.

— О, не. Но нищо трайно. Обикновено скоро се оттегляха.

— Не се сещаш за някоя, отхвърлена от Еслин? Която би страдала от несподелена любов?

— Всеки, свързал се с Еслин, независимо дали е отхвърлен, или не, страда от несподелена любов. И не, не се сещам.

— Сигурно разбираш, убеден съм, че Кити е нашият заподозрян номер едно. Ти ли й помогна да се отърве от съпруга си?

— Не, естествено, нямам причини да го правя. Връзката ни не беше сериозна. Вече ми бе омръзнала.

— Когато сте били заедно, да си чул от нея нещо, което би ни улеснило да разрешим този въпрос?

— Не си спомням.

— Или да е намеквала за друг мъж?

— Не.

— Да се върнем към понеделник вечерта…

— Наистина нямам какво повече да кажа за онази вечер, Том.

— Е — възрази Барнаби бодро, — човек никога не знае. Хайде да опитаме с този въпрос: защо беше убит точно нея вечер? Защо не например на някоя от репетициите? По-малко хора наоколо. Няма полицаи.

— По време на репетиции зад кулисите никога не е тъмно. И винаги има някой край реквизита. Или някой, който иска да променя нещо по сцената.

— И на бързата репетиция ли не е тъмно? И на генералната? — попита Барнаби и понеже Тим не отговори, главният инспектор добави: — Между другото, поздравих ли те за великолепното осветление?

— Наистина не си спомням.

„Все едно докосваш охлюв по рогцата“, помисли си Барнаби, долавяйки бързото (защитно?) свиване у събеседника си.

— Харолд изглеждаше доста ядосан.

— Така ли?

— Видях го да блъска по вратата на твоята кабина по време на антракта.

Тим вдигна рамене.

— На него малко му трябва.

— Нямаше да стане толкова напрегнато, ако беше изпробвал тези великолепни светлини преди премиерата.

— В такъв случай никога нямаше да стигнат до премиерата.

— Значи Харолд не е знаел?

Охлювът окончателно се скри в черупката си. Изражението на Тим не се промени — остана все така стегнато и спокойно, дори с нотка на презрение, — ала в очите му проблесна тревога и кожата на патрицианския му нос се изпъна.

— Точно така.

— Така че му се изсипаха два шока наведнъж?

— Така се оказа.

— Какво съвпадение!

— Непрекъснато се случват.

„Не и този път“, помисли си Барнаби. Не знаеше как разбра, но разбра. Някъде дълбоко в мрака на подсъзнанието му, толкова тихо, че едва се долови, се чу предупредителен сигнал. Този човек, който вероятно не беше убил Еслин Кармайкъл, знаеше нещо. Той обаче посрещна открито втренчения поглед на Барнаби и го издържа, без да сведе очи, което беше почти обезсърчително.

— Сигурно не знаеш — подхвърли Барнаби, — че Харолд си е присвоил новото осветление на пиесата.

— Ха! — изсмя се Тим дрезгаво и неискрено. Лицето му почервеня. — Значи така… — Смехът секна. — Значи така трябвало да правим. Да повтаряме: „Да, Харолд“, и да правим каквото си знаем. Точно както постъпваше Еслин.

— Така изглежда.

— През всичките тези години.

Тим продължаваше да се смее дрезгаво и дразнещо и когато след няколко минути главният инспектор го пусна да си върви.

На този етап Барнаби не виждаше смисъл да го държи в участъка или да го притиска излишно. Тим не беше от хората, които се поддават на ласкателства или блъфове. Но Барнаби вече знаеше къде е слабото му място и щеше да окаже натиск там, когато и ако се окаже необходимо. Обърна се към сержанта.

— Е, Трой?

— Неспокоен човек, сър — отвърна Трой бързо. — Всичко бе наред, докато не засегнахте въпроса със светлините, тогава се сви като топки в кофа с лед. Може да ни е трудно да докажем, че е извършил убийството, но той знае нещо.

— Мисля, че си прав.

— Какво ще кажете да поговоря с неговия приятел? — попита Трой и отпусна ръка в китката. — Малката госпожичка Роли Поли — добави сержантът и намигна. — Бързо ще рухне.

Намигването му бе посрещнато с такъв леден поглед, че самият той насмалко щеше да рухне.

— Утре сутринта искам да посетя офиса на Кармайкъл. И да се срещна с неговия адвокат. Обади се по телефона и го уреди.

Николас си тръгна почти веднага след Тим; благодари на Ейвъри за вечерята, а на прага съвършено ясно заяви: „Изобщо не съм толкова пиян, колкото си мислиш“.

Ейвъри остана сам. Довърши неусетно бутилката с тинянело: сипваше и гълташе, сипваше и гълташе — първо под въздействие на шока, а после, обхванат от мъчително чувство за самота и отчаяние. След като изцеди и последната капка, объркан от бушуващото в душата му нещастие и неясните идеи за отмъщение, отвори „Кло Сен Дени, Гран Кру“, което знаеше, че Тим пази за рождения си ден. Падна голяма борба с корковата тапа, разхвърчаха се парчета, разля се вино.

Свещите в сребърните мексикански свещници почти се бяха стопили и той ги угаси. Но дори и тъмна, стаята беше пълна със спомени за Тим. Ейвъри потръпна при думата „спомени“ и се укори за своята мелодраматичност. В края на краищата Тим ще се върне. Тази мисъл му донесе утеха, но веднага я последваха сто други, плод на нараненото му честолюбие. „О, да — помисли си той и злочесто се изсмя, — положително ще се върне. Къде ще намери друг толкова бързо. Кой друг ще му готви и ще го глади, ще чисти и ще се грижи за него само заради едната добра дума? И то подхвърлена небрежно, както се подхвърля кокал на краставо псе. Кой друг, освен мен ще вземе да купи книжарница и да подари половината — да, да подари — натърти Ейвъри. — С чии пари е обзаведена къщата? И кой плаща за почивките?“ А искаше толкова малко в замяна. Само да му позволят да обича Тим и да се грижи за него. И срещу това да получи капка обич. Разчувстван от новия поглед върху собствената си душевност и нейното благородство, Ейвъри отрони печална сълза.

Ала сълзата едва изсъхна върху пухкавата му буза и студеният пръст на разума му посочи, че срещу прилична сума винаги ще се намерят хора, готови да готвят, да гладят и да чистят, а някога Тим изкарваше добри пари като учител по латински и френски в едно държавно училище и несъмнено отново би могъл да преподава. И ако когато Тим се върне, Ейвъри излее всичките злобни думи, стаени в момента в сърцето му, той може да си сложи строгото сиво палто и шапката и пак да си тръгне — този път завинаги. А всъщност (на Ейвъри му прилоша от тази мисъл) дори да положи неимоверни, нечовешки усилия да се владее, да се държи спокойно и да прояви разбиране, когато неговият любим се върне, може би ще е твърде късно. Защото Тим вече си е намерил някой друг.

Ейвъри стана мълчаливо и светна лампата. Почувства необходимост да се раздвижи. Да се поразходи. Помисли да отиде да посрещне Тим пред участъка, та веднага да научи най-лошото. Вече си грабна палтото и отвори входната врата, ала осъзна, че е възможно най-глупавото нещо. Тим мразеше той да „му ходи по петите“. Освен това (Ейвъри пусна палтото върху малиновочервеното канапе), след като се втурна към вратата, ужасно му се зави свят и му се догади. Отиде до масата и доста трудно, държейки се за ръба, успя да седне изправен. Все едно беше заклещен във въртящата се врата на емоциите: бързо и пламенно мина през ревност, ярост, страх и похотливост, а сега като че отново се сблъскваше с тях, но в обратния ред.

Ейвъри направи неистов опит да се освободи от лепкавото блато на нещастието. Изпи няколко големи чаши перие и седна тихо, напрегнал сили да се овладее. Опита се да мисли, както би мислил Тим. В края на краищата стореното — сторено. Дали пък, разколеба се плахо той, не раздувам нещата прекалено? А и Тим очаква от него точно това — да направи от мухата слон. Горкият Тим. Седи с часове в полицейския участък, после се връща вкъщи и го посрещат с викове и крясъци. Колко би било необикновено, удивително, ако го посрещне спокоен, усмихнат, естествено, малко дистанциран, но в крайна сметка прощаващ приятел. Няма какво да обсъждаме прегрешението му, реши Ейвъри, и прочие, и прочие. Какъв смисъл има да ругае Тим, задето не му е абсолютно верен? „Обичам го така именно защото е толкова съвършено различен от мен — установи Ейвъри, вече доста оглупял от обзелата го сантименталност. — А колко ще бъде горд с мен, като види как добре се справям с нещата. Колко зрял и мъдър, колко разумен ще му се сторя в усилията си да преодолеем тази първа истинска катастрофа в живота ни.“ Той тъкмо наду гръдния си кош като влюбен гълъб, и в бравата се чу завъртането на ключ. Миг по-късно Тим застана пред него.

— Ти, невярно копеле! — изкрещя Ейвъри и захвърли една от китайските чинии по него. Тим се отмести, чинията се удари в напречната греда над вратата и се посипа на пода на парчета. Тим се наведе да ги събере, а Ейвъри извика:

— Остави я! Не я искам. Не искам нито една от тях. Ще ги хвърля всичките в кофата за боклук!

Без да му обръща внимание, Тим събра парчетата и ги сложи на масата. После си взе чиста чаша от кухнята, наля си малко от отворената бутилка „Кло Сен Дени“, помириса го и изръмжа раздразнен, като видя няколко парченца корк.

— Бях го оставил да отлежава.

— Много важно.

— Като си искал да се отрежеш, защо, по дяволите, не взе „Дао“? В килера има половин дузина бутилки.

— А, да — „Дао“! Щом е за мен, няма значение какъв боклук ще е, нали? Аз не притежавам твоето изискано небце. Твоят знаменит жьо ньо се куа[66].

— Не ставай глупав. — Тим отпи внимателно. — Чудесен плод. Много стил. Не чак толкова, колкото очаквах.

— Я стига си се фукал.

— Изморен съм. — Тим си свали шала и палтото. — Лягам си.

— А, не! Няма да си лягаш, а ще напуснеш къщата ми. И ще я напуснеш веднага!

— Никъде няма да ходя в този късен час, Ейвъри. — Тим си закачи палтото. — Ще поговорим утре сутринта, когато изтрезнееш.

— Ще говорим сега! — скочи Ейвъри от масата и се запрепъва през вестибюла. Застана пред стълбите, препречвайки пътя на Тим. Тогава Тим се обърна и отиде в кухнята, където започна да пълни кафеварката. Ейвъри го следваше по петите с викове:

— Какво си мислиш, че правиш? Остави ми нещата.

— Щом ще стоя буден, имам нужда от силно кафе. А като те гледам, и ти също.

— А ти какво очакваше? Да се прибереш и да ме завариш спокоен и разумен? Да почиствам след последната вечеря? Да броя твоите трийсет сребърника?

— Защо драматизираш толкова нещата? — Тим загреба щедро от кафето „Коста Рика“. — Ела и седни, преди да си се срутил.

— Би ти харесало, нали? Би ти харесало, ако си падна на главата и умра. Тогава ще вземеш магазина и къщата и ще доведеш онази малка никаквица тук. Е, да, ама няма да ти се отвори парашутът, защото първото нещо, което ще направя утре, е да ида при адвокат и да си сменя завещанието.

— Утре прави каквото си искаш. Сега обаче на твое място щях да се погрижа преди всичко да си паркирам задника някъде и да изпия това кафе.

Ейвъри направи малка презрителна пауза, колкото да даде на Тим ясно да разбере, че реши ли да ходи някъде, ще бъде единствено по свое желание, и тръгна с несигурни крачки по кухненския под; огледа съсредоточено една висока дървена табуретка, успя някак да се възкачи на нея и кацна отгоре й, където се олюля като мачта при бурен вятър.

Силната приятна миризма на кафе изпълни ноздрите му и жестоко му припомни хиляди споделени утрини, положили началото на щастливи дни и още толкова интимни вечери с приятни клюки. И всичко това вече го няма. Всичко се провали. Той и Тим никога няма да бъдат пак щастливи. Когато отново си даде сметка за ужаса на създалото се положение, очите на Ейвъри се изпълниха с печал, прониза го остра болка и той я усети с цялата й сила въпреки притъпяващия ефект на алкохолните изпарения. Игла в сърцето.

Тим му подаде кафето, но се наложи да намести отпуснатите пръсти на Ейвъри около чашата. Този жест на загриженост беше последната сламка, която прекърши гнева на Ейвъри и той избухна в плач. А заедно със сълзите дойде и непреодолимата нужда от общуване и утеха.

— Аз ти вярвах… — изхлипа той.

Тим въздъхна, остави чашата си, дръпна една табуретка към себе си и седна до Ейвъри.

— Виж, любов моя — подхвана той, — ако в този абсурден нощен час трябва да си говорим честно, нека не започваме с лъжи. Никога не си имал доверие в мен. Още откакто започнахме да живеем заедно, знаех, че не сме ли двамата, си в състояние единствено да се тревожиш и да трепериш дали не съм на среща с друг, дали някой ден няма да срещна друг, или дали вече не съм срещнал някой и го крия от теб. Това не е доверие.

— А сега виждаш, че съм бил прав, нали? О, колко съм бил прав! Каза, че отиваш до пощата.

— Първо отидох там. Не се тревожи. Всички книги заминаха.

— Изобщо нямам предвид това! — изпищя Ейвъри. — Знаеш какво имам предвид.

— Онова беше без значение — промърмори Тим. — В сравнение с нас.

— Но тогава защо? Защо рискува да развалиш нашите отношения… всичко това… — Ейвъри обхвана уютната всекидневна с такъв пламенен жест, че се срути от високата табуретка.

— Боже… Съвсем си се напил — изпъшка Тим, докато му помагаше да седне отново.

— Не съм се напил — изплака Ейвъри. — Искам да кажа… ако в кабината не е бил Дейвид, си мислех за Нико… или за Борис. Никога, ама никога, не би ми хрумнало, че си ти.

— И защо не? Знаеш за моите сексуални наклонности.

— Но аз си мислих, че си загърбил хетеросексуалния си живот — простена Ейвъри и добави: — Не се смей.

— Извинявай.

— И защо точно Кити?

Тим сви рамене, спомняйки за съчетанието от крехки кости и немирна, дяволита, ангелска усмивка, която го бе вълнувала известно време.

— Беше хубава и стройна… всъщност като момче…

— Е, няма да е дълго време стройна като момче — отсече Ейвъри. — Ще стане много нестройна и нехубава.

— Не бих искал да я имам дълго — тутакси му върна топката Тим. И за миг придоби толкова неутешим вид, че Ейвъри забрави кой е виновникът и почти посегна да го утеши, както би направил преди неговото предателство. — Ако ще те накара да се почувстваш по-добре — продължи Тим, — трябва да знаеш, че не аз, а Кити започна да ме сваля. Гледала е на мен, предполагам, като на предизвикателство.

— Някои хора май не виждат разликата между предизвикателството и фасулската работа — заяви Ейвъри. — Откога… колко пъти…

— Шест. Най-много.

— О, Боже! — изохка Ейвъри, преви се, сякаш го бяха ударили в корема, и закри лице с ръце. — А тя беше ли… искам да кажа… имаше ли…

— Не. Нямаше никой друг.

— Ох, какво да правя? — завайка се Ейвъри, като се люлееше напред-назад на табуретката си. — Не знам какво да правя.

— Защо трябва да правиш нещо? Тази нощ според мен вече направихме повече от достатъчно. И недей да плачеш.

— Не плача — възрази Ейвъри и свали от зачервените си очи малките си бели юмруци, целите мокри от сълзи. Светложълтите му къдрици висяха печално и приличаха на бъркани яйца. — Не разбирам как може да си толкова безсърдечен — изхълца той.

— Не съм безсърдечен, но ти знаеш, че не понасям подобни кабаретни емоции. — Тим откъсна парче от рулото домакинска хартия и избърса лицето на Ейвъри, потънало в сълзи, размазани сополи и пот. — Я ми дай тая чаша, преди да си я изпуснал на пода.

— Всичко омърси… и… всичко е омърсено… Просто не понасям повече…

— Не виждам как би могъл да знаеш, преди да опиташ тази.

Студената забележка отново потопи Ейвъри в скръб.

— Сериозно, Тим — викна той. — Трябва искрено да ми обещаеш, че вече никога, ама никога, няма пак да…

— Не мога. А и ти не би повярвал, дори да ти обещая. О, сега би могъл, защото си отчаян, но от утре ще започнеш да се съмняваш. А вдругиден…

— Трябва да ми обещаеш. Невъзможно ми е да живея с тази несигурност.

— Защо? Как го правят всички други? Проблемът при теб е, че очакваш прекалено много. Защо да не си кретаме и занапред като господин и госпожа Средностатистически? Знаеш… да правим каквото можем… да се подкрепяме, когато имаме нужда… да проявяваме снизхождение… Безкрайното щастие е за бавноразвиващите се юноши. — Тим замълча, после добави: — Никога не съм ти обещавал розов свят.

— Е, щом не е възможно да живея в розов свят, тогава за какво са ми всички тези простотии? — каза Ейвъри, напомняйки за предишния си остър език. Тим се усмихна със своята загадъчна замислена усмивка и Ейвъри изведнъж изплака: — Щях да съм си много добре, ако не те обичах толкова много!

— Но ако не ме обичаше толкова много, тогава защо щях да стоя при теб?

Ейвъри се замисли. Трябваше ли да му прозвучи утешително? Изглежда, Тим искаше да каже, че нищо, нито книжарницата, нито къщата, нито педантичната и нежна загриженост, с която Ейвъри си вършеше ежедневните задължения, не е причината да е с него. Ами тогава, разтревожи се Ейвъри, какво друго да му предложи? Зае се да разнищи тази мисъл. Прозря уловка във въпроса и сподели страховете си.

— Винаги има уловка — отговори му Тим и отиде до хола да събере останалите парчета от китайската чиния. — Утре трябва да намеря нещо да залепя това.

— Да, бе. Ще успееш.

Въпреки нещастието си Ейвъри почувства лека топлинка. Може би Тим все пак няма да си събере багажа. Може утре сутринта пак да отворят заедно магазина, да проверят касата, да подредят книгите и внимателно, като едва проходили ранени, каквито бяха, да стигнат един до друг и да намерят утеха. Тим се върна и сложи парчетата рисувана керамика върху кухненската маса.

— Съжалявам за чинията.

— Не, не — любезно възрази Тим. — Винаги съм си мечтал да имаме лепени чинии. Като в музей.

— Помниш ли Корнуол?

— Ще го помня до последния си ден. Не се надявам някога да се измъкна от оня рибар в Редрут.

— Ооо… — Ейвъри погледна своя любим виновно. — Съвсем бях забравил тази случка.

— Аз обаче не съм. Но… както виждаш… още съм тук.

— Да. Мислиш ли — Ейвъри протегна ръка, — че някога ще бъдем отново щастливи?

— Престани да живееш в някакво мистично бъдеще. Няма как да изобретиш щастието. То е резултат от упорит ежедневен труд. Ако имаш късмет.

— А ние имахме късмет, нали, Тим?

— Имаме късмет, глупчо пиян. Най-добре да не говорим повече сега. Скапан съм.

Тим се качи в спалнята и остави Ейвъри да си допие кафето.

Ейвъри се чувстваше като тренировъчна круша след тренировка. Още вибрираше от спомените и нанесените рани. След като първоначалният ужас отмина, а и понеже Тим си дойде у дома и щеше да остане, унинието, притъпявало страховете му, изчезна, но сега върху сърцето му отново легна черен облак, голям колкото една лъжа.

Репликата на Тим, която първоначално отхвърли с вдигане на рамене, внезапно изплува в съзнанието му и се превърна във фраза, вещаеща зло. Защото на Ейвъри му се струваше, че Тим е имал нещо предвид, за да каже: „Сега определено ще трябва да си отидем.“ Дали не означаваше, че, ако Еслин не беше убит, Ейвъри и Тим имаха шанс да останат въпреки заговора с осветлението? Информацията, че Тим е бил любовник на Кити, само засили страховете на Ейвъри. Именно Тим даде бръснача. Наистина ли беше отишъл до долната тоалетна през антракта? И защо изобщо е трябвало да ходи долу — та до стаята за почивка има две тоалетни?

— Какво се бавиш толкова? Хайде идвай — провикна се Тим от спалнята.

За първи път, макар Ейвъри да усети познатото жегване под лъжичката, не стана и не тръгна забързан към източника на плътски удоволствия. Продължи да седи в разхвърляната кухня; ставаше му все по-студено и по-студено. В душата му страхът нарастваше.

На следващия ден Харолд взе, че се появи на масата за обяд, а това рядко му се случваше. Обикновено обядваше навън и госпожа Харолд, която правеше сандвичите, доста се изненада от внезапната промяна в плановете й. Много ограниченият й домашен бюджет означаваше при всяко непредвидено посегателство върху него в един момент непременно строги икономии в друг. В дъното на шкафа намери една консервирана пържола „фрей бентос“ и пудинг от бъбреци, после изтича да купи малко моркови с парите, отделени за семена за цветя. Харолд яде толкова малко, че щеше да им стигне и само нейният обяд (варени картофи и две парчета месо), без той изобщо да разбере.

Докато Харолд обираше последните капки от соса в чинията си, тя попита:

— Как така си вкъщи на обяд, Харолд?

— Следобед няма да ходя на работа. Днес Николас работи до обяд, а трябва да поговорим сериозно за бъдещето му.

— Той знае ли, че ще го посетиш? — Харолд я погледна озадачен и тя сметна за необходимо да обясни: — Искам да кажа… имате ли среща?

— Не ставай глупава, Дорис. Аз не си уреждам срещи с младшите членове на трупата.

— Ако не си е вкъщи?

— Че къде другаде ще бъде в такъв ужасен ден като днешния.

Дорис погледна навън, черни струи дъжд биеха по кухненския прозорец.

— Има парче кекс, Харолд. Ако ти се яде нещо сладко.

Харолд не отговори. Гледаше жена си, но не я виждаше — нито жълтеникавосивата й коса, нито раздърпаната й пола, нито разтеглената жилетка. „Умът му беше изцяло зает с бъдещето на неговия изпълнител на главни роли. Виждаше Николас на сцената като Ваньо, по-късно вероятно и като Тартюф, а още по-нататък като Отело, а защо не дори като Лир? Под неговото вещо ръководство момчето можеше да стане добър актьор. Толкова добър, колкото и Еслин. Ако не и по-добър“.

Харолд не стигна лесно до това решение. Мисли за Борис и дори за двамата Евърард, които имаха някои доста интересни, макар и малко чудати, изпълнения. Но му беше ясно, че потенциалът на тримата, взети заедно, изобщо не може да се мери със способностите на Николас. Само своенравният, странен характер, който съвсем отчетливо долови у момчето по време на репетициите на „Амадеус“, беше причина да обмисля, макар и за кратко, алтернативни решения. На няколко пъти долови, че Николас проявява своеволие, и забеляза някаква търсеща, дебнеща енергия, която най-малкото му се струваше обезпокоителна. И разбира се, Николас беше много дързък. Харолд обаче не се съмняваше, че ще се справи с него. В края на краищата винаги беше успявал да се справя с Еслин.

— За какво искаш да говориш с него? — попита Дорис.

— Не е ли очевидно? Трябва да намеря с кого да заменя Еслин.

Госпожа Харолд покорно изпрати мъжа си до вратата и му помаха, докато той нацеди шкембето си зад волана на моргана и даде на заден, за да излезе от гаража. „Ще заменя Еслин — помисли си тя, слагайки чиниите и приборите в мивката. — Човек би помислил, че е изгоряла крушка. Или счупен чайник“.

Дорис се потресе от реакцията на Харолд и останалите от КОТС към смъртта на най-важния актьор. Никой не го харесваше (и тя самата не го харесваше особено), но все пак беше редно някой някъде да пролее поне една сълза. Реши да отиде на погребението. Остави съдовете да киснат и се качи горе да потърси някакви тъмни дрехи, подходящи за случая.

Междувременно Харолд профуча по Хай Стрийт и паркира пред „Блекбърд“. Възнамеряваше с един куршум да убие два заека и остана доволен, че Ейвъри (който отговори на поздрава му доста унило) и неговият партньор са в книжарницата. Високомерно повика Тим с пръст до писалищната маса и го увери:

— В петък вечер ще правя прослушване за „Ваньо“ Затова хвърча насам-натам и съобщавам на всички. Нико вкъщи ли е?

— Да, но той е…

— Хубаво. Сега… Би ми било много интересно да чуя обяснението ти за осветлението на пиесата — продължи Харолд, без да обръща внимание на изненадания и ироничен поглед на Тим. — Технически ти си много способен и смятам за подходящо да ти се даде шанс да се изявиш.

— Благодаря, Харолд.

— Да не е нещо прекалено ярко. Става въпрос за Русия, не забравяй.

След тази загадъчна забележка Харолд мина бързо край плюшената завеса и тръгна нагоре по дървените стълби.

Седнал на пода, Николас говореше с патос. Газовата печка гореше и в стаята беше топло и уютно. Къли Барнаби, свита на леглото, пиеше кафе. По целия под бяха пръснати сценарии на пиеси; Николас четеше от „Есхил“ в превод на Харисън: „Върви надолу, надолу, надолу, пада и нищо не знае, нищо. Около жертвата се струпват тежките облаци на лудостта. Стенанията на стария…“ — Харолд се появи на вратата и Николас млъкна. Двамата с Къли изгледаха доста хладно натрапника.

— А! — възкликна Харолд, като пропусна да забележи студенината в погледите им, но не пропусна да види заглавието на сценария. — Очаквах да те заваря да четеш „Вуйчо Ваньо“.

— Защо, Харолд?

— Кастингът е в петък.

Харолд би предпочел да води този разговор без дъщерята на Барнаби в стаята. Според него, макар и доста добра като актриса, тя си беше останала същото противно твърдоглаво момиченце, каквато беше като малка, и с годините изобщо не се беше променила. Харолд си прочисти гърлото.

— Положително ще се почувстваш много горд… много развълнуван, като разбереш, че от цялата трупа съм избрал теб да заместиш Еслин в изпълнението на главните роли.

Изражението на Николас му подсказа, че може би трябваше малко по-внимателно да му поднесе новината. Момчето изглеждаше направо изплашено. Харолд реши да го окуражи.

— Твърде си млад за Ваньо, разбира се, но ако работиш здраво, с моя помощ, знам, ще постигнеш голям успех.

— Разбирам.

От вълнение думите на Николас се затъкваха в гърлото му. Все пак успя да каже нещо, но точно в този момент момичето реши да се изкашля и Харолд се видя принуден да помоли Николас да повтори. А щом го чу, зяпна ужасен, дотътри се до най-близкия стол и падна в него.

— Заминаваш?

— Отивам в централното.

— Какво централно?

— Централното театрално училище. Искам да работя в театър.

— Но ти си в театър.

— Имам предвид истински театър.

Харолд реагира неочаквано остро: сам не усети как скочи на крака и нададе силен вик, в еднаква степен съдържащ и ярост, и неверие, и ужас. Пребледнял, Николас бързо стана от пода. Къли спря да кашля.

— Как смееш! — Харолд тръгна срещу Николас, но той не отстъпи, макар много да му се искаше. — Как смееш! Моят театър е толкова истински… толкова добър, колкото всеки друг в страната. В света. Имаш ли представа с кого разговаряш? Знаеш ли какво имам зад гърба си? За работата си в така наречения от теб истински театър съм чувал такива аплодисменти, за каквито актьорите могат само да мечтаят и биха продали душата си, за да ги чуят за себе си. Звезди се натискаха да работят с мен. Звезди — да! Ако не бяха възникнали независещи от мен обстоятелства, да не мислиш, че щях да работя тук? С хора като теб!

След последното изречение — по-скоро измъчен вик — Харолд млъкна задъхан. Изглеждаше объркан и смешен, но въпреки това около него се носеха дрипите на почти героично достойнство. Приличаше на велик човек, състарил се за една нощ. Или на воин, комуто деца са сложили хартиена корона.

— Извинявай… Съжалявам… — заекна Николас. — Ако искаш, ще остана за „Ваньо“… Не се налага да замина веднага за Лондон…

— Не, Николас — вдигна ръка Харолд. — Не бих искал да работя с някой, който не оценява и не уважава режисьорските ми способности.

— О. Добре. Все пак ще дойда и ще участвам в прослушването… ако нямаш нищо против?

— Вратите са отворени за всеки — отговори Харолд, възвърнал предишното си високомерие и господарско държане.

След като си тръгна, двамата младежи се спогледаха и се усмихнаха с нескрито възхищение един от друг, щастливи от своята среща.

— Ще отидеш ли в петък? — попита Къли.

— Мисля да ида. Дано му е минало дотогава.

— Тогава и аз ще отида.

— Ами!

— Защо не? Нищо не ми пречи да остана в Костън до края на януари. И бих дала всичко да играя Елена. Винаги можем да играем, както ние решим.

— Боже… Би било фантастично.

— Нали? — На красивите устни на Къли отново изгря усмивка.

Барнаби и Трой бяха в офиса на „Хартшорн, Уедъруакс енд Тецлоф“. Господин Оунс, който се занимаваше с делата на Еслин Кармайкъл, беше любезен, макар и малко снизходителен. Държанието му сякаш казваше, че не е свикнал да забавлява полицаи, но се надява, след като му се е наложило, да се справи не по-зле от всеки друг.

Но ако Барнаби бе очаквал да открие някакво зловещо подводно течение в живота на жертвата в кабинета на нейния адвокат, то го очакваше разочарование. Господин Оунс, подобно на безинтересните книжа в бюрото на Кармайкъл, не им съобщи нищо съществено. Барнаби удари на камък и в банката. Сметката на Еслин не съдържаше подозрително големи суми — нито внасяни, нито теглени, — всичко беше повече от нормално, балансите бяха точно каквито можеше да се очаква. Оставаше единствено завещанието и сега щяха да му го прочетат. (Той предложи да минат по каналния ред и да идат при мировия съдия, но господин Оунс махна великодушно с ръка, заявявайки, че не са необходими формалности, понеже вероятно времето е от съществено значение.)

Документът беше кратък и ясен. Вдовицата му получаваше къщата и прилична периодично отпускана сума за нея и за детето, ако тя изпълнява както подобава майчинските си задължения. Кармайкъл младши щеше да получи всичко, след като навърши двайсет и една, а в случай че детето умре, цялото състояние, включително и къщата, отиваше в ръцете на брат му в Отава. Господин Оунс сгъна твърдата хартия, постави документа в метална кутия и щракна катинарчето.

— Всичко е предвидено — отбеляза Барнаби.

— Трябва да призная, че това до голяма степен е мое дело, господин инспектор — похвали се господин Оунс и стана от въртящия се кожен стол. — Не бива да оставяме дамите винаги да постигат своето, нали?

— Дявол да го вземе! — възкликна Трой, вече в участъка, където се опитваха да се стоплят с по чаша кафе. — Нямам нищо против да видя как ще реагира Кити, като го чуе.

Барнаби мълчеше. Седна зад бюрото и започна да потупва пръстите си един о друг. Винаги правеше така, потънеше ли в дълбок размисъл. Това влудяваше Трой и той тъкмо се чудеше дали да се измъкне, за да изпуши набързо една цигара, когато шефът му се обади:

— Едно не разбирам, сержант: избраното време… Има десетки начини да убиеш човек. Защо трябва да го правиш пред сто очевидци… да поемаш риска да сваляш лепенката от тиксото зад кулисите, като е много по-лесно да го причакаш и да му видиш сметката в някоя тъмна нощ?

— Според мен ударът е срещу Кити, шефе. Ако беше направен опит за убийство в дома на Кармайкъл, веднага щяхме да заподозрем първо нея.

— Логично.

— А сега разкрихме любовника — продължи разсъжденията си Трой насърчен — и стана ясно, че именно той е донесъл бръснача. Той е предложил идеята за лепенката, обзалагам се…

— Не. Питах много хора. Всички твърдят, че Диърдре е предложила да обезопасят бръснача с лепенка.

— Както и да е. И така, той си има съвършено алиби и оставя Кити на топа на устата. Такива като него винаги постъпват така.

— Не съм сигурен. Прекалено е очевидно.

— Но, сър, извинете… толкова пъти сте ми казвали, че очевидното често е и най-вярното.

Барнаби кимна. Младокът имаше право. Логична беше и идеята му, че познатият дяволски тандем — похотта и алчността, — изглежда, е движещата сила и зад тази внезапна смърт. Защо тогава Барнаби не можеше да се отърве от усещането за нещо по-различно в този случай? Не приемаше интуицията си със задоволство, защото за момента чувството му не го водеше наникъде, ала не бе в състояние да отрече съществуването му. А вече и не приемаше — както в началото — познанството си със заподозрените за предимство, защото съзнаваше вероятността то да му пречи. Оказа се почти невъзможно да се застави да мисли обективно, както би трябвало, ако иска да си даде реална сметка за събитията. Познаваше характера на Кити, харесваше Тим и двамата Сми; и Диърдре му беше симпатична, а всичко това постепенно го изтласкваше в задънена улица. „Както е тръгнало — разсъждаваше той, — скоро ще остана без нито един заподозрян“.

А на всичкото отгоре и тази „Флойд за рибата“. Извади я от, чекмеджето и отново я разлисти. Книгата мина през лабораторията. Там установиха, че е ни повече, ни по-малко точно това, което си беше, с десетки най-различни отпечатъци по нея. Защо, по дяволите, му е притрябвало на някой да изпраща на Харолд, който няма никакъв интерес към кулинарията, книга с готварски рецепти? Защо е дадена анонимно? Идеите на Трой по въпроса бяха повече от безполезни. Само направи една от своите смешни намигащи гримаси и констатира: „Много съмнителна работа, шефе.“ Джойс потвърди колко искрено учуден изглеждал Харолд, когато получил пратката; предположил, че е подарък от неизвестен почитател, и бързо й я дал. Барнаби не виждаше как тази книга може да е свързана със случая, но определено събитието бе много странно. Свободен край. А сега на него не му беше до свободните краища, защото в момента случаят изглеждаше по-заплетен от сварени спагети, така че един или повече свободни краища едва ли щяха да му помогнат особено.

Трой си прочистваше гърлото. Барнаби си събра мислите и повдигна вежди.

— Ако оставим настрана секса и парите, шефе, предполагам и още нещо: той е знаел нещо за някого и са искали да му затворят устата. — Барнаби кимна и Трой продължи: — Вярно, не открихме нищо интересно в банковата му сметка, но защо да не е било изнудване? Може да е скътал парите в чужбина.

— Ммм… интересна идея. Само дето не отговаря на същността на звяра.

— Моля, сър? Не можах да ви разбера — смръщи вежди Трой; малко се притесняваше, че му се налага да моли за обяснение, но беше твърдо решен да си изясни всяка стъпка, преди да предприеме следващата. Никога не се преструваше, че разбира какво прави Барнаби, ако не му беше ясно, и главният инспектор, който знаеше как сержантът мечтае да е винаги в крак и дори да скача по-напред, уважаваше неговата честност.

— Просто мисля, че Кармайкъл не е такъв тип. Не че е бил добър човек, съвсем не, но беше изцяло погълнат от себе си. Той не се интересуваше от работите на другите хора, нямаше и енергията, необходима на изнудвана.

— Тогава остава мотивът ревност, шефе. Някой му е завиждал, че е звездата на театъра и така нататък. Може някой да е искал да заеме мястото му? — Още докато говореше, Трой си помисли колко несполучлива е идеята. Макар да му беше харесала пиесата, той смяташе актьорите за сбирщина фукльовци. Личното му убеждение беше, че нито един от тях не би имал смелостта да одере заек, камо ли да накара някого да си пререже гърлото. Но веднъж вече беше сгрешил в преценката си (Трой започваше да приема своята готовност да си признае, че притежава тази почти универсална човешка слабост — да греши, — като белег за истинска зрялост) и нищо чудно пак да не е прав.

— Ами ако всички са замесени, сър? Като в онзи филм, дето всички бяха наръгали по веднъж жертвата във влака. Заговор.

Барнаби вдигна глава, сякаш заинтригуван от новото хрумване. Заинтригуван, но намръщен. Трой се сети за една дума от сутрешното предаване за здравето и добави:

— Констипация.

— Какво? — едва го чу Барнаби, замислен.

— Констипация — това е шега, шефе. Нещо като игра на думи… Констипация — конспирация.

Барнаби помълча една минута, после бавно заключи:

— Боже, Трой. Може наистина да си прав.

Доволен, сержантът продължи:

— Имаше такава конспирация в някоя от банановите републики…

— Толкова е близо…

— Е, не бих казал, че Африка е много близо…

— Не, не. Не говоря за това. Вероятно… Чакай да помисля…

Барнаби седеше съвсем неподвижен. Една неясна идея, някаква смътна представа мъждукаше в ума му. Проблесна и изчезна. Върна се, доби малко по-ясни очертания и беше подложена на внимателно оглеждане.

— Чудя се… — продължи Барнаби — … може би… Еслин ни е дал причината за убийството… поне… — Главният инспектор се опитваше да изрази мисъл, която му се изплъзваше като жива риба и той трудно намираше думите. — Казал е на Кити. Тя не е имала достатъчно ум да разбере намека зад думите му, но аз трябваше да се досетя. За мен няма извинение.

Трой си даде сметка, че и той не е имал достатъчно ум и също няма извинение за това, и намусено погледна обувките си. Барнаби стана и започна да крачи наоколо, после изпрати сержанта за още кафе. Трой отиде във фоайето при кафемашината.

Върна се в кабинета и завари главния инспектор да зяпа през прозореца. Трой остави чашите на бюрото и се върна на мястото си. В един момент Барнаби се обърна; сержантът остана поразен от бледността на лицето му. Бледо, но оживено. Озаряваше го оптимистично въодушевление, а в следващия миг го помрачи скептицизъм, но той пък отстъпи пред ново, почти жизнерадостно оживление, моментално изтрито от безпомощно недоумение.

— Какво ви се върти в главата, сър? — попита Трой.

— Не знам… Толкова е объркано… но сигурно е така. Просто не знам как точно е станало.

„Голямо обяснение, няма що“, помисли си Трой. Обичайна практика на старото куче, усети ли, че случаят върви към приключване. Смята, че щом като Трой разполага с цялата информация, достъпна и на шефа му, сам трябва да стига до някакви изводи. Беше абсолютно прав, разбира се, но огорчението на Трой не намаляваше ни най-малко, когато чуеше тази сентенция. Изведнъж сержантът забеляза колко странно го гледа Барнаби. Разтревожи се, защото шефът му заобиколи бюрото и тръгна към стола му, наведе се и протегна устни към ухото на младежа. По дяволите, рече си Трой, готов да хукне през вратата. Кой би си помислил? Барнаби раздвижи уста, дъхът му леко прошумоля и после се върна на мястото си. Трой извади кърпичка и избърса лицето си.

— Е, сержант — каза Барнаби с напълно лишен от съблазън, мъжествен глас, който погали ухото на Трой. — Какво казах?

— Нескопосан, сър.

— Ааа… — Във въздишката имаше дълбоко удовлетворение. — Почти, Трой. Добър опит. Близо си… но не съвсем.

Тропосах? — замисли се сержантът. Халосан? Рендосан? Изтипосах? (Ама че работа.) Или пък лекьосах? Хейии… защо не лекьосах? Човекът през цялото време ходеше с онзи лекьосан халат. Или пък зеносах. Беше подходящо — човекът е отишъл зян. Само дето не приличаше много на „нескопосан“. Несносен. Някой е бил несносен. Това беше по-правдоподобно. Всъщност по смисъл беше като нескопосан. И понеже явно нямаше да измисли нищо по-добро, Трой реши да заложи на „несносен“. Погледна към Барнаби, изпаднал сякаш в транс. Беше се вторачил над лявото рамо на Трой, в погледа му нямаше да откриеш интелигентност и със свещ да я търсиш.

Мозъкът му обаче работеше. Разместваше фигурите като шахматист. На черните полета (зад кулисите, на сцената, в гримьорните) и на белите (осветителната кабина, стаята за почивка, салона за публиката). Измисляше вероятни и невероятни връзки и предполагаше възможните последствия. Представяше си огледалните изображения на своите заподозрени с надеждата да изненада някое познато лице без маска и без грим. И постепенно, като съпоставяше и несъпоставимото, разсъждаваше над чути разговори, трудно измъкнати спомени и впечатления, той успя да си състави задоволителна хипотеза, която се вписваше много добре във всяко отношение. Изглеждаше съвършено смислена и беше психологически издържана. Обясняваше (почти) всичко. Имаше само един малък препъникамък. Така както стояха нещата в момента, решението, предложено от тази хипотеза (кой е убил Еслин Кармайкъл и защо), изглеждаше абсолютно невъзможно. И Барнаби измърмори това на глас.

„Голяма хипотеза, няма що“, помисли си Трой, все още изтерзан от неуспеха да разгадае предишното прозрение на Барнаби. А шефът продължаваше да мърмори и да мънка под нос. Мън, мън…

— Трябвало е да има публика, Трой. През цялото време сме гледали на нещата под неподходящ ъгъл. Не е било случайност. Било е от съществено значение. Та всеки да го види…

— Кого? Кармайкъл ли?

— Не, разбира се, не. Използвай си мозъка — посъветва го Барнаби, взе химикалка и започна да драска. — И не гледай така обидено — продължи той, без изобщо да поглежда към Трой. — Мисли бе, човек!

Докато Трой мислеше, Барнаби се загледа в нахвърляната скица с часовете, имената и местоположението на хората. Ако всеки е бил там, където казва, че е бил, по времето, в което казва, че е бил, и е правел, каквото казва, че е правил, значи е в задънена улица. Някой лъже. Логично. Убийците обикновено лъжат. Но когато имаш театър, пълен с хора, готови да се закълнат в това, което са видели с очите си, и така ти осигуряват необходимата подкрепа, става дума за истински театрален трик. Особено когато две от всичките тези очи са твоите собствени.

Но той знаеше, че е прав. Знаеше го с всяка своя клетка. Много пъти през годините бе стигал до този момент от разследването и беше убеден, че не греши. Дори подробностите да са неясни и точното развитие на нещата още да убягва, но той вече знаеше. Косъмчетата по ръцете му настръхнаха, по врата му полазиха тръпки, макар в кабинета да беше топло и задушно. Знаеше, а нищо не можеше да направи.

— Ох, мамка му, Трой! — тресна Барнаби с юмрук по бюрото и сержантът подскочи. — В безизходица съм. Никой не може да бъде едновременно на две места… нали?

— Не може, сър — съгласи се Трой, доволен, че поне този път не се налага да догонва шефа си. Веднъж и Барнаби да е объркан. Човек наистина би се побъркал с толкова много перковци наоколо. Сега и двамата нямаха никаква представа какво е станало. Гледаше свирепо смръщените вежди на главния инспектор и здраво стиснатата му челюст. Ей сега ще извади кафявото шишенце. И наистина след миг Барнаби посегна към джоба си. Изтърси две хапчета за стомах и ги глътна с останалото студено кафе. После седна и впи поглед в своята скица. И толкова дълго гледа, че накрая красиво подредените черни букви изгубиха всякакъв смисъл.

— Ето, в този момент — промърмори той, — ако бях религиозен, щях да се помоля за чудо.

И както често се случва в този ужасно несправедлив живот, в който един монах прекарва всичките си години на колене, но не получава отговор на молитвите си, за Том Барнаби (който понякога си позволяваше да богохулства, беше умерено почтен и често кривваше от пътя) чудото стана. Зън, зън! Той вдигна телефона. Обаждаше се Дейвид Сми. Барнаби слушаше мълчаливо, после попита:

— Сигурен ли си? — И разговорът приключи.

— Трой — оповести той с величаво изражение на лицето, — когато това свърши, напомни ми да изпратя солиден чек за някоя благотворителна кауза.

— И защо, шефе?

— Когато човек има такъв късмет, трябва да се отплаща за него, сержант. Иначе този, който ти го праща, ще вземе да се ядоса.

— Какво ви казаха? Всъщност кой позвъни?

— Нали си спомняш — отвърна Барнаби, усмихнат до уши, — че Дейвид Сми няколко пъти повтори, че е забелязал нещо странно в подноса, когато го е взел.

— Да, ама той описа всичко и се оказа, че не е имало нищо странно.

— Така беше. Но ако си спомняш показанията му — понеже подносът бил негов реквизит, той го проверил набързо преди последната картина. И така: бръсначът, който Йънг донесъл и с който убитият си е прерязал гърлото, бил с венец от акантови листа и малки цветчета от инкрустиран седеф от едната страна, а от другата имало само няколко сребърни нитчета. Причината Дейвид Сми да реши, че има нещо необичайно, когато взел подноса и видял бръснача, поставен с лицевата страна надолу, са именно тия нитчета. Той е видял нитчетата.

— Е, и?

— Когато прегледал набързо подноса малко преди последната картина, нямало нитчета.

— Значи… — Трой се зарази от вълнението на шефа си. — Били са два.

— Имало е два.

— И всичките ни проблеми с времето…

— Са решени. Всичко става възможно. Може да са му свалили лепенката по всяко време в промеждутъка между проверката на Диърдре и десет часа, когато Дейвид е взел подноса.

— Следователно… който и да е оставил втория бръснач, е свалил тиксото и е върнал оригиналния бръснач в подноса, когато е имал или имала възможност.

— Именно. Бях мислил за тази възможност, разбира се, но ми се видя прекалено голям риск някой да остави без бръснач подноса върху масата за реквизита за повече от няколко минути, макар зад кулисите да е тъмно. Но, както излиза, не е било необходимо.

— Значи край на объркването, сър? — Трой се чудеше дали успява да скрие раздразнението в гласа си. Не искаше да е злобен, ама наистина на някои хора информацията им пада направо от небето. После се сети, че при успешно приключване на случай част от славата увенчава партньора, и това го ободри. — Значи пак всички са заподозрени? Всеки може да го е направил.

— Е, трябва да изключим Ейвъри Филипс. Той не е излизал от осветителната кабина през цялото представление. Но освен него, да, всеки би могъл да е — съгласи се Барнаби и изведнъж се изправи, пълен с енергия и решителност. Грабна си палтото. — Отивам да си издействам една заповед за обиск. Докарай колата.

— Ще търсим втория бръснач ли, сър?

— Да. Убиецът навярно е проявил достатъчно разум и вече се е отървал от него, но знае ли човек. Може да имаме късмет.

Когато Барнаби се върна от кабинета на началник-управлението, Трой беше докарал колата и си бе сложил предпазния колан.

— Къде отиваме най-напред, сър?

— Най-добре да започнем от върха и да вървим надолу.

— Значи при Харолд?

— Точно така.

Диърдре отвори входната врата и влезе. Беше неестествено тихо. Винаги беше смятала баща си за тих човек, но сега си даде сметка до каква степен присъствието му е било свързано с множество едва доловими шумове. Скърцането на любимия му фотьойл, тихото шумолене на дрехите му, когато се опират до мебелите, неравномерното му дишане… Съблече си палтото, свали каишката на Съни, закачи ги на закачалката в мрачния коридор и застана нерешително пред прага на кухнята, загледана в купчината мазни, засъхнали съдове в мивката, които я чакаха от, четири дни. Трябва да ги измие, да излъска и изпокапаните кранове, да изпере мърлявата кърпа. Най-добре да е непрекъснато заета, беше казала лекарката, и Диърдре знаеше колко добър е този съвет. Още докато стоеше на прага, се видя как мете, мие и бърше прах; закача нови весели пердета, слага красиви хризантеми на перваза на прозореца. Но колкото и да бяха ярки тези картини, те бледнееха пред тежестта на съпътстващата ги скука — толкова голяма, че след няколко минути на Диърдре й се струваше невъзможно някога да помръдне от мястото, където стоеше като закована.

Съни, влязъл с големи нетърпеливи подскоци в къщата и обиколил тичешком помещенията, вече беше усетил настроението на Диърдре и седеше тихо в краката й. Тя вдигна своето копие на „Вуйчо Ваньо“, изпъстрено с бележки, режисьорски хрумвания и идеи за сцените. Едно от най-хубавите неща, които й се бяха случили у семейство Барнаби, стана в сряда сутринта, когато с Къли говориха с часове за театър — отначало плахо, после, понеже Къли й отговаряше с голям интерес, все по-ентусиазирано. Говориха си по време на обяда (невъзможен за ядене) и почти през целия следобед, всъщност докато дойде време Диърдре да тръгне за болницата. Беше й необяснимо от къде на къде взе държането на Къли за подигравателно и надменно.

Съни издаде пълен с надежда звук и разтегли уста в типичната за кучетата странна гримаса — полупрозявка, полуусмивка. Диърдре се стресна и изведнъж се почувства виновна. Той не беше ял цял ден и досега изобщо не се бе оплаквал. В чантата й имаше три месни консерви и голям пакет кучешка храна. Сложи малко храна в една чиния и наля чиста вода в неговата съдинка с надпис КУЧЕ. Чуваше доволното му лочене зад гърба си, докато се качваше по стълбите.

В стаята на баща си, без да мисли, Диърдре започна да оправя леглото му, но спря, спомнила си внезапно колко е ненужно. Огледа се, хванала в ръце зелено одеяло. На бамбуковата маса видя Библията, отворена на първа книга „Царства“, където имаше гравюра на пророк Илия, хранен от гарваните; две парчета локум в малка чинийка; шишенцата с лекарства и бурканчетата с хапчета.

Постепенно и с абсолютна яснота осъзна цялата чудовищност на случилото се. Баща й не беше малко нестабилен или склонен към странни чудатости. Той беше изкуфял и бе опасен за себе си и за околните; мозъкът му бе безвъзвратно разстроен. Изведнъж Диърдре си представи старовремски везни и как една ръка изгребва оттам с малка медена лъжичка зърната на здравия разум. Бяха бели и чисти като девствен пясък. В другата плитка метална съдина ръката изсипа гореща тъмна течност — замъгления разум, — паланцата започна да прелива и да залива чистите бели зърна, докато накрая ги удави в черното блато на лудостта.

Диърдре сведе глава, залюля се и започна да се бори да поеме дъх. Но не седна. И не заплака. Цели пет минути стоя така и в душата й се преплитаха вихрите на нещастието и скръбта. После се захвана с леглото. Махна одеялата и чаршафите, сгъна ги. Отвори прозореца — студеният въздух нахлу вътре — и усети колко е задушно в стаята. Страхуваше се за здравето на баща си и затова, щом дойдеше октомври, здраво затваряше прозореца. Обикновено го отваряше чак през май и тогава баща й казваше: „Да издуха паяжините.“ След като направи спретнат куп от чаршафи и одеяла, Диърдре взе кошчето за боклук и изсипа в него всички шишенца и бурканчета, сложи вътре и гарафата заедно с чашата на баща си. Затвори шумно Библията и я върна на полицата при другите книги.

Работеше механично, без да си прави илюзия, че заниманието й ще облекчи по някакъв начин положението, да не говорим — да го промени. Но (лекарката беше права в това отношение) докато минаваше от една задача към друга, увлечена от ритъма на работата, започна да се чувства малко по-добре. И което беше по-важно, така преодоля по-лесно времето, от което най-много се страхуваше — първите самотни часове в празната къща.

Изтупа двете килимчета в задния двор и забеляза колко се е протъркал турският килим в тъмночервено и синьо. Нави го на руло и го пъхна в кофата за боклук; остави чаршафите и одеялата до входната врата. Щеше да занесе бельото за пране и одеялата на химическо чистене, а после да ги даде на Армията на спасението. Диърдре лъска и чисти още час, стаята светна и замириса на паркетин и препарат за миене на прозорци. Постла останалия единствен килим, прибра кутията с тоалетни принадлежности на господин Тибс в чекмедже на раклата, облегна се на перваза на прозореца и въздъхна с облекчение.

Стаята изглеждаше чиста и подредена, и за случайния посетител вероятно — безлична. Диърдре довърши започнатото, като избърса праха от картините. Две репродукции на Корот, един текст („Вярвай в Бога“), ограден с гирлянди от трицветни теменуги и житни класове, и „Светлината на света“. Диърдре избърса първите три, както си висяха на стената, но свали тази на Холман Хънт и замислено започна да я разглежда. През детството й фигурата й беше носила утеха, в часове на болка и тъга — сякаш бдеше над нея като любещ пазител, докато спи. Сега й приличаше на сантиментален мечтател, безсилен и нереален книжен спасител, облян в скучна жълта светлина. Диърдре се пребори със съжалението, което винаги изпълваше душата й, когато гледаше трънения венец, пребори се и с коварното измамно чувство за утеха.

Отново изтича надолу по стълбите, хванала картината с почти изпънати в лактите ръце, сякаш да я държи по-далеч от себе си; прекоси бързо кухнята, излезе в задния двор, още веднъж отвори кофата за боклук. И пусна вътре „Светлината на света“! Намести капака отгоре и веднага се извърна, сякаш от страх да не би тъжният всеопрощаващ поглед да проникне през метала и да улови нейния поглед. Едва качила се горе, и оптимистичното й настроение, чувството, че се справя добре, изведнъж се изпари. Диърдре огледа оголената стая, в която бяха заличени всички следи от присъствието на баща й, и се ужаси. Чувстваше се така, все едно той е умрял и споменът за него неизменно ще й носи болка, никога — утеха. Извини му се на глас, като че ли той можеше да я чуе, извади четката му, гребена, кожената кутия с тоалетните принадлежности и отново ги постави върху бамбуковата маса. Върна се в задния двор и извади картината от кофата за боклук.

Нерешителна и трепереща от студ, стоеше и държеше картината. Не искаше да я връща в къщата, но сега й се струваше и невъзможно да я изхвърли. Накрая внимателно я сложи върху една стара маса с лакиран плот между саксиите, кълбетата канап и табличките със семена в бараката. Тихо затвори вратата, защото не искаше госпожа Хигинс да чуе, че си е вкъщи. Диърдре не беше виждала съседката от понеделник вечерта, когато се отби да си вземе пощата. Госпожа Хигинс непрекъснато повтаряше „Виж ти“ и „Горкият господин Тибс — като гръм от ясно небе“. Диърдре се подразни — това „като гръм от ясно небе“ й се стори крайно нелепо. Ужасните неща винаги идват от сиво или дори буреносно черно небе, а не от ясно. Даде си сметка обаче, че повече няма да има пликове с пари или печални въздишки и страховити прогнози, когато се връща вкъщи от „Латимър“, и настроението й отново се разведри.

Върна се в кухнята. Съни седеше свит на кълбо пред празната камина, но щом я видя, веднага скочи да я посрещне. Тя клекна и завря лицето си в неговата лъскава бежова и червеникавокафява грива. Погледът й попадна на часовника над камината — оставаха още три часа до прослушванията в театъра. Колко бавно течеше времето. Имаше, разбира се, и още много работа. Всички тези чинии в мивката например. А може би и Съни ще иска още една разходка. И багажът й стои в куфара. Изведнъж на Диърдре й хрумна, че човек разполага с ужасно много време, когато е нещастен. Изглежда, именно тежкото чувство, че всяка минута трае поне час, се нарича самота. Времето се обръща навътре и после спира. Е… просто ще трябва да свикне с това и да продължи напред въпреки всичко. Тъкмо завърташе крана на топлата вода, и звънецът на вратата иззвъня.

Реши да не отваря. Сигурно е някой от така наречените приятели на баща й — чул е новината и се отбива да пита дали би могъл да направи нещо, след като през последните осемнайсет месеца всички го бяха отписали, все едно е умрял. Или е госпожа Хигинс и двойната й гуша чак трепери от любопитство. Едва ли е някой от семейство Барнаби. Джойс най-чистосърдечно покани Диърдре да остане у тях, но накрая просто й каза да се обажда, когато има нужда от помощ. Звънецът иззвъня пак. И Съни започна да лае. Диърдре си избърса ръцете. Който и да беше пред вратата, явно не смяташе да си ходи. Отвори. На прага стоеше Дейвид Сми, стиснал букет цветя.

— О! — Диърдре непохватно отстъпи крачка назад. — Дейвид… каква… Влез… Това е… влез. Каква изненада… Искам да кажа… каква приятна изненада… — бърбореше нервно тя (досега никой от трупата не беше идвал в дома й), докато го водеше към кухнята. Пред вратата обаче се сети в какво състояние е помещението и го покани във всекидневната.

— Заповядай… седни… колко приятно… много се радвам да те видя. Хъм… да ти предложа нещо? Чай?

— Не, благодаря ти, Диърдре. Не сега.

Бавно и спокойно, както правеше всичко, Дейвид седна на стол във викториански стил с големи копчета на тапицерията и си свали кадифения каскет. Беше облечен в красив тъмнозелен костюм от туид — Диърдре никога не го беше виждала — и изглеждаше много елегантен. Тя се зачуди къде ли се е приготвил да върви. Той стана и Диърдре замря на мястото си някъде между пианото и високия орехов скрин.

Цветята в ръката на Дейвид бяха жълти рози с дълги стебла и имаха съвършената форма на пламък. Цветарката го убеди, че макар и да не миришат и да са неестествено еднакви, това са най-хубавите цветя в магазина, вчера ги били доставили със самолет от Канарските острови. Дейвид купи всичките рози в кофата (седемнайсет) за трийсет и четири лири. Сега протегна букета към Диърдре, тя се приближи и колебливо протегна ръце да приеме цветята.

— Благодаря ти… много мило… Всъщност аз вече бях в болницата, но в неделя ще ходя пак. Сигурно татко ще ги хареса много. Ще отида да взема ваза.

— Мисля, че не разбираш, Диърдре — спря я Дейвид. — Цветята не са за баща ти. За теб са.

— За… за мен? Но… Аз не съм болна…

Дейвид се усмихна. Скъси още повече разстоянието помежду им и се наведе над нея с поглед, изпълнен с неизмерима доброта и обич; тя едва не избухна в сълзи. После протегна ръка и я придърпа към себе си.

— Ооо… — пое дъх Диърдре и в очите й припламна колкото надежда, толкова и неверие. — Аз не… не знаех… не разбрах.

И все пак се разплака; тихо захлипа от радост. Съни, доста разтревожен, започна да скимти.

— Всичко е наред — наведе се тя над него и го погали. — Всичко е наред.

— Не знаех, че имаш куче.

— Това е дълга история. Да ти я разкажа ли? Може би докато пием чай… — Обърна се към вратата, но Дейвид отново я придърпа към себе си.

— След малко. Отдавна искам да направя това. А чай можем да пием колкото си искаме до края на живота си.

И тогава я целуна.

Диърдре се сгуши в рамото му. Ръката му се стегна. Не беше ръка, покрита с бели пера, не беше и четири метра дълга, ала въпреки това тя изпита дълбока радост и утеха — за момент дори й се стори, че я обгръща огромно бяло крило.

Роза разочарована седеше по средата на четвърти ред в залата. Дойде на прослушванията за „Ваньо“ с очакването за по-особена атмосфера. Несъмнено беше нормално безвременната кончина на водещия актьор в трупата да се отрази на събитието: леко снижени гласове например; красиво колебание, преди да поискаш неочаквано овакантената главна роля. Но не! Всичко си вървеше както обикновено. Актьорите се качваха и слизаха от сцената, Харолд се правеше на велик, Диърдре беше заела мястото си до масата. Дейвид Сми седеше до баща си на задния ред, с някакво странно куче, облегнало глава на коляното му. А Кити, позабавлявала се достатъчно да бяга от Роза с престорено изплашени крясъци, сега се стоеше облегната на арката на авансцената и се цупеше. Беше дошла не за да се бори за роля, а да си побъбри с Николас, но той беше потънал в разговор с лъскавата дъщеря на Джойс.

Самата Джойс, чакаше зад кулисите с надежда да получи ролята на възрастната медицинска сестра Мария, компания й правеше Доналд Евърард. В момента Клайв, за изненада на всички, най-нахално се опитваше да вземе ролята на Телегин. Борис току-що бе прочел монолога на Остров за „празния живот“ и сега пиеше бяло вино, а Райли лежеше на гърдите на Ейвъри и непрекъснато хвърляше погледи през рамото му към кучето на последния ред, сякаш надушваше заговор за завладяване на територията му.

Клайв свърши и Къли Барнаби излезе да се представи за ролята на Елена Андреевна. Роза се поизправи в стола. Няма причина детето да не опита, разбира се. Тя безспорно е съвсем малко по-близо до възрастта на героинята (двайсет и шест), отколкото Роза, но като младо момиче няма — също безспорно — много опит на сцената. Ала… Роза се облегна назад и зачака неспокойно.

— Стоиш до прозореца — викна Хародц. — Отваряш го и говориш полуобърната към него. От „скъпа моя… не разбираш ли“… Страница двеста и петнайсета.

Къли тръгна не към прозореца в дъното на сцената (все още си стоеше там от „Амадеус“), както очакваше Роза, а право напред към рампата, където бутна някаква въображаема дръжка и се облегна навън, по красивото й лице се бе изписало раздразнение и меланхолия. Започна да говори със силен остър глас, енергичен и богат до болка и изобщо не с мелодичната напевност, която в КОТС смятаха подходяща за пиесите на Чехов. Гневът й се понесе над залата, силен и ожесточен. Роза, усетила студ до мозъка на костите си, почувства как сърцето й заблъска в ребрата, сякаш искаше да изскочи от гърдите й.

Къли едва бе започнала да говори, когато на летящата врата под надписа „Изход“ се появиха двама мъже и тръгнаха с премерена крачка по пътеката между редовете. Крачката им беше толкова спокойна и равномерна (нито бърза, нито бавна), по-младият така имитираше поведението на по-възрастния, че във внезапната им поява имаше нещо почти комично. Сякаш излизаха на сцената в музикална комедия. Но само докато човек погледне първия от тях в лицето.

Къли се запъна, продължи репликата си с още едно изречение и спря.

— Здравей, татко.

— Ама наистина, Том… — изправи се Харолд. — Сега ли намерихте. Тук правим прослушвания. Дано поне е за нещо важно.

— Изключително. Къде отиваш? — попита Барнаби. Тим беше станал от мястото си.

— Да отворя бутилка с вино.

— Би ли седнал, моля? Ще кажа няколко думи, няма да ви отнеме много време. — Тим седна. — Вие, на сцената и зад кулисите, бихте ли се събрали всички в залата? Спестете ми необходимостта да си въртя врата непрекъснато.

Николас, Диърдре, Джойс и Къли слязоха от сцената. Доналд Евърард ги последва и се плъзна в стола до своя брат близнак. Младият детектив седна, както си беше с шлифера, на стъпалата към сцената, а Барнаби отиде до вратата в края на първи ред, обърна се и изгледа всички. Дори Харолд замълча, макар и не задълго, а Николас, макар и невинен, си помисли: „Това е.“ И от притеснение му прилоша.

— Намирам за редно да сте в течение на резултатите от разследването по случая Кармайкъл — подхвана Барнаби и Борис си помисли: „Що за глупост, да не би полицията да уведомява винаги заподозрения за хода на разследването. Том е замислил нещо.“ — И бих искал да поговорим малко, ако ми разрешите, за характера на убития. Винаги съм смятал точната преценка за личността на жертвата като първата стъпка в разследване от този вид. С изключение на масовите убийства, обикновено убиват човек заради нещо, което е мислил, вярвал, казал или направил. С други думи, убийството е свързано с личността на жертвата.

— Е, няма да губим много време, надявам се, да изяснявам този въпрос — намеси се Харолд. — Всички знаем що за човек беше Еслин.

— Така ли? Знам какво е общото мнение. Самият аз го споделях — защо не? Досега нямах причина да вниквам в подробностите. О, да, всички знаехме що за човек беше Еслин. Изключително красив, суетен, със силна воля, егоцентрик, с голям успех сред жените. Но когато се опитах да се докосна до този характер, установих, че него просто го няма. Мяркаха се някои външни белези на присъствие, разбира се. Някой нарцистични прояви и домогвания в стил Казанова, но отвъд това… нямаше нищо. Сега, защо е така?

— Той беше повърхностен — обади се Ейвъри. — Някои хора просто са си такива.

— Сигурно. Но в един човек винаги има нещо повече от онова, което той е склонен да разкрие за себе си. Затова задавах въпроси и слушах отговорите, анализирах собствените си впечатления малко по-внимателно и постепенно се оформи съвсем различна картина. Най-напред да се спрем на въпроса с жените. Несъмнено той е бил обичан, и то много искрено обичан, от една жена — погледът на Барнаби се спря върху Роза, която стисна здраво устни. — Тя го приемаше такъв, какъвто е. Или какъвто мислеше, че е.

— Нямаше какво да мисля — викна Роза грубо. — Аз го познавах.

— А кой друг го беше грижа за Еслин? Опитах се да го разбера и получих най-различни отговори. Самият Еслин, естествено, си беше създал илюзията, че всички ги е било грижа за него. Че, подобно на Дон Жуан, едва откъснал едно цвете, и е трябвало да се наведе за друго, оставяйки след себе си десетки разбити сърца. Но аз не намерих нито едно реално доказателство в подкрепа на тази представа. Всичко са само слухове, и то твърде неясни. Все пак се натъкнах на един-два интересни коментара. „Нищо не траеше дълго при Еслин.“ И „На тях бързо им омръзваше и те скоро се оттегляха“ Те, забележете, а не той. И наистина, когато накрая решава да сложи край на брака си заради едно красиво момиче, бившата му съпруга се омъжва само след броени месеци, а втората изобщо не го е обичала.

Кити, чиито очи и без това бяха доста потъмнели от лошото й настроение, погледна кръвнишки. Барнаби предположи, че скоро е била при господин Оунс.

— И защо й е било толкова лесно да заведе този човек, уж голям познавач на жените, пред олтара, като просто го излъже, че е бременна?

При тази новина се чу как неколцина в залата поеха дъх, а Роза се задави. Двамата Евърард изцвилиха възбудено.

— Да погледнем сега положението му като актьор. В трупа той беше най-важният. Голяма риба в малко езеро…

— Бих спорил по този въпрос, Том. Този театър е…

— Ако обичаш! — Барнаби твърдо прекъсна Харолд и той млъкна, макар и с нежелание. — Малко езерце. Вярно, изпълняваше главни роли, но нямаше нито таланта, нито усета, нито необходимата скромност, за да направи нещо от тези роли. Нито имаше амбицията да търси нови хоризонти. В Слоу и в Ъксбридж работят по-големи трупи, в които би могъл да отиде и да се развива, но той никога не е показвал и най-малкото желание да го направи. Вероятно защото е смятал, че другаде няма да намери такъв послушен режисьор.

— Послушен! — викна Харолд. — Аз?

— Според много хора нежеланието му да се занимава с режисура показва неговата изключителна увереност. Но аз не споделям това мнение. Увереността на актьора личи в готовността му да се остави в ръцете на постановчика, да опитва различни начини на работа, да поема рискове. И така, постепенно стигнах до заключението, че Еслин Кармайкъл е бил всичко друго, но не и амбициозен и самоуверен.

При тези думи мнозина погледнаха Барнаби озадачено, но не и скептично. Очевидно заключението им се струваше правдоподобно. Роза, макар и да изглеждаше леко объркана, също кимна утвърдително.

— Но… — поде отново Барнаби и тръгна бавно по пътеката между редовете. Всички глави се обърнаха да проследят движението му — някои симптоми са подсказвали, че този аспект на неговата личност е започнал да търпи известни промени. Докато провеждах разследването, у мен се оформи виждането, че през последните няколко месеца той открито е започнал да спори с Харолд, да му се противопоставя, да го предизвиква и същевременно остро да критикува единствения актьор в трупата, който е представлявал сериозна заплаха за неговия авторитет. — При тези думи Николас се изчерви от удоволствие и широко се усмихна на Къли. — Сега — продължи главният инспектор, — защо е станало така?

Всички схванаха, че въпросът е риторичен. Никой не продума. Всъщност двама души изглеждаха прекалено разтревожени — човек би си помислил, че никога няма да си отворят устата да проговорят.

— Щом разберем отговора на това питане, ще разберем, убеден съм, и защо е бил убит. А разберем ли защо е бил убит, ще разберем и кой го е направил.

Трой почувства устата си пресъхнала. Отначало резервиран към идеята на шефа да разсъждава на глас пред трупата, беше седял извън кръга с леко предизвикателен вид, сякаш казваше, че си знае мястото и то изобщо не е сред тези лица. Но сега, мимо волята му, анализът на Барнаби го завладя изцяло и наведен напред, оплетен в мрежата на разказвача, ловеше всяка негова дума.

— Бих искал да премина към премиерата на „Амадеус“ и към разигралата се драма в драмата. Положително вече всички знаете за слуха и погрешната информация, довела до насилието, което Еслин упражни върху Кити и Николас по време на представлението. — Признанието, че показанията му са приети с доверие, стана причина Николас да грейне още по-доволен. — Това, естествено, изведе двамата на преден план в списъка на заподозрените. Вдовицата на убития обикновено винаги заема това незавидно положение. Кити е имала мотив — той беше разкрил изневярата й и със сигурност щеше да я изгони, след като бебето „изчезне“. Имала е и изключителната възможност да го убие…

— Не съм го убила аз! — викна Кити. — При всички тези свидетели щях да получа развод по негова вина за проявено физическо насилие. И издръжка.

— Този вид дела понякога се влачат с години, Кити. И невинаги завършват в полза на ищцата.

— Никога не съм докосвала онова проклето нещо.

— Определено твоите отпечатъци ги няма върху бръснача, но няма и ничии други, освен на жертвата. Само че и най-големият дилетант би се сетил да изтрие дръжката на оръжието на престъплението. Но дори и при това положение всичките ми инстинкти отхвърляха това просто решение.

Роза и Кити размениха погледи. Между тях премина съскане, наситено с разочарование и триумф.

— Освен това прецених, че Дейвид, Колин и Диърдре също трябва да се изключат, основанията ми са почти същите. Познавам ги отдавна. Никога, естествено, не бих проявил глупостта да твърдя, че никой от тях не е способен на убийство, все пак силно се съмнявам в способността им да извършат точно това убийство. Имали са, разбира се, възможност да го направят. И това се оказа големият препъникамък за мен. Защото допреди няколко часа изглеждаше, че всички, които не биха могли да са убийци, са имали възможността да го направят, а най-вероятните извършители — не са имали такава възможност.

— Какво стана преди няколко часа? — попита Харолд; беше издържал твърде дълго, без да се обади — никой от присъстващите не помнеше такъв прецедент.

— Открих, че е имало два бръснача.

Отговорът падна сред тишината като камък и като всеки камък, хвърлен във вода, предизвика вълнение, което тръгна към всички брегове. Някои лица изглеждаха жадни за още информация, други бяха сериозни и зачервени, а едно пребледня като платно. Щом забеляза това, Ейвъри си помисли: „О, Боже, той знае нещо. Бях прав.“ И без да го е грижа за риска публично да го отблъснат, взе ръката на своя любим и я стисна; един път за утеха и още веднъж за късмет. Тим дори не усети.

— Това, разбира се, разшири кръга на заподозрените. Почти всеки може да го е подменил с втория бръснач, да е свалил лепенката от оригиналния реквизит, когато му е било удобно, и после да го е върнал на мястото му.

— Кого имаш предвид като казваш „почти“, Том? — попита Николас.

— Ейвъри. Той се появи зад кулисите чак след като представлението бе прекъснато. Вече знам как — продължи разсъжденията си Барнаби — останах с двете „защо“-та. Защо някой би искал да убие Еслин, първото, и второто, много по-загадъчното: защо е решил да го направи пред повече от сто души зрители? Честно казано, още не съм намерил отговор на втория въпрос, но вече съм доста сигурен в отговора на първия.

Барнаби отново тръгна по пътеката и отново всички глави, като вързани с невидима обща нишка, се обърнаха след него. Той се облегна на рампата с ръце в джобовете и замълча за малко. „Виж го ти какъв актьор е — помисли си Къли с възхищение, — а аз смятах, че съм наследила всичко от мама“.

— Като оставим настрана мотивите, хрумнали ми най-напред, а именно страст и пари, остава ни трети мотив, също толкова основателен и според мен истинският. Еслин Кармайкъл е бил убит заради нещо, което е знаел. Нашето разследване доказа, че — освен ако не е водил сметките си по особено хитър начин — в тях няма постъпления на големи суми, следователно не е използвал своята уличаваща информация, за да изнудва за пари. Но човек може да изнудва, без да иска пари: примерно да оказва сексуален натиск или да използва тайната, за да се сдобие с власт. Помислих си, че първото е доста неправдоподобно, защото той беше женен отскоро и от негова гледна точка отношенията с жена му бяха напълно задоволителни. Но, от друга страна, второто ми изглеждаше още по-неправдоподобно, предвид моето схващане за Еслин като човек, лишен от амбиции и увереност. И въпреки всичко у мен се затвърждаваше убеждението, че именно тук се крие разрешението на този случай.

Подобно на всички вас, и аз възприех това убийство като театрално. В онази ужасна вечер реалността — наистина — пропълзя на сцената по определено неприятен начин, но до последната минута всички знаехме, че гледаме пиеса. Еслин беше с грим и театрален костюм, казваше реплики и правеше репетирани движения. Който и да го е убил, е член на трупата. Изглеждаше неоспоримо всичко да се върти около „Латимър“ и почти бях изключил останалата част от живота на Еслин, а тя в края на краищата е и по-голямата. Кити ме подсети, че от понеделник до петък, от девет до пет, Еслин Кармайкъл е бил счетоводител.

При тези думи Тим закри с ръце пребледнялото си като платно лице и наведе глава. Ейвъри го прегърна през раменете. И изведнъж в главата му нахлуха неканени образи. Видя се как години наред посещава всяка седмица Тим в затвора. Щеше да пече кекс с пила вътре. Или да носи въже под вълнения си пуловер. При мисълта за собствената му храна му се доплака. Как ще оцелее Тим там?

— Ако си спомняш, Кити… — Ейвъри се насили да съсредоточи вниманието си върху думите на Том. — … те попитах дали напоследък си забелязала промяна в обичайното ежедневие на мъжа си и ти каза, че отишъл на работа в събота сутринта, преди да умре. Сега не знам, Роза, ти спомняш ли си…

— Никога — заклати глава решително първата госпожа Кармайкъл. — В това отношение беше категоричен. Твърдеше, че през работните дни през ръцете му минават достатъчно факти и цифри.

— Отишъл в офиса си, каза ми Кити, да събере нещо. Това определено е странен израз. Човек би очаквал да го чуе по-скоро от устата на комарджия, отколкото на счетоводител. Или от събирач на дългове. Защото този израз означава точно това. Човек „събира“ дългове. И според мен точно това се е канел да направи и Еслин. Какво са му дължали и откога, не се знае. Но той очевидно е решил, че достатъчно е чакал.

— Но, Том — прекъсна го Джойс, — ти спомена, че бил убит заради нещо, което знаел.

— Пък и — възползва се Николас от прекъсването — да дължиш на някого пари не е много приятно, но не е и краят на света. Определено не си струва да се убива заради това. Искам да кажа… най-многото да те изправят пред съда.

— О, на карта е било заложено много повече. За да разкрием какво точно, ще се върнем към момента, до който стигнах преди малко, и отново ще попитаме какво се е случило преди няколко месеца — шест, за да сме по-точни, — та Еслин е започнал да си придава важност.

Барнаби замълча и над залата се възцари тишина, натежала от подозрения и пронизана от слисани погледи, които обаче постепенно започваха да се проясняват, а тишината взе да олеква. Барнаби така и не разбра кой пръв се сети за двамата Евърард. Определено не той. Но сякаш по телепатия, един по един присъстващите в залата започнаха да се обръщат към близнаците. Николас проговори пръв:

— Той си намери двама подлизурковци.

— Не виждам нищо лошо — обади се Клайв Евърард.

— … аз също… — вметна Доналд.

— … да се сприятелим с…

— … дори да благоговеем пред…

— … човек като Еслин с неговите несъмнени таланти…

— … и забележителни умения…

— Проклети лицемери — гласът на Барнаби беше толкова тих, че за миг хората се огледаха, несигурни откъде точно е дошло това неприязнено обвинение. Трой знаеше и адреналинът му рязко скочи. Барнаби отиде до края на реда, където седяха близнаците, и каза все така тихо: — Проклети, злобни, противни копелета, дето умирате да си врете носа навсякъде.

Двамата Евърард се свиха един към друг, ноздрите и на двамата прилепнаха от уплаха и носовете им щръкнаха на пепелявите им лица. Кити ги зяпаше ужасена, Къли се понадигна от стола, несъзнателно стиснала здраво ръката на Николас. Печалното изражение на Ейвъри изведнъж се проясни от лъч надежда. На Джойс започна да й става лошо от напрежение, а Харолд кимаше енергично. Главата му се клатеше напред-назад, все едно бе закачена на пружина към раменете — също като на онези китайски булдози, които понякога се виждат в антикварните магазини.

— Нямаш право да ни говориш така — викна единият Евърард, съвзел се от първоначалната уплаха.

— Откога е незаконно да се възхищава човек на някой актьор?

— Да се възхищава? — Барнаби почти изплю думата и гласът му прокънтя десет пъти по-силно. Завря гневната си физиономия в лицата на близнаците. — Вие не му се възхищавахте. Вие му се надсмивахте. Играехте си с него. Водехте го за носа, както циганите водят мечка. А той, горкият глупак, който никога не е имал приятел през живота си, без съмнение си е мислел, че именно това е приятелството. Придворни ласкатели? Не, точно обратното. Каквото и да е то.

— Тайни съветници? — предложи Борис.

— И пряко отговорни за смъртта на Еслин.

При тези думи Доналд Евърард изхвърча от мястото си.

— Чухте ли? — изпищя той, размахал неистово ръце към другите в залата. — Това е клевета!

— Ще те съдим! — изписка брат му. — Не можеш да разправяш наляво и надясно, че сме убили Еслин, и да ти се размине безнаказано!

— Имаме свидетели!

— Всички тези хора!

— Не съм казал, че сте го убили — възрази Барнаби и погнусен, отстъпи крачка назад, за да е по-далеч от двамата истерици, — а съм убеден, че вие сте отговорни за неговата смърт.

— Все тая.

— Не съвсем. И сами бихте го разбрали, ако спрете да размахвате ръце. Седнете и помислите малко.

Недоволни и обидени, с мрачни погледи под намазаните с гел перчеми, двамата братя все пак го послушаха и седнаха.

— И така — продължи Барнаби, — имаме една марионетка, едно чучело и някой, който му дърпа конците. И какво правят кукловодите, при това много хитро, много изкусно? Отначало го подкокоросват да отстоява собственото си мнение. Направо ги чувам: „Не можеш да приемеш това, нали? Ти си звездата на трупата… не разбираш ли с каква власт разполагаш? Нищо няма да направят без теб.“ Но след няколко седмици играта започва да им доскучава. Опитали са всичките й варианти. И решават да измислят нещо по-интересно. Подозирам, че именно по онова време Еслин е споделил с тях информацията, която ги е вдъхновила да скалъпят своя велик план, непосредствено довел до смъртта на Кармайкъл.

Всъщност в правилна посока днес ме насочиха думите на моя сержант — уточни Барнаби и Трой, внезапно озовал се под светлината на прожекторите, се опита да си придаде вид на интелигентен, скромен и неоценим човек. Междувременно успя и тайно да намигне на Кити, която веднага му върна жеста. — Той има навика да пуска нелепи и напълно лишени от всякакъв хумор шеги — поясни главният инспектор и Трой тутакси престана да изглежда интелигентен. — Последния път си направи шега с думата „констипация“, но както става понякога, ме подсети за нещо подобно, което стана при един от разпитите. Не знам дали си спомняш, Кити…

Чула внезапно името си, Кити, която все още хвърляше многозначителни погледи на Трой, се изчерви.

— Моля?

— Каза ми, че Еслин ти е говорил какъв драматичен ефект е замислил за премиерата.

— Така си беше.

— И понеже се е възхищавал на себе си и на красивия си театрален костюм, си предположила, че има предвид собственото си преобразяване.

— Не, ти го каза, Том. Когато обясняваше онзи непонятен френски израз.

Барнаби повтори почти същия израз с въпросителна интонация.

— Точно така — потвърди Кити.

— Сигурна ли си?

Кити се огледа. Нещо не беше наред. Хората я зяпаха с широко отворени очи. Изведнъж й стана студено. Какво направи, та я гледат така?

— Да, Том. Сигурна съм. Защо?

— Защото сега не казах съвсем същото като онова в предишния ни разговор — обясни Барнаби. Беше толкова логично, а той се сети едва на втория ден. — Това, което казах… което Еслин е казал, е „ку д’ета“[67], тоест завземане на властта.

— О, Боже! — възкликна Диърдре едва чуто, ала Дейвид мигом връчи кучето на баща си и хвана ръката й.

— В тази история на два пъти нещо не е било дочуто или доразбрано. И в двата случая правилното разбиране на думите се оказва жизненоважно за решаване на загадката.

— Кой е вторият, Том? — попита Борис. Единствен той от трупата изглеждаше достатъчно спокоен, за да говори.

— С последния си дъх Еслин се опита да ни каже причината, довела до смъртта му. Успя да прошепне само една дума и ние мислехме, че тя е „нескопосан“ Но преди няколко часа днес аз направих прост експеримент и сега съм убеден, че думата е била „ядосах“ И че, ако беше имал достатъчно време, следващата дума на Еслин щеше да бъде Харолд. Нали така, Харолд?

Харолд продължаваше да кима с глава.

— Нали ти взе бръснача, когато мина зад кулисите, махна лепенката през антракта, избърса дръжката с жълтата си копринена кърпичка и го върна обратно в подноса? И докато си го държал в джоба си, не остави ли на негово място друг? — Тук Барнаби извади от джоба си старомоден бръснач и го вдигна, та да го видят всички.

— Да, точно така, Том — отвърна Харолд любезно.

— А след като имаш зала, пълна с хора, готови да се закълнат, че не си напускал мястото си, щеше да се измъкнеш невредим.

— Точно така си представях нещата. И всичко, изглежда, вървеше като по мед и масло. Недоумявам как си забелязал подмяната. — Барнаби му обясни. — Виж ти — унило рече Харолд. — А винаги съм смятал Дейвид за доста слабоумен.

Видимо Дейвид не реагира на думите, но баща му свирепо изгледа тила на Харолд, а Диърдре почервеня от гняв.

— Сериозно ще си поговоря с Дорис, задето ви е пуснала да се ровите из вещите ми.

— Не зависеше от нея. Представихме й заповед за обиск.

— Хъм! Ще видим тая работа. Е, Том, сега, след като знаеш как, би искал, предполагам, да разбереш и защо? — Барнаби кимна утвърдително. Харолд стана и на свой ред започна да се разхожда, заврял палци в джобовете на жилетката си — подходяща поза за заключителната му реч.

— За да изясним този неприятен въпрос, трябва да се върнем доста назад във времето. Всъщност петнайсет години назад, когато строяхме „Латимър“ и сформирахме сегашната ми трупа. Парите не достигаха. Общинският съвет ни отпусна помощ, но тя не стигна доникъде, още по-малко да превърнем театъра в перлата на културния живот в Костън. И когато оня стар пияница Латимър пукна, неговият приемник, крайно несимпатичен тип (с левичарски убеждения, мисля), взе, че ни отряза субсидията. Явно предпочиташе в града да има бинго зала вместо театър. Така почти от самото начало възникнаха финансовите ни проблеми. А човек, естествено, трябва да поддържа и определен жизнен стандарт. Един импресарио не може да кара форд ескорт, облечен като продавач. — Харолд замълча за миг. Беше стигнал до най-горното стъпало и се завъртя драматично, пое дълбоко дъх и продължи: — Въртя една вносно-износна търговия, както вероятно знаете, и се лаская от мисълта, че часовете, прекарани в работа, ми носят много добри приходи. Отделях минимална сума за семейния бюджет и влагах печалбата си там, където да се вижда — в собствената си личност и в представленията на „Латимър“. Но колкото и да бяха добри тези печалби обикновено, огромна част от тях отиваха в полза на митницата, за акцизи, за вносни мита и още една тлъста сума за Отдела за държавни приходи. Съвсем естествено това изобщо не беше по вкуса ми, особено след като ни отнеха нищожната субсидия, която получавах от държавата. И аз реших да компенсирам нещата. Смятах, разбира се, да плащам някои данъци и част от ДДС — в края на краищата аз не съм престъпник, — но благоразумното преизчисляване на цифрите ме спаси. Първата година спестих неколкостотин лири — повечето отидоха за „Вълшебникът от Оз“, нашето първо представление. Не знам дали го помниш, Том?

— Чудесно представление.

— Очаквах, разбира се, Еслин да забележи номера, когато подготвя счетоводните ми документи, но се надявах като звезда в трупата да оцени необходимостта от подобни мерки. За мое учудване обаче той си замълча. Просто предаде документите както обикновено. Поведението му предизвика смесени чувства у мен. От една страна, никой не иска счетоводителят му да е толкова некомпетентен, че да не забележи някоя и друга необходима измама. От друга страна, това вещаеше безоблачно бъдеще. Така и стана. Всяка година аз си задържах по малко повече от предишната — няколко хиляди, когато си купих моргана — и всяка година Еслин предаваше документите, без да продума. Но знаеш ли какво, Том…

Харолд спря близо до Барнаби. Главата му, следвала досега ритъма на крачките, клатейки се напред-назад, започна да се тресе застрашително.

— През цялото врете той е знаел какво правя. Знаел е, а не е казал нищо. Представяш ли си по-голямо предателство?

Барнаби гледаше убиеца на Еслин Кармайкъл и си помисли, че всъщност да, би могъл да си представи едно-две по-големи предателства, но на глас само попита:

— Кога го откри?

— Миналата събота, следобеда. Тъкмо се прибрах от интервю в театъра. Той ми позвъни и пожела да намине. Дорис беше на пазар, така че цялата къща бе на наше разположение. Еслин изобщо не си губи времето със заобикалки. Просто ме уведоми, че поема режисирането на пиесите в „Латимър“ и започва с „Вуйчо Ваньо“; възнамерявал да обяви решението си, когато ги извикат за аплаузите в понеделник вечер. Възпротивих се категорично, а той извади всичките сметки и цифри и ме предупреди, че или ще му отстъпя режисьорското място, или ще отида в затвора. Веднага ми хрумна и трета възможност и без да губя време, реших да я осъществя. В понеделник сутринта намерих в един магазин в Ъксбридж стар бръснач. Знаех как работи Диърдре: ще провери всичко много преди последното действие. Еслин никога не пипаше реквизита, така че беше малко вероятно да забележи подмяната. Като минавах зад кулисите, просто взех единия бръснач и оставих другия, а през антракта свалих лепенката…

— Къде по-точно?

— Отбих се в актьорската тоалетна, но Еслин и неговите другарчета бяха там. Затова, на път към гримьорните, където трябваше да им чета конско, застанах зад вратата на сцената. На връщане отново ги размених. Отне ми само секунда. Използвах цветарския нож на Дорис, много е остър. Просто.

Харолд се усмихна доволно, горд от хитрия си план, и хвърли бърз поглед към всички присъстващи. Брадата му беше загубила красивия си вид на издялана от камък и, сега приличаше на туфа прорасла трева.

— Досетих се, разбира се, че Еслин не е измислил сам всичко това, особено когато ми изпрати онази тъпа книга. Трябвало да бъде намек, осветли ме той. Ловял съм риба в мътни води, видите ли. А било готварска книга за приготвяне на риба с подправки, защото съм подправял документи. Никога не би могъл да измисли сам такова нещо. Знаех много добре откъде идват тези идеи. И всички номера по време на репетициите, когато Еслин се опитваше да ме изкара некомпетентен, та да направи смяната на местата в йерархията по-приемлива.

Независимо от опитите да си предават вид на безразлични и уверени в собствените си морални принципи братята Евърард всъщност изглеждаха така, сякаш искаха да са на хиляди километри от „Латимър“ в този момент. Другите от трупата бяха изненадани, отвратени, възбудени, едни се забавляваха, а някои (в лицето на Диърдре и Джойс) изпитваха жал. Трой стана от стъпалата и прекоси сцената. Харолд продължи:

— Нали разбираш, че нямах друг избор? Това — и той обхвана с широк жест своите актьори, театъра, всички минали победи и бъдещите, които щеше да постигне — е моят живот.

— Да — кимна Барнаби, — разбирам.

— Трябва да те поздравя, Том. — Харолд подаде ръка на главния инспектор. — И не мога да кажа, че съжалявам, задето изяснихме всичко това. Рано или късно положително щеше да излезе наяве, но е добре да започнем новия сезон на чисто. И искам да те уверя, че няма никаква неприязън — поне от моя страна. А сега, боя се, но трябва да те помоля да ме извиниш. — Харолд си прибра ръката, която напразно висеше във въздуха. — Налага се да продължа работата си. Предстои ни да свършим сума ти неща тази вечер. Хайде, Диърдре. Живо, живо.

Никой не помръдна. Том Барнаби стоеше нерешително, отвори уста да каже нещо, но се отказа и я затвори. Откакто работеше в полицията, беше арестувал много престъпници, доста от тях за убийство, но никога не се бе сблъсквал с подобен случай — някой да си признае престъплението, после да иска да се ръкува с него и накрая да пожелае да се върне към задълженията си. Нито с някого, очевидно толкова луд.

— Харолд…

Харолд се обърна, смръщил вежди.

— Виждаш, че съм зает, Барнаби. Досега постъпвах разумно, несъмнено ще се съгласиш…

— Искам да дойдеш с нас.

— Какво — сега?

— Точно така, Харолд.

— Изключено. Трябва да довърша прослушванията за „Ваньо“ тази вечер.

Барнаби долови как Трой се раздвижи и постави ръка върху рамото на сержанта, за да го спре. Освен че нямаше никакво желание да гледа как влачат извън сградата луд човек, вероятно крещящ, и го напъхват в кола, не му се нравеше жена му и дъщеря му да станат свидетели на такава сцена; да не говорим за Диърдре, която сигурно се беше нагледала достатъчно на такива картини. Харолд продължаваше да стои насред сцената и да ръкомаха енергично. Никой не се смееше. Барнаби се помоли за вдъхновение.

— Харолд — повтори той и тръгна към режисьора. Леко го докосна за лакътя. — Пресата те чака.

— Пресата… — повтори Харолд с меден глас, после свъси вежди. — Да не е оня шкембест идиот от „Ехо“?

— Не, не. Истинската преса. „Таймс“, „Индепендънт“, „Гардиън“. Майкъл Билингтън.

— Майкъл Билингтън. — В очите на Харолд запламтя надежда. — О, Том… — Харолд хвана главния инспектор под ръка и Барнаби усети силата на вълнението му. — Наистина ли?

— Да — потвърди той с дрезгав глас.

— Най-сетне! Знаех, че ще дойде… Знаех, че ще се сетят за мен… — Харолд огледа всички с див поглед. Беше пребледнял от възторг, а от устните му увисна слюнка като мъничка кристална чепка грозде. Позволи на Барнаби да го хване за лакътя и да го поведе надолу по стъпалата. По средата на разстоянието до изходната врата спря. — Ще има ли снимки, Том?

— Предполагам…

— Добре ли изглеждам?

Барнаби отклони поглед от разкривеното налудничаво лице.

— Изглеждаш чудесно.

— Трябва да си взема шапката!

Ейвъри стана, взе кожената шапка и му я подаде. Хародц я нахлупи накриво, опашката на животното увисна над едното му ухо — гротескна гледка, — но той остана доволен и отново тръгна към изхода.

Трой вървеше няколко крачки напред, отвори вратата и закачи едното крило, за да не се люлее. Хвана и задържа отворена тежката тъмночервена завеса. Харолд спря за миг на прага, обърна се и огледа за последен път своето царство. Държеше главата си леко наклонена настрани, сякаш заслушан в нещо. По лицето му заигра вълнение от оживели спомени, накрая в налудничавите му очи пламна небивал копнеж. Сякаш чуваше как в далечината го зове тромпет. И все още под влияние на това съприкосновение със смъртта и мечтите той тръгна. Тежката тъмночервена завеса падна и настъпи тишина.

Друга премиера, друго представление

Коледа дойде и си отиде, но времето не омекваше. От синьо лъскаво „Метро“ излезе жена, облечена в кожено палто (от млади бобри) до глезените, и качулка, подплатена с коприна. Тръгна по мокрия паваж към туристическата агенция „Далечни хоризонти“ и с чувство на благодарност бързо се вмъкна в топлото помещение. Застана в очакване до бюрото и свали качулката от меките сиво-синкави къдрици. Свали си и ръкавиците. Помоли да й дадат брошури за морски пътешествия. Гласът й привлече вниманието на другата клиентка в агенцията — стройно момиче, облечено в черно.

— Дорис?…

— Кити. Здравей — отговори Дорис Уинстанли и се усмихна непринудено, но бързо си спомни за неотдавнашните събития и неловко замълча. Кити обаче изобщо не се почувства неловко. Усмихна се и попита Дорис къде е решила да отплава.

— Още не знам. През целия си живот съм мечтала да ида на морско пътешествие. Никога, разбира се, не съм допускала, че ще имам възможност да пътувам.

— Не те виня, Дорис. При това време. Все пак добре е да внимаваш.

— Моля? Не съм сигурна, че…

— С всички ония професионални партньори за танци и чаровници, които търсят необвързани богати дами.

— О, изобщо не съм богата — възрази Дорис. — Но неочаквано получих малко наследство. Та реших да се поглезя.

— Страхотно. Ще останеш ли в Костън, когато се завърнеш?

— О, да. Тук имам много приятели. — Наистина се изненада колко хора я посетиха през последните няколко седмици, искрено загрижени и готови да я подкрепят. Хора, които никога не бяха идвали, когато Харолд си беше у дома. — Щом се върна, ще дам двете си излишни стаи на студенти. Вече се свързах с Брюнел. Ще бъде чудесно пак да има млади хора в къщата. Моите деца са толкова далеч.

Дорис поговори с младата жена още няколко минути. Нито възразяваше Кити да й задава въпроси, нито имаше нещо против нахаканите й съвети. Дорис беше благодарна, че вдовицата на Еслин е готова да побъбри с нея. Кити изглеждаше много привлекателна — изобщо не си бе пестила времето. Беше красиво гримирана. Под тясното прилепнало сако на черния й костюм с минипола не се виждаше нито блуза, нито пуловер. Носеше малка шапка без периферия с черен воал, който стигаше до средата на хубавото й носле, а бялата й кожа проблясваше под дантелата. Дорис завърши несвързаното си бърборене, като попита Кити какво прави тя в „Далечни хоризонти“.

— Дойдох да си взема самолетния билет. Във вторник заминавам за Отава. На гости на девера ми — обясни тя и намести воала с розовите си пръсти. — Толкова е мил. Изгарят от желание да ме утешават.

— О! — възкликна Дорис. Май нямаше какво друго да добави, освен: — Приятно пътуване тогава.

— И на теб. И внимавай с ония танцьори — повтори Кити и напъха билета в чантата си. — Трябва да бягам. Един приятел ще дойде вкъщи в седем, а аз искам да се изкъпя преди това. Доскоро.

Дорис се замисли, че едва ли щеше да е „доскоро“, но нямаше особено значение. Събра купчината брошури и тръгна към кафене „Софт шу“, където си поръча чай и пастички. Беше много по-приятно в кафенето, отколкото вкъщи. В момента там нямаше почти никакви мебели. Даде всички износени, замърсени, омразни стари боклуци на вехтошари. Полека-лека щеше да ги замени. Смяташе да купи нови от по-едрите неща, а някои дребни съкровища да открие по гаражните разпродажби. Щеше да разполага с много време за тази работа. И с много пари. Взе ужасно много за моргана, а за нейна изненада един много способен адвокат, препоръчан й от Том Барнаби, продаде бизнеса на Хародц за сума, която на Дорис се стори грамадна. И къщата, разбира се, беше на нейно име.

Пастичките пристигнаха. Дорис си избра една с пралинов пълнеж с дъх на кафе и украсена с прясна сметана. После отвори първата брошура: предлагаше плаване до Канарските острови. Тя веднага разбра, че това е нейното пътешествие. Усети как топлият вятър роши косата й, видя летящи риби да скачат сред вълните, а морски птици крещяха над главата й. Щеше да мързелува до края на зимата, а през пролетта да се прибере точно навреме, за да получи храстите и розите, които си поръча предишната седмица. Щеше да си направи и парник. Цял живот си беше мечтала за парник. Дорис си представи как се мотае сред засадените в саксии растения и домати и чувалите с листен тор; преизпълнена с щастие, поднесе малката сребърна вилица към устата си.

Ейвъри готвеше за вечеря. Хранеха се в кухнята, защото върху масата в трапезарията бе разположен голям красив макет на сцената за „Вуйчо Ваньо“. Последния час Тим прехвърляше разноцветни прозрачни плоскости, осветявани с фенерче — експериментираше идеите си за осветлението на пиесата и си водеше бележки. Според неговото лично мнение основното помещение в комбинирания декор приличаше по-скоро на стая от вила в Ню Орлийнс, отколкото на помещение в руска вила от началото на двайсети век, но не можеше да се отрече, че мястото придава определено усещане за душна атмосфера и отпуснатост, особено когато щорите са спуснати и светлината се процежда през тях, падайки върху декорите на прашни лъчи.

— Надявам се, разбираш, че това е само импровизация.

— Все това повтаряш — подхвърли Тим и се съсредоточи върху чудесно изработената градина на Ейвъри — просторна и светла, — веднага си я представи под яркосиньо небе. После отиде до килера, взе бутилка „Мъркюри 86, Кло дьо Роа“ и извади тапата. — Какво импровизираш в такъв случай?

— Скат.

Тим наля две чаши с вино и остави едната до готварската печка. Вдигна „Флойд за рибата“.

— Не каза ли, че тази книга не става за нищо?

— Човек не бива да е прекалено краен в оценките си. Джойси не пожела да я задържи (съвсем разбираемо е при стеклите се обстоятелства), та реших да я отърва. Всъщност — Ейвъри опита сосовете в тиганите — надявам се да се получи доста добре.

Ейвъри се наруга наум, задето остави готварската книга върху плота (обикновено стоеше най-отзад в чекмеджето с хавлиените кърпички). Изобщо нямаше желание да припомня на Тим събитията около смъртта на Еслин. Защото Тим си беше признал пред Ейвъри (и пред Барнаби), че от самото начало е знаел за плана на Еслин да заеме мястото на Харолд (макар да нямал представа за изнудването). Еслин го уверил, че след като поеме нещата в свои ръце, няма да се меси в проектите за осветлението на пиесите, нито в решенията за сценичното оформление, и тогава Тим се окуражил да използва в деня на премиерата първоначалния си проект за осветление.

Сега се обвиняваше за случилото се през онази вечер. Ако не беше пазил тайна, ако бе споделил поне с Ейвъри (с други думи — с цялата трупа), Еслин вероятно щеше да е още жив. След ареста на Харолд седмици наред Тим се мота тъжен из къщата, разяждан от угризения на съвестта. Почти не ядеше и не се интересуваше от магазина, а около Коледа там имаше толкова работа, Ейвъри направо се побърка, макар че Николас напусна супермаркета, за да му помага.

На всичкото отгоре Ейвъри трябваше да се справя и със собственото си емоционално състояние. Изпита например известно разочарование, след като разбра, че привидно смелото и благородно предложение да осъществят проекта за осветлението всъщност не е носело никакъв риск, защото Тим е знаел за предстоящата смяна на Харолд. Ейвъри положи епични усилия да се примири с факта, че един малък сапунен мехур се е спукал, и да продължи да готви неустоими ястия, когато не превиваше гръб в магазина, опитвайки да се справи с поръчките до среднощ. Ала Тим вече беше започнал да се оправя. Беше почти предишният Тим. Ейвъри пресуши чашата и се усмихна на своя любим.

— Не го изливай така. Това е първокачествено вино.

— Не ти ли омръзна да ме учиш как се пие вино?

Ейвъри вдигна ската и го постави в овален съд, а Райли, свил се върху висока табуретка като малка пухкава възглавница, скочи (или по-скоро се строполи) на земята. Откакто Съни започна да се появява редовно в театъра, Райли отказа да влиза в сградата и бродеше сърдит, мокър, треперещ и нещастен в задния двор край кофите за боклук. Ейвъри не издържа дълго да го гледа такъв и скоро котаракът намери приют в къщата. Сега пълничък, доволен и горд от живота, който водеше и който винаги е смятал, че заслужава, Райли бавно се отправи към своята паничка и с удоволствие се зае с рибата в нея. Не беше на нивото на „фазан Перигор“ от предишната вечер, но за сочност Райли бе готов да й даде осем по десетобалната система.

— Вместо пудинг съм направил сладолед върху канапе от, черен хляб.

— Любимият ми.

Ейвъри поръси ситно нарязан магданоз върху зеленчуците.

— Но днес нямах време да пазарувам, така че за съжаление малките морковчета са от фризера.

— Мили Боже! — Тим удари по масата с ножа, с който режеше една франзела. — А пък на мен ми казаха, че това заведение е петзвездно.

— Не и за храната, патенце.

Тим се засмя. Първият истински смях — Ейвъри не го беше чувал от седмици. Започнаха да се хранят.

— Как е?

— Страхотно.

— Какво мислиш, че… — изфъфли Ейвъри.

— Не говори с пълна уста.

Ейвъри преглътна и отпи малко вино.

— Истинска амброзия е това вино. Какво мислиш, че трябва да дадем на Нико за прощален подарък?

— Нали вече му подарихме „Ещината на краля“.

— Но това беше преди седмици. Сега той ще остане заради „Ваньо“. Не е ли редно да му подарим нещо друго?

— И защо? Та ние почти не го виждаме, освен на репетициите. Както и Къли.

— Наистина е талантлива.

— Поразителна. Мислех Нико за добър, но при Къли сцената направо грейва.

— Тим… ти не съжаляваш, че… Кити си отиде, нали?

— Не, разбира се… Не започвай пак.

— Не започвам. Честно.

И наистина беше честен. След като издържа на порива на първата истинска буря във взаимоотношенията си с Тим, които бяха крайъгълен камък за живота му, сега някъде в недостижимите дълбини на сърцето си изпитваше непоклатимо спокойствие. Не разбираше изцяло състоянието си. Не допускаше, че Тим никога повече няма да кривне, нито изключваше възможността някога и той да се увлече по друг (макар да му се струваше абсолютно невероятно). По-скоро бе отворил допълнително измерение в душата си, където потъваха всички болки и мъчителни изненади. Изведнъж, изпълнен с дълбока благодарност за това неочаквано положение и за самия факт, че все още е жив, Ейвъри се усмихна.

— Какво се хилиш така глупаво?

— Не се хиля.

— Изглеждаш нелепо.

— Ооо… Просто си мислех колко е хубаво, дето добрите се радват на хепиенд, а лошите свършват зле.

— Аз пък мислех, че това го има само в романите.

— Не е задължително — възрази Ейвъри и си наля още вино.

— Ще ме закараш ли?

Барнаби и Трой си тръгваха от участъка. Трой, облечен с непромокаемо палто, пристегнато с колан в кръста, стиснал лъскав пакет цигари „Силк кът“, вече предвкусваше удоволствието от първото поемане на дългоочаквания никотинов облак в белите си дробове. Барнаби, сгърчил рамене под балтона, добави:

— На път ти е. — И понеже Трой продължаваше да мълчи, главният инспектор продължи: — Пуши, ако искаш.

„Има си хас! В собствената ми кола. В собственото ми свободно време. Хиляди благодарности.“ Сержантът видя как веждите на шефа му (днес по-рошави от всякога) се повдигнаха въпросително.

— Хъм… къде е вашият орион, сър?

— Днес на Джойс й трябваше кола.

— Само че не се прибирам направо вкъщи… ще се отбия в „Златните лебеди“. — (Веждите пак щръкнаха.) — Това е едно заведение — обясни Трой — на пътя за Ъксбридж.

— Това също ме устройва. В такава вечер нещо мокро и топло би ми дошло добре.

— Е… — Трой се изчерви и хванал дръжката на вратата, продължи с обясненията: — То не е точно кръчма… аз само се пошегувах… Ще ходя на гости…

Барнаби погледна сержанта. И разбра.

— Аа. Извинявай, Трой. Обикновено не ми трябва толкова време, за да схвана. Днес беше тежък ден.

— Да, сър — съгласи се по-младият мъж, понечи да излезе, но спря и се обърна — беше му хем неловко, хем в очите му блестеше непокорство. — Искам да кажа… нали случаят е приключен.

— О, да, да. Какво правиш в свободното си време, си е твоя работа. — И понеже Трой продължи да се мотае нерешително, Барнаби добави: — Ако чакаш моето одобрение, ще стоиш тук, докато от задника ти пораснат маргаритки.

— Лека нощ, сър.

— Лека нощ, сержант. — А когато вратата се затвори, инспекторът викна след Трой: — Много поздрави на Морийн.

Това му напомни песента за Бродуей, тя пък му напомни за театър, което му напомни за „Латимър“, а оттам си спомни за Харолд, когото се опитваше да забрави и, общо взето, успяваше, особено когато го поглъщаше ежедневната работа. В края на краищата, убеждаваше се той, това беше просто арест. Малко по-различен от обичайното, защото арестува човек, когото познаваше. Е, имаше и още нещо необичайно: след като Харолд разбра, че величията на британската журналистика не са се събрали да го почетат с присъствието си, се разбуйства страховито — трима души едва успяха да го замъкнат в една килия. За първи път, откакто беше в полицията, Барнаби постъпи като страхливец и остави другите да свършат работата. Но крясъците на Харолд се чуваха дори в столовата на участъка.

— О, Боже! — измърмори Барнаби и тръшна вратата на кабинета. Излезе и реши да се прибере вкъщи пеша. Една бърза разходка сред хапещия студ щеше да му поохлади кръвта. И да го успокои, да му помогне да забрави спомените. Тръгна по Хай Стрийт. Отдавна се беше стъмнило. Никога не си беше мислил, дори като наивен млад полицай в началото на петдесетте, че животът му като служител на реда ще бъде изпълнен винаги с щастие. Беше подготвен за изобилието от низости, с които щеше да се сблъска, и тази подготовка не бе отишла напразно. Но понякога спомените за всички минали през ръцете му гадости се събираха в едно и се превръщаха в зловонен цирей, който скриваше хубавите страни на професията му.

Продължи да върви, но пресече улицата, преди да стигне до „Латимър“, макар това да налагаше по-нататък да я пресича пак. Не искаше обаче да минава близо до театъра. Нито имаше намерение да помага в боядисването на декори за следващата им пиеса, независимо от уверенията на дъщеря му, че ще бъде „божествена“. Сега тя и Джойс бяха в „Латимър“ (погледна си часовника) и репетираха. Очакваше след няколко дни да се чувства по-различно, навярно дори още утре, но точно в този момент направо му се повдигаше от актьори. До смърт му омръзнаха техните силни емоции и разбити сърца; тяхното позьорство и тайни клюкарски събирания.

И тогава по закона за всемирната гадост — гадните съвпадения винаги се случват на човек, най-малко способен да се справи с тях, — докато Барнаби пресичаше улицата, една спряла кола му бибитна приятелски. Хвърли поглед и видя двамата Евърард. На светлината на уличните лампи лицата им бяха мръсножълти. Клайв свали прозореца и викна:

— Здравееей.

А зад кормилото Доналд натисна отново клаксона. Барнаби продължи да върви.

Положително има начин, рече си той мрачно, докато крачеше мрачно, все още обладан от мрачни спомени, да се освободи от тези неприятни мисли за миналото. И тогава, за негов късмет, Том се озова пред „Веселият кавалер“ и спря. Изведнъж си спомни как на закуска Джойс го попита има ли нещо против да си поръча индийска или китайска храна за вечеря, защото денят й бил много тежък и трябвало да иде на репетиция в седем, та нямало да има време да сготви. Ето къде ще вечеря. Барнаби бутна вратата на „Кавалера“ и влезе.

В съгласие с новите изисквания заведението беше отворило помещение за семейства и за непушачи в задната си част. Освен това всичко се готвеше на място. Барнаби получи голямо парче пай с месо — сочна пържола, бъбреци и хрупкаво тесто, броколи в масло, печени картофи и сладък пудинг за десерт. Добави към това халба бира и понесе таблата през кръчмата.

В съответствие с предназначението си семейното помещение беше приютило малка фамилия: слабичка млада жена с кърмаче на ръце и млад мъж с множество татуировки, който клечеше пред кашон с очукани играчки и ги показваше на тригодишната си дъщеря. Говореше й тихо, първо й предложи едно парцаливо животно, после кукла. Масата им беше осеяна с опаковки от царевични пръчици и с бирени бутилки. Барнаби кимна едва забележимо (сто пъти би предпочел да е сам) и седна.

Топлата ароматна храна му подейства успокоително и постепенно той започна да се отпуска. Малкото момиченце най-накрая си избра едно агне от вълнена прежда, занесе го до масата и го предложи на братчето си. Бебето го взе и го пусна на пода. Тя го вдигна и пак му го подаде. То отново го хвърли на земята. И двамата очевидно намираха играта за много смешна.

Барнаби стигна до пудинга. Вече не му се искаше да е сам. Семейството, за което — може би за щастие — не знаеше нищо, по необясним начин (Том нямаше и желание да си го обяснява) му носеше утеха. Инспекторът пресуши халбата. После реши, че, ако ще е гарга, да е рошава, и отиде да вземе още една.

Работата в „Латимър“ продължаваше. Точно сега репетираха „Вуйчо Ваньо“. Роза тъкмо обмисляше сериозно идеята да се откаже завинаги от театъра, но й предложиха мизерната роля на старата медицинска сестра. Сега се радваше, задето я прие, макар на няколко пъти почти да заряза всичко. Особено след обяснението, че няма такова нещо като малка роля, има само малки актьори. Тогава се разфуча, но Джойси й направи кафе, поговориха си колко вълнуваща би била работата по тази пиеса и тя се поуспокои. И сега трябваше да си признае, че наистина е много вълнуващо. Дори ободряващо. Но и малко страшничко.

Наложи се да се откаже от всичките малки технически номера, натрупани през годините, както и от романтичния пресипнал глас, който публиката обожаваше. Лесно е да ти казват да използваш въображението си, да търсиш истината и да следваш логиката на текста. Лишена от обичайните си оръжия, на Роза често й се струваше, че за първи път в живота си е на сцената. Все едно ходеше по въже над дълбока бездна. И освен това се наторяваше. Никога не се беше изморявала така. Когато се обърнеше назад и си спомнеше всички главни роли, които беше изиграла все с технически прийоми, без дори да се задъха, се учудваше на сегашното си изтощение. Благодареше на Бога за скъпия Ърнест. Толкова беше мил — топлеше й чехлите край огъня, правеше й какао веднага щом влезеше вкъщи каталясала. Роза се съсредоточи върху репетицията. Ей сега ще дойде нейният ред — откриваше четвърто действие.

Николас и Джойс седяха един до друг на предните редове в залата. И двамата мислеха за Къли. Николас, лудо влюбен, се чудеше дали тя говори сериозно, че ще се срещнат в Лондон: щяла да дойде да го окуражава и да вика за него на представлението му в централното театрално училище, стига Николас да я покани.

Джойс, пленена от тъжното величие, с което дъщеря й се движеше по сцената като Елена Андреевна, й се радваше и същевременно изпитваше страх. Що за професия си е избрала. Къли, разбира се, знаеше всичко за несигурния живот на театралните актьори — майка й се погрижи за това: големите надежди и писмата без отговор, и прослушванията, на които ти обещават да те уведомят, ако си одобрен, но никога не го правят. Ала подобно на всички напористи млади хора Къли не допускаше, че тези неща ще се случват точно на нея. Джойс отново се съсредоточи върху действията на сцената, където Борис, в ролята на Телегин, държеше чиле вълнена прежда в изпънатите си напред ръце. Старата медицинска сестра Марина навиваше бавно преждата на кълбо, което стискаше много внимателно с изкривените си от артрит пръсти. Лицето и прегърбените й рамене бяха стари, но в грубия й селски глас се долавяше свежо чувство за хумор.

— Кой би помислил — прошепна Николас, — че Роза би могла да се промени така в тази роля…

Джойс се усмихна. Всички се бяха родили за нов живот, всички се чувстваха толкова живи, о, толкова живи, и творяха всеки миг на сцената. На бърза ръка разкритикуваха идеите й за ролята й (Мария Войницкая). Къли се размина с най-малко забележки. Но никой нямаше нищо против критиката. Защото това, което ставаше на сцената, показваше, че си струва усилията.

В склада за декори Дейвид Сми претапицираше шезлонг с маслиненозелено кадифе. Съни лежеше и се прозяваше край преносимата газова печка. Май са много заети тези дни, мислеше си, определено разходките му ставаха все по-къси и по-къси, но той не беше от кучетата, дето се оплакват. Дано, когато времето се оправи, да настъпят по-добри дни.

Колин работеше над огромен шкаф — боядисваше го в орехов цвят. Фийби Гловър, сценичната помощничка, идваше от време на време, за да им съобщи кога могат да режат, да чукат и да вдигат шум колкото си искат. Колин не се притесняваше особено. Декорите бяха почти готови. Нямаше апартаменти за боядисване, нямаше и разни трибуни, които да се мъкнат насам-натам — всичко изглеждаше просто; работата по пиесата вървеше много добре. Хвърли поглед към приведената глава на Дейвид. Колин не беше човек с развинтено въображение, нито бе религиозен, но точно в този момент, без да иска, се зачуди дали Гленда знае колко е щастлив синът им. Защо не? И по-странни неща са се случвали. При тази мисъл Колин се усмихна. Дейвид вдигна очи.

— Какво има, тате?

— Умирам от жажда. Ето какво. Отивам до стаята за почивка да пийна нещо. Идваш ли?

— Не. Искам да довърша.

— Мъж под чехъл, това си ти.

Дейвид се усмихна широко.

— И още как.

Горе почиваха. Актьорите се бяха събрали заедно: седяха, стояха или лежаха по сцената. От мястото си на задния ред стана Режисьорът — слаба стройна фигура в бял гащеризон — и с бележките си в ръка дойде до рампата.

— Не беше лошо. Имаме обаче още много работа. Не гледай така, Роза. В четвърто действие се справи великолепно. Наистина много добре.

Чу се всеобщо одобрение и Роза, горда, но необяснимо срамежлива, заби поглед в килима.

— Сигурно всички искате кафе. Фийби?

Помощничката бързо се появи иззад кулисите.

— Сложи вода за кафето, мила.

— Ама тъкмо боядисвам свещниците…

— Остави ги засега. Заеми се с кафето… — Диърдре се усмихна. Усмивката й разкриваше цялата сила и блясък на смелия млад самурай, който обитаваше крехкото й тяло. После тя плесна с ръце и викна: „Живо, живо“!

1

Curtain raiser (англ.) — букв.: кратка едноактна пиеса, която се играе непосредствено преди главното представление. — Бел.пр.

2

Дейвид Пол Скофийлд (р. 1922) — известен английски актьор, прочул се с изпълненията си на роли от Шекспирови пиеси. — Бел.пр.

3

КШО — Кралско Шекспирово общество — театрално общество, създадено в 1875 г.; в началото на 60-те години на XX в. става професионален театър, в който се играят пиеси на Шекспир и на автори от XIX век. — Бел.пр.

4

Comprenez (фр.) — разбирате ли? — Бел.пр.

5

Саймън Калоу — известен изпълнител на Шекспирови роли във Великобритания. — Бел.пр.

6

Постановка по романа на Агата Кристи. — Бел.пр.

7

Molto costoso (ит.) — много скъпо. — Бел.пр.

8

Питър Шафер (р. 1926) — английски драматург, поставил „Амадеус“ в Националния театър през 1979 г.; постановката е получила няколко театрални награди през сезона. — Бел.пр.

9

Героиня от пиесата на Чехов „Вишнева градина“. — Бел.пр.

10

Героиня от пиесата на Ибсен „Призраци“. — Бел.пр.

11

Героиня от постановка по приказката „Спящата красавица“ на Шарл Перо. — Бел.пр.

12

Район в Лондон, където са съсредоточени много театри и зали за културни мероприятия. — Бел.пр.

13

Pas de probl&me (фр.) — няма проблем. — Бел.пр.

14

Героят на Шекспир от „Сън в лятна нощ“ Ник Ботъм получава по магически начин магарешка глава. — Бел.пр.

15

Един от героите в пиесата, слуга на цар Оберон. — Бел.пр.

16

French without Tears — пиеса на английския драматург сър Теренс Ратиган. — Бел.пр.

17

Once in a Lifetime — пиеса на американския драматург Мос Харт. — Бел.пр.

18

Teahouse of the August Moon — пиеса на драматурга Джон Патрик, получила през 1996 г. американската награда „Пулицър“ за постижения в областта на литературата и журналистиката. — Бел.пр.

19

The Crucible (1953 г.) от американския драматург и писател Артър Милър. — Бел.пр.

20

Night Must Fall — най-известната пиеса на уелския драматург Емлин Уилямс, в която Дани е убиец с невинно детско лице. — Бел.пр.

21

The Merry Wives of Windsor — комедия от Шекспир. — Бел.пр.

22

Червено италианско вино. — Бел.пр.

23

Вид италианско сирене, често пушено. — Бел.пр.

24

Плодовете на водно растение от семейство Trapaceae, разпространено в Азия, Европа и Америка. — Бел.пр.

25

Дребни сладки, направени главно от белтъци, захар и смлени бадеми. — Бел.пр.

26

Известна марка бяло вино, за което се твърди, че се произвежда от гроздето, събирано в лозята, принадлежащи на осветената през 1467 г. църква „Света Богородица“ (Liebfrauenkirche) в германския град Вормс. — Бел.пр.

27

Едно от най-хубавите бургундски вина. — Бел.пр.

28

Molto disastro (ит.) — истинска катастрофа. — Бел.пр.

29

Мартен Алер Артен — ария от операта на Моцарт „Отвличането от сарая“, толкова дълга и трудна за изпълнение, че е смятана за предизвикателство и от най-добрите сопрана. — Бел.пр.

30

Престижно училище за музика и театрално майсторство в Лондон. — Бел.пр.

31

Godspell — музикален филм на режисьора Стивън Щварц (Steven Swartz), създаден през 1971 г., в който библейски сюжети се преплитат с рок музика. — Бел.пр.

32

Тревор Нън — изтъкнат английски режисьор, директор на Кралското Шекспирово общество, а от 1997 г. — на Кралския национален театър. — Бел.пр.

33

Растение с латинско название Lonicera. — Бел.пр.

34

Хенри Ървинг (1838–1905) — един от най-известните английски актьори, първият от гилдията, получил рицарско звание за заслугите си на сцената, започнал да играе в любителски представления, а впоследствие става директор на лондонския Лицеум тиътър и го превръща в един от най-преуспелите театри. — Бел.пр.

35

Известна марка ирландска бира. — Бел.пр.

36

Харолд Пинтър (р. 1930) — английски драматург. — Бел.пр.

37

Едит Кавел — медицинска сестра, родена в Англия, станала известна с геройската си смърт по време на Първата световна война в окупираната от германците Белгия; екзекутират я, защото помагала на Съюзническите войски. — Бел.пр.

38

Cattivo (ит.) — лош. — Бел.пр.

39

Gott in Himmel (нем.) — Бог в небето. — Бел.пр.

40

Култово наименование на Ериниите, богините на отмъщението. — Бел.пр.

41

Дейвид Мамет (р. 1947) — известен американски драматург, режисьор и сценарист. — Бел.пр.

42

Класическо бяло вино от франция. — Бел.пр.

43

Барбара Картланд (1901–2000) — английска писателка със 70 годишна кариера и 723 книги, повечето любовни романи. — Бел.пр.

44

Gazlight, наричана още „Angel Street“ — пиеса от английския драматург Патрик Хамилтън, филмирана през 1944 г. — Бел.пр.

45

Популярна детска пиеса. — Бел.пр.

46

Пиеса по романа на Агата Кристи. — Бел.пр.

47

Комедия от английския драматург Ноел Кауърд, написана през 1925 г. — Бел.пр.

48

Дълга, свободно падаща дреха с широки ръкави и качулка. — Бел.пр.

49

Дягилев, Сергей Павловия (1872–1929) — руски меценат, допринесъл много за развитието на руския балет и на други изкуства. — Бел.пр.

50

Verismo (ит.) — театрална правдоподобност. — Бел.пр.

51

Тройл — герой на Шекспир от пиесата «Тройл и Кресида»; Тройл е влюбен в Кресида, тя му изневерява, той се отвращава от любовта и е обсебен от мисълта за отмъщение. — Бел.пр.

52

Amici сап (ит.) — скъпи приятели. — Бел.пр.

53

Главният полицейски инспектор. — Бел.пр.

54

В Англия смятат, че черната котка носи късмет. — Бел.пр.

55

Дж. М. Търнър — известен английски художник, един от най-големите пейзажисти на XIX век. — Бел.пр.

56

Manage de convenance (фр.) — брак поради стечение на обстоятелствата, за удобство. — Бел.пр.

57

Лични гвардейци на диктатора Франсоа Дювалие, президент на Хаити (1957–1971), отговорни за тероризирането и убийствата на хора, обявени за врагове на режима. — Бел.пр.

58

Relatively Speaking — пиеса от английския драматург Алан Айкбърн, написана през 1968 г. — Бел.пр.

59

Кардинал Уолси — историческа личност, но и герой от пиесата „Хенри VIII“ — безскрупулен интригант, чиито машинации определят мрачната атмосфера в пиесата. — Бел.пр.

60

Рибена чорба с много подправки. — Бел.пр.

61

Merde! J’ai oublie d’eteindre le gaz! (фр.) — По дяволите! Забравих да изключа газта! — Бел.пр.

62

Флоренц Зигфелд (1869–1932) — известен американски постановчик. — Бел.пр.

63

С името „Тгоу“ на английски се означава и древногръцкият град Троя. — Бел.пр.

64

Sunny — слънчев, като сградата на Центъра за дневни грижи. — Бел.пр.

65

Психически болна героиня от романа на Шарлот Бронте „Джейн Еър“. — Бел.пр.

66

Je ne sais quoi (фр.) — не знам си какво. — Бел.пр.

67

Coup d’Etat (фр.) — преврат. — Бел.пр.

Content

Каролайн Греъм
Смъртта на една марионетка
(книга 2 от "Убийства в Мидсъмър")

Прелюдия

Действащи лица

Репетицията

Антрактът (събота сутрин, Хай стрийт, Костън)

Премиерата

Влизат хората на закона

Всички презглава напускат сцената

Друга премиера, друго представление

1