Джоан Харис

Петте четвъртини на портокала

На моя дядо Жорж Пайен, който беше там.

ЧАСТ ПЪРВА

Наследството

1.

Когато майка ми почина, остави фермата на брат ми Касис, богатството във винарската изба на сестра ми Рен-Клод, а на мен, най-малката от децата, своя албум и двулитров буркан с един-единствен черен перигорски трюфел, голям колкото топка за тенис, който плуваше в слънчогледово олио. И сега, щом го отворя, все още се разнася силно влажно ухание на горски треви. Очевидно неравно разпределение на богатствата, но майка ми постъпи като природата – раздаде благодатта си по свое усмотрение, без да подскаже по никакъв начин пътищата на причудливата си логика. А както Касис винаги казваше, аз бях нейната любимка.

Макар и никога да не беше го показвала, дори да беше гальовна по природа, майка ми не намираше много време да ни глези. Съпругът ѝ беше загинал във войната и трябваше сама да се оправя с фермата. Ние далеч не бяхме утеха във вдовството ѝ; създавахме ѝ главоболия с шумните си игри, боричканията, свадите. Когато се разболявахме, тя се грижеше за нас с резервирана нежност, сякаш пресмяташе разходите по оцеляването ни, и любовта, която ни показваше, приемаше най-елементарни форми: тенджери за облизване, тави от сладко за остъргване, шепа горски ягоди, набрани по рехавата граница на зеленчуковата градина и подадени без следа от усмивка в носна кърпичка, вързана на възел. Касис трябваше да бъде мъжът в семейството. Към него проявяваше още по-малко нежност, отколкото към нас останалите. Ренет подлудяваше момчетата, още преди да навлезе в юношеска възраст и майка ми беше достатъчно суетна, за да изпитва гордост от вниманието, с което обграждаха дъщеря ѝ. Но аз бях още едно гърло, което да храни, не бях втори син, който да разшири фермата, а със сигурност не бях хубавица.

Винаги създавах само грижи, конфликти и след смъртта на баща ми станах враждебна и дръзка. Кльощава и мургава като майка ми с нейните дълги, лишени от грация ръце и крака с плоски стъпала, широка уста, вероятно ѝ напомнях твърде много за нея самата, защото винаги когато ме погледнеше, устните ѝ се свиваха в нещо като стоическо примирение, фатализъм. Сякаш предвиждаше, че аз, а не Касис или Рен-Клод, ще съхраня спомена за нея за поколенията. Като че ли ѝ се искаше той да се съхранява в по-подходящ съд.

Може би тъкмо затова ми остави албума, тогава ценен единствено с мислите и споделените чувства, нахвърляни в полетата между рецепти, изрезки от вестници и лековити билки. Това не беше точно дневник. В албума почти липсваха дати, нямаше определен ред. Имаше произволно вмъкнати страници, отделни листа, съшити впоследствие с малки, старателни до вманиачаване бодове, някои страници – тънки като лучена люспа, други – парчета картон, изрязани така, че да не стърчат от изтърканата кожена подвързия. Майка ми отбелязваше събитията от живота си с рецепти, плод на собственото ѝ въображение или интерпретации на любими традиционни ястия. Храната бе нейната носталгия, нейното тържество, отглеждането на продуктите и приготвянето им – единствен отдушник за творческото ѝ вдъхновение. Първата страница е посветена на смъртта на баща ми – лентата на Почетния легион е здраво залепена за хартията под размазана снимка и грижливо изписана рецепта за черни палачинки от елда – и носи отпечатък на някакъв зловещ хумор. Под снимката майка ми е надраскала с червен молив: "Да не забравя: да изкореня йерусалимския артишок. Ха-ха-ха! "

На други места е била по-словоохотлива, но е писала с много съкращения и загадъчни бележки. Сещам се за някои от случките, за които споменава. Други са променени, за да задоволят моментни настроения. Трети като че ли са пълни измислици, лъжи, невъзможни неща. На много места има цели пасажи, изписани със ситни букви на език, който не мога да разбера. "Азни максини идани ясняобини. Азни енини инагом идани иняпръти ечевопни. " Понякога една дума е изписана отгоре или отстрани на страницата, сякаш произволно. На една – колебание със синьо мастило, на друга – елха, праз, украса с оранжев молив. На трета – нещо, което прилича на стихотворение, макар че никога не съм я виждала да отваря друга книга, освен готварската. То гласи:

"Тази сладост

изцедена

като от лъскав плод

слива праскова кайсия

диня може би

от мен

тази сладост "

Ексцентричен стил, който ме изненадва и смущава. Нима тази невъзмутима и прозаична жена в съкровените си мигове е могла да приютява в главата си такива мисли? Тя се беше запечатала в черупката си и странеше от нас – от всички – с такова ожесточение, на каквото не вярвах, че е способна.

Никога не съм я виждала да плаче. Рядко се усмихваше, и то само в кухнята, когато топеше пръсти в своята палитра от аромати, мърмореше на себе си (така мислех) с обичайния си безизразен глас, произнасяше имената на тревите и подправките – канела, мащерка, мента, кориандър, шафран, босилек, селим[1] – и монотонно коментираше. Гледай плочата. Трябва да бъде умерено загрята. По-слабо – палачинката става клисава. По-силно – маслото прегаря, пуши, палачинката хрупа. " По-късно разбрах, че се е опитвала да ме учи. Слушах, защото в кухненските ни занимания виждах единствения начин да спечеля поне малко одобрение от нейна страна, а и защото във всяка добра война е необходимо от време на време да се проявява милосърдие. Селските рецепти от родната Бретан ѝ бяха любимите: палачинките от елда, които ядяхме с всичко, far breton[2] kouign amann[3] и galette bretonne[4], които продавахме в Анже, по-надолу по реката, заедно с нашето козе сирене, наденица и плодове.

Тя винаги бе искала Касис да получи фермата. Но Касис пръв замина за Париж, небрежно дързък, като прекъсна всички контакти с нас, освен един подпис върху коледна картичка всяка година, а когато майка ми почина, тридесет години по-късно, нямаше какво да привлече интереса му към полуразрушената фермерска къща на Лоара. Купих я от него със собствените си спестявания – моите вдовишки пари, – при това на добра цена, но сделката беше честна и по онова време той остана доволен от нея. Разбираше необходимостта фермата да остане в семейството.

Сега, разбира се, всичко се промени. Касис има свой син. Момчето се ожени за Лор Десанж, авторката на кулинарни книги, и двамата държат ресторант в Анже. "При насладите на Десанж". Срещала съм се с него няколко пъти преди смъртта на Касис. Не ми хареса. Мургав и наперен, със склонност към напълняване, която вече се проявяваше – точно като при баща му, – и все пак привлекателен с ясното съзнание за това, твърдо решен да се хареса, той сякаш искаше да огрее навсякъде. Наричаше ме "Мами"[5]. Предложи ми стол, като настояваше да заема най-удобното място; направи ми кафе, сложи захар, сметана, поинтересува се за здравето ми, поласка ме за това и онова, докато накрая започна да ми се гади. Касис, тогава шестдесетгодишен, подпухнал от наченките на коронарна тромбоза, която щеше да го убие, гледаше с неприкрита гордост. Моят син. Виж какъв хубав мъж е станал. Какъв хубав, грижовен племенник си имаш.

Касис го бе нарекъл Яник, на името на баща ни, но това не ме караше да харесвам повече племенника си. Това е майка ми в мен – отхвърлянето на условностите, на фалшивото интимничене. Не обичам да ме докосват и да ми се подмазват. Не виждам защо общата ни кръв би трябвало да ни обвързва. Или пък тайната на пролятата кръв, толкова дълго крита помежду ни.

О, да. Не мислете, че съм забравила онази история. Нито за миг не е излизала от главата ми въпреки усилията на другите. На Касис, който чистеше писоарите на своя парижки бар. На Ренет, която работеше като разпоредителка в едно порнокино на "Пигал" и се влачеше след мъжете като изгубено куче. Ето докъде я доведоха червилото и копринените чорапи. У дома тя беше кралицата, любимката, селската хубавица без конкуренция. На Монмартр всички жени изглеждат еднакво. Горката Ренет.

Знам какво си мислите. Иска ви се да премина към историята. Това е единственото нещо в миналото ми, което ви интересува сега; единственото ярко петно в избелялото платно. Иска ви се да чуете за Томас Лайбниц. Ясно, категорично, завършено. Е, не е чак толкова просто. Подобно на албума на майка ми, страниците не са номерирани. Няма начало, а краят е неравен като разнищен ръб на неподгъната пола. Но аз съм стара жена – тук като че ли всичко остарява тъй бързо; сигурно е от въздуха – и имам свой подход към нещата. Впрочем има много неща, които трябва да разберете. Защо майка ми постъпи така. Защо крихме истината толкова дълго. И защо съм решила да разкажа историята си тъкмо сега, на непознати, на хора, които вярват, че един живот може да се сведе до статия от две страници в неделна притурка, две-три снимки, абзац, цитат от Достоевски. Обръщаш страницата – и край.

Не. Не и този път. Те ще запишат всяка дума. Разбира се, не мога да ги накарам да го отпечатат, но, за бога, ще ме изслушат. Ще ги принудя да го направят.

2.

Името ми е Фрамбоаз[6] Дартижан. Родена съм точно тук, в селцето Ле Лавьоз[7], най-много на петнадесет километра от Анже, на река Лоара. Идния месец юли ще навърша шестдесет и пет. От слънцето съм изпечена и пожълтяла като сушена кайсия. Имам две дъщери – Писташ[8], омъжена за банкер в Рен, и Ноазет[9], която се пресели в Канада през осемдесет и пета и ми пише веднъж на шест месеца; две внучета, които прекарват всяко лято във фермата. Нося траур по съпруг, който почина преди двадесет години и под чието име се завърнах тайно в родното си село, за да откупя фермата на майка си, отдавна изоставена, наполовина изгоряла в пожар и разрушена от природните стихии. Ето ме сега – Франсоаз Симон, la veuve[10] Симон, и никой не би се досетил да ме свърже със семейство Дартижан, напуснали селото веднага след онези зловещи събития. Не знам защо трябваше да бъде точно тази ферма и това село. Може би просто съм инат. Така е. Това е моят дом. Сега годините с Ерве почти ми се губят, като неочаквано тих залив, на който понякога се натъкваш в бурно море, момент на очакване, на прошка. Но всъщност не бях забравила Ле Лавьоз. Нито за миг. Част от мен никога не бе го напускала.

Отне ми повече от година да направя къщата на фермата обитаема. Живеех в крилото с изглед на юг – там поне покривът бе издържал – и докато работниците редяха наново керемида по керемида, аз се занимавах с овощната градина или онова, което беше останало от нея: подкастрях, оформях и изкоренявах гъстите гирлянди на лакомия имел, увил се около дърветата. Плодовете бяха страстта на майка ми – всички освен портокалите, които у дома бяха забранени. По волята на някаква приумица и тримата бяхме кръстени на плод или рецепта: Касис – на пухкавия ѝ кекс с френско грозде, Фрамбоаз – на малиновия ѝ ликьор, а Ренет – на сливата ренглота, която растеше до южната стена на къщата. През лятото дървото натежаваше като лоза от сочните плодове и гъмжеше от оси. Някога имахме около стотина дървета (ябълки, круши, сливи, джанки, череши, дюли), да не говорим за малиновите храсти и полето с ягоди, цариградско грозде, касис. Всички тези плодове се сушаха и складираха, от тях се правеха сладка, ликьори и превъзходни кръгли плодови пити с pate briseecreme[11], creme patissiere[12] и бадемова паста. Спомените ми са изпъстрени с ароматите, цветовете, имената им. Майка ми се грижеше за тях така, сякаш бяха любимите ѝ деца. Зиме палехме огнища, които поддържахме с нафтата за домашно отопление. Всяка пролет стоварвахме колички с тор и я примесвахме с почвата в основите на дърветата. А през лятото, за да пъдим птиците, привързвахме към върховете на клоните парчета сребриста хартия, която трепкаше и шумолеше от вятъра, опъвахме конци, които намотавахме здраво на празни консервени кутии и те издаваха неземни звуци, които плашеха птиците, правехме въртележки от цветна хартия, които се въртяха с бясна скорост, и така овощната градина приличаше на карнавал с дрънкулки, разноцветни ленти и пищялки, като лятно Коледно празненство. И всички дървета имаха имена.

– Хубавата Ивон – казваше майка ми, когато минаваше покрай една крива круша. – Розата на Аквитания. Масловката[13] на крал Анри.

В такива моменти гласът ѝ беше тих, почти монотонен. Не можех да разбера дали говори на мен или на себе си.

– Конферанс Уилямс. Гислен дьо Пентиевр. Тази сладост.

Днес в овощната градина са останали по-малко от двадесет дървета, но за нуждите ми са напълно достатъчно. Моят вишнев ликьор е особено популярен, макар и да се чувствам малко виновна за това, че не мога да си спомня името на вишната. Тайната е в костилките. Не бива да се изваждат. Редувате слой вишни, слой захар в широк стъклен буркан, като всеки слой заливате с чист спирт (най-добре с вишновка, но може да се използва водка или дори "Арманяк"), докато бурканът се напълни до половината. Най-отгоре заливате със спирт и чакате. Всеки месец внимателно завъртате буркана, за да се разкара захарта, ако някъде не се е разтопила. За три години спиртът обезцветява вишните до бяло, а самият той придобива тъмночервен цвят, прониква чак до костилката и мъничката ядка вътре и става стипчив, наситен, с аромат на отминала есен. Сервирате в малки чашки за ликьор с лъжичка, с която се изважда вишната. Поставяте в устата и държите, докато омекналият плод се разтвори под езика. Пробивате костилката с върха на зъба, за да освободите ликьора, затворен вътре, и я задържате дълго в устата, като я търкаляте с върха на езика, отдолу, отгоре, като зърно на броеница. Опитвате се да си спомните времето на узряването, онова лято, онази топла есен, когато кладенецът е пресъхнал, когато наоколо гъмжи от гнезда на оси, време отминало, изгубено, преоткрито в твърдата костилка на плода...

Знам. Знам. Искате да говоря по същество. Но това е поне толкова важно, колкото и останалото, методът на разказване и времето, което ми бе необходимо, за да започна разказа... Трябваха ми петдесет и пет години. Позволете ми поне да го разкажа по свой начин.

Когато се завърнах в Ле Лавьоз, бях почти сигурна, че никой няма да ме познае. При това не се криех, дори се показвах навсякъде из селото. Ако някой ме бе познал, ако бяха успели да доловят в лицето ми чертите на моята майка, предпочитах да го науча незабавно. Исках да знам какво е положението ми тук. Всеки ден отивах на брега на Лоара и сядах на плоските камъни, където някога двамата с Касис ловяхме лин. Качвах се на дънера на Наблюдателния пост. Някои от Правите камъни вече липсват, но все още могат да се видят коловете, на които окачвахме трофеите си – венците, лентите и главата на Старата майка, след като накрая я уловихме. Ходех в дюкяна за тютюни на Брасо – сега го държи синът му, но старецът е още жив, очите му, черни и зли, са все така наблюдателни, – в кафенето на Рафаел, в пощенската служба, където Жинет Уриас е пощенски началник.

Ходех дори до военния мемориал. От едната страна са изредени осемнадесетте имена на наши войници, убити във войната, под издълбания в камъка надпис "Morts pour la patrie"[14]. Забелязах, че името на баща ми е заличено и между имената Дариус Ж. и Фьонуй Ж.- П. е останала грапавина. От другата страна е поставена месингова плоча с десет имена, изписани с по-големи букви. Няма нужда да ги чета. Знам ги наизуст. Но се преструвах на заинтересована, като очаквах някой неизбежно да ми разкаже историята, може би да ми покаже мястото срещу западната стена на "Свети Бенедикт", да ми обясни, че всяка година има служба в тяхна памет, че на стълбите на мемориала се прочитат имената им и се полагат цветя... Чудех се дали мога да го изтърпя. Питах се дали изражението на лицето ми ще ме издаде.

Мартен Дюпре, Жан-Мари Дюпре. Колет Годен. Филип Уриас. Анри Льометр. Жюлиен Ланисен. Артюр Льокоз. Аниес Пьоти. Франсоа Рамонден. Огюст Трюриан. Толкова хора още помнят. Мнозина носят същите имена, имат същите лица. Семействата още живеят тук – Уриас, Ланисен, Рамонден, Дюпре. Шестдесет години по-късно все още помнят, младите са наследили омразата от старите.

Известно време се интересуваха от мен. Проявяваха любопитство. Същата онази къща. Изоставена, откакто тя – онази Дартижан – я бе напуснала. "Не си спомням подробностите, мадам, но баща ми... чичо ми... " Защо всъщност съм я купила, питаха ме хората. Тя била нарочена, прокълната. Дърветата, които бяха оцелели, бяха полуизгнили, нападнати от имел и болести. Кладенецът беше залят с бетон, запълнен с камъни и чакъл. Но аз помнех фермата подредена, поддържана и процъфтяваща, пълна с коне, кози, пилета, зайци... Приятно ми беше да мисля, че може би дивите зайци, които притичваха през северното поле, бяха техни потомци – случайно мярках по някое бяло петно сред кафявата им козина. За удовлетворение на любопитните си измислих детство във ферма в Бретан. Земята е евтина, обяснявах. Държах се смирено, сякаш се извинявах. Някои от по-старите селяни ме гледаха подозрително: вероятно смятаха, че фермата би трябвало да остане завинаги необитаема, паметник. Обличах се в черно и криех косата си под няколко кърпи. Разбирате ли, бях старица от самото начало.

Въпреки това трябваше да мине известно време, за да ме приемат. Хората бяха любезни, но недружелюбни и тъй като по характер съм необщителна – кисела, както се изразяваше майка ми, – те още дълго останаха такива. Аз не ходех на църква. Представям си как е изглеждало това отстрани, но не можех да се принудя да отида. Вероятно се дължеше на високомерие или на някаква дързост, подобна на онази, която бе накарала майка ми да ни даде имена на плодове вместо на светци... Единствено с помощта на магазинчето се приобщих към останалите.

Отначало беше магазинче, но от самото начало възнамерявах по-късно да го разширя. Три години след пристигането ми парите от Ерве почти свършиха. Къщата беше вече обитаема, но земята все още на практика не даваше прехрана: десетина дървета, малка зеленчукова градинка, две дребни козички, малко кокошки и патици – явно трябваше да мине време, докато започна да печеля от земята. Започнах да правя сладкиши и да ги продавам – местните brioche[15] и pain d'epices[16], както и някои от бретанските специалитети на майка ми, пакети crepes dentelle[17], плодови пити и кутии sables[18], сладки, хляб с ядки, хрупкави канелени бисквити... Отначало ги оставях за продан в местната пекарна, след това ги продавах направо от фермата, като постепенно прибавях и други продукти: яйца, кози сирена, плодови ликьори и вина. С припечеленото купих свине, зайци, още кози. Използвах старите рецепти на майка си, най-често по памет, но от време на време поглеждах и в албума.

Паметта си прави с нас такива причудливи шеги; никой в Ле Лавьоз като че ли не помнеше гозбите на майка ми. Някои от по-старите хора дори отбелязваха как се е променило всичко с пристигането ми; жената, която живеела тук преди, била неприветлива повлекана. От къщата ѝ се разнасяла смрад, децата ѝ ходели боси. Какво щастие, че са се отървали от нея, от тях. Вътрешно се свивах от болка и обида, но не казвах нищо. Какво можех да кажа? Че тя всеки ден лъскаше дъските, караше ни да ходим из къщи с плъстени чехли, за да не надраскаме пода с обувките си? Че по первазите на прозорците винаги имаше цветя? Че ни миеше и търкаше със същото неумолимо ожесточение, с което търкаше стълбите, че от фланелената кесия лицата ни се зачервяваха като на индианци и понякога се страхувахме, че ще се разкървавят?

Тук тя е легенда, зъл кошмар. Веднъж дори се натъкнах на една книга. Всъщност беше по-скоро брошура. Петдесет страници, няколко снимки. Една от мемориала, една от "Свети Бенедикт", фаталната западна стена в едър план. Само бегло се споменаваше за нас тримата, дори имената ни липсваха. Бях благодарна за това. Имаше размазана увеличена фотография на майка ми с прибрана назад коса, така жестоко стегната, че очите ѝ бяха изтеглени като на китайка, устните – присвити в цепка, изразяваща неодобрение. Снимката на баща ми в униформа, онази от албума: изглежда абсурдно млад, небрежно метнал пушката на рамо, усмихнат. После – почти в края на книгата – снимката, от която дъхът ми спря като на риба, пронизана с кукичка през гърлото. Четирима млади мъже в униформи на германски войници, уловени за ръце, с изключение на четвъртия, който стои малко встрани, неловко, със саксофон в ръка... Другите също държат музикални инструменти – тромпет, чинели, кларинет – и макар имената им да не се споменават, аз познавам и четиримата. Военният ансамбъл на Ле Лавьоз, около 1942 година. Най-вдясно – Томас Лайбниц.

Отне ми известно време да разбера откъде бяха успели да научат толкова много подробности. Как се бяха сдобили със снимката на майка ми? Доколкото ми бе известно, тя нямаше никакви снимки. Дори аз бях виждала една-единствена, стара сватбена фотография, скрита на дъното на чекмеджето в нощното ѝ шкафче: двама души на стълбите пред "Свети Бенедикт", той – с шапка с широка периферия, тя – гологлава, с цвете зад ухото... Съвсем друга жена, която се усмихва сковано, срамежливо в обектива на фотоапарата; мъжът до нея стои, обхванал закрилнически раменете ѝ с ръка. Предположих, че ако майка ми разбере, че съм видяла снимката, ще се ядоса, и с леко треперещи ръце я върнах на мястото ѝ, смутена, без да си давам ясна сметка за причината.

Фотографията в книгата повече прилича на нея, на жената, която си мислех, че познавам, но всъщност съвсем не познавах: строга и винаги готова да избухне... После, като видях снимката на автора на форзаца на книгата, накрая разбрах откъде е дошла информацията. Лop Десанж, журналист и автор на кулинарни книги, къса червена коса и заучена усмивка. Съпругата на Яник. Снахата на Касис. Горкият глупав Касис. Горкият сляп Касис, заслепен от гордостта с преуспелия си син. Да излага на риск бъдещето ни в името на... какво? Или може би е повярвал в измислените си представи?

3.

Трябва да разберете, че за нас окупацията бе нещо коренно различно от това, което беше за жителите на малките и големите градове. Селцето Ле Лавьоз не се е променило много след войната. Вижте го сега: няколко улици, някои – просто широки кални пътища, които тръгват от главните кръстовища. Ето там, в далечината, е църквата, тук – паметникът на Площада на мъчениците с малката си градинка и стария фонтан отзад, по-нататък, на улиците "Мартен" и "Жан-Мари Дюпре" – пощенската станция, месарницата на Пьоти, "Кафе дьо ла Мовез Репютасион"[19], бартаба[20] със стелажите с пощенски картички от военния мемориал и стария Брасо, седнал на своя люлеещ се стол до стълбите, погребалната агенция – цветарница отсреща (в Ле Лавьоз за храна и смърт винаги има добра клиентела), смесеният магазин – все още собственост на семейство Трюриан, но за щастие сега го държи един от внуците, младеж, наскоро завърнал се в селото – със старата пощенска кутия, боядисана в жълто.

Оттатък главната улица тече Лоара, ленива и кафява като змия, излегнала се на припек, широка като житно поле, с повърхност, неравномерно набраздена от острови и пясъчни наноси, които от преминаващите коли по шосето за Анже вероятно изглеждат като твърда суша, стабилна като пътя, по който се движат. Разбира се, ние знаем, че не е така. Островите се движат постоянно, неудържимо. Коварно тласкани от кафявата вода, те потъват и изплуват като тромави жълти китове и оставят след себе си малки водовъртежи, които изглеждат безобидни от борда на рибарска лодка, но крият смъртна опасност за плувците, подводното течение ги тегли безмилостно под гладката повърхност, засмуква надолу непредпазливите, докато ги погълне безшумно, невидимо... В старата Лоара все още се въди риба: лин, щука и змиорка, които достигат чудовищни размери благодарение на канализацията и гниещите отпадъци, които се изхвърлят по-нагоре по реката. През повечето дни могат да се видят лодки, макар и рибарите да изхвърлят половината улов.

Край стария пристан Пол Уриас има колиба, в която продава стръв и риболовни принадлежности, на един хвърлей разстояние от мястото, където ловяхме риба заедно – той, Касис и аз – и където водната змия ухапа Жанет Годен. Старото куче на Пол лежи в краката му – свръхестествена гледка, твърде много прилича на кафявия помияр, с който бяха неразделни в миналото, – а той гледа реката, пуснал парче корда във водата, сякаш се надява да улови нещо.

Чудя се дали си спомня. Понякога забелязвам, че ме гледа – Пол е един от постоянните ми клиенти, – и почти ми се струва, че помни. Остарял е, разбира се – като всички нас. Кръглото му като луна лице е потъмняло, станало е месесто и печално. С увиснали мустаци с цвят на сдъвкан тютюн. С угаснала цигара между зъбите. Рядко говори – никога не е бил от приказливите, – само гледа с онова тъжно кучешко изражение изпод нахлупената на главата си тъмносиня барета. Харесва палачинките ми, ябълковото ми вино. Може би тъкмо затова никога не обелваше дума. Не беше от хората, които заговарят другите.

4.

Бяха изминали почти шест години от завръщането ми, когато отворих моята сrереriе[21]. Тогава вече имах спестени пари, клиентела, хората гледаха на мен благосклонно. Имах работник във фермата – едно момче от Курле, което нямаше роднини в селото – и наех момиче, за да ми помага с обслужването в заведението. Започнах само с пет маси – номерът е да се започва с малко, за да не се стряскат хората, – но сега имам двойно повече плюс местата на терасата отпред в хубаво време. Обстановката беше непретенциозна. Менюто ми бе ограничено – палачинки от елда с пълнеж по избор, едно основно ястие на ден и няколко вида десерти. Така можех да готвя сама, като оставя на Лиз да взема поръчките. Нарекох заведението "Креп Фрамбоаз"[22] на името на специалитета – сладка палачинка с малинов coulis[23] и моя домашен ликьор – и скришом се усмихвах при мисълта за това как биха реагирали, ако знаеха... Някои от постоянните ми клиенти дори започнаха да го наричат "При Фрамбоаз", което още повече ме развеселяваше.

По това време мъжете отново започнаха да ми обръщат внимание. Разбирате ли, по стандартите на Ле Лавьоз бях станала доста заможна жена. В края на краищата бях едва на петдесет. А можех и да готвя, и да поддържам домакинство... Много мъже се навъртаха около мен, почтени, добри мъже като Жилбер Дюпре и Жан-Луи Льоласиан, мързеливи мъже като Рамбер Льокоз, който искаше да се сдобие с купони за храна до живот. Дори Пол, милият Пол Уриас със своите увиснали, пожълтели от никотина мустаци и мълчанието си. Разбира се, за нищо такова и дума не можеше да става. Това беше безразсъдство, каквото никога не бих си позволила. От време на време се случваше да изпитвам съжаление, но нищо повече. Аз имах работа. Имах майчината ферма, спомените. Със съпруг бих се лишила от всичко това. Не бих могла вечно да крия самоличността си и дори в началото местните жители да ми простят за произхода, няма да забравят шестте години, в които съм ги заблуждавала. Затова отклонявах всички предложения – и неуверените, и дръзките, – докато хорското мнение реши, първо, че съм безутешна, след това, че не мога да имам деца, и накрая, години по-късно, че съм твърде стара.

Живеех в Ле Лавьоз повече от десет години. През последните пет канех Писташ и семейството ѝ на гости през летните ваканции. Наблюдавах как децата растат и от малки вързопчета с любопитни големи очи се превръщат в пъстроцветни птички, които хвъркат по ливадата ми и сред дърветата в овощната ми градина с невидими криле. Писташ е добра дъщеря. Ноазет (тайната ми любимка) повече прилича на мен; потайна и непокорна, с черни очи като моите и диво сърце, изпълнено с обида. Можех да я накарам да остане – една дума или усмивка биха свършили работа, – но не я спрях; от страх може би, че ще ме превърне в майка ми. Тонът на писмата ѝ беше унил и послушен. Бракът ѝ се оказа несполучлив. Работи като сервитьорка в денонощно заведение в Монреал. Отказва, когато ѝ предлагам пари. Писташ е жената, която Ренет можеше да бъде – закръглена и доверчива, гальовна с децата си и яростна, когато ги защитава, с мека кестенява коса и очи, зелени като ядката, от която идва името ѝ. С нея, с децата ѝ аз се научих да ценя хубавите моменти в детството си.

С тях отново станах майка, печах палачинки и правех дебели мармаладени салами с ябълки и подправки. Варях им сладко от смокини, зелени домати, вишни и дюли. Оставях ги да играят с палавите кафяви козлета и да ги хранят с корички хляб и моркови. Заедно хранехме птиците, галехме кончетата по меките нослета, беряхме киселец за зайците. Показвах им реката и им обяснявах как да стигат до слънчевите пясъчни наноси. Предупреждавах ги – с примряло от страх сърце – за опасностите, змиите, коренищата, змиорките, плаващите пясъци, карах ги да ми обещават никога, никога да не плуват там. Показвах им горите оттатък, местата с най-много гъби, учех ги да отличават лъжливия пачи крак от истинския, да берат кисели диви боровинки, които растяха под храстите. Такова бе детството, което моите дъщери трябваше да имат. Вместо това имаха дивото крайбрежие на Кот д'Армор, където двамата с Ерве живяхме известно време, ветровитите плажове, боровите гори, каменните къщи с полегати покриви. Стараех се да бъда добра майка, наистина се стараех, но чувствах, че все нещо не достига. Сега си давам сметка, че им е липсвала тази къща, тази ферма, полята, сънливата зловонна Лoapa в Ле Лавьоз. Това исках за децата си и съумях да го дам на внуците си. Като глезех тях, глезех себе си.

Харесваше ми да мисля, че майка ми би правила същото, ако имаше тази възможност. Представях си я като кротка баба, която приема укорите ми – "Наистина, мамо, съвсем ще разглезиш децата" – с блеснали очи, в които няма разкаяние, и сега това не ми изглежда толкова невъзможно, колкото някога. А може би си съчинявам друг човек. Може би всъщност е била точно такава, каквато я помня – жена с каменно лице, която никога не се усмихва, която ме наблюдава с онзи мрачен, необяснимо гладен поглед.

Тя никога не е виждала внучките си, дори не знаеше за съществуването им. Казах на Ерве, че родителите ми са починали, а той нито веднъж не се усъмни в лъжата ми. Неговият баща беше рибар, майка му – дребна закръглена женица, пъргава като яребица, която продаваше рибата по пазарите. Загърнах се с тях като с одеяло, взето назаем, с ясното съзнание, че някой ден ще трябва пак да изляза на студа без тях. Добър човек беше Ерве, спокоен, равен, без остри ръбове, на които да се порежа. Обичах го – не с мъчителната, отчаяна любов, която изпитвах към Томас; но достатъчно.

През 1976 година, когато почина – ударен от гръм по време на риболов за змиорки с баща си, – моята печал бе примесена с чувство на неизбежност, почти на облекчение. Хубави времена бяха, да. Но работата – животът – трябваше да продължи. Осемнадесет месеца по-късно се завърнах в Ле Лавьоз с усещането, че съм се събудила след продължителен мрачен сън.

Може да ви се стори странно, че чаках толкова време, за да прочета албума на майка си. Това бе единственото ми наследство – освен перигорския трюфел, – а за пет години почти не го бях погледнала. Разбира се, знаех наизуст голяма част от рецептите, затова не ми се налагаше да ги чета, но все пак... Дори не присъствах на отварянето на завещанието. Не мога да ви кажа точно в кой ден почина, но мога да ви кажа къде; в старчески дом във Витре, наречен "Ла Готре"[24], от рак на стомаха. Там е и погребана, в местните гробища, но само веднъж съм ходила там. Гробът ѝ е в дъното, близо до стената, край кофите за смет. На него е изписано "Мирабел ДАРТИЖАН", има и няколко дати. Малко изненадана забелязвам, че нашата майка ни е лъгала за възрастта си.

Не знам какво точно ме подтикна за пръв път да проуча албума ѝ. Беше през първото ми лято в Ле Лавьоз. Имаше суша, Лoapa бе спаднала с два-три метра повече от обикновено и бе открила грозни набръчкани ивици земя, подобни на корените на болен зъб. Тук-таме стърчаха коренища, избелели до бледожълто от слънцето, краищата им потъваха във водата, а децата играеха на пясъка между тях, джапаха боси в калните кафяви локви и побутваха с пръчки отпадъците, които течението влачеше от горната част на реката. Дотогава не бях надничала в албума заради абсурдното усещане, че върша нещо нередно, че шпионирам, сякаш майка ми можеше всеки момент да влезе и да ме види как се ровя в странните ѝ тайни... Истината е, че не желаех да узная тайните ѝ. Както когато влизаш в стаята нощно време и чуваш как родителите ти се любят: някакъв вътрешен глас ми казваше, че не бива, и ми бяха необходими повече от десет години, за да разбера, че гласът, който чувах, не бе на майка ми, а моят собствен.

Както казах, повечето от написаното беше неразбираемо. Езикът – подобен на италианския по звучене, с непроизносими думи, – на който бе написана по-голямата част от албума, ми беше непознат и след няколко несполучливи опита да дешифрирам съдържанието, изоставих начинанието си. Рецептите бяха достатъчно четливи, изписани със синьо или лилаво мастило; не можех да открия последователност сред налудничавите драсканици, стихотворенията, рисунките, сметките, вмъкнати между тях, нахвърляни без видима логика.

"Днес видях Гилерм Рамонден. С новия му дървен крак. Засмя се на Р. -К., беше го зяпнала. Когато го попита: "Не болеше ли?", той каза, че му провървяло. Баща му правел обувки. "Работата е наполовина по-малко, ха-ха, по-рядко ще ме настъпват по пръстите, като танцувам валс, хубавице. " Все се чудя как ли изглежда кракът му под панталона. Като суров бял пудинг, привързан с връв. Трябваше да прехапя устни, за да не се разсмея. "

Думите са изписани с много ситни букви над рецепта за бял пудинг. Тези кратки анекдоти ме смущаваха с безрадостния си хумор.

На други места майка ми говори за дърветата, сякаш са живи хора: "Останах цяла нощ при Хубавата Ивон, беше много настинала." Често говори за децата си, макар и да ги отбелязва само със съкращения -Р.-К, Кас. и Фр., – а за баща ми не споменава нито веднъж. Нито веднъж. Години наред се питах защо. Разбира се, нямаше как да узная какво пише в останалите части от албума, тайните части. Баща ми – аз знаех за него твърде малко – можеше изобщо да не е съществувал.

5.

Тогава се случи историята със статията. Самата аз не съм я чела, нали разбирате; тя излезе в списание, което разглежда храната като моден аксесоар – "Тази година всички ядем кускус, скъпи мои, това е абсолютно задължително ", – а за мен храната е просто храна, наслада за сетивата, грижливо съградена частица ефимерност, като фойерверките, понякога тежкият труд, но не бива да се взема насериозно, не е изкуство, за бога, от едната крайност – в другата. Както и да е, статията се появи там, в едно от онези модни списания. "Пътешествия по Лоара" или нещо подобно, от известен дегустатор, който обикаля ресторантите по реката. Спомням си и самия него: дребничък човечец, който си носеше бурканчета със сол и пипер, увити в кърпа, и бележник в скута. Опита моята paella antillaise[25] и топлата ми артишокова салата, после поръча парче kouign атапп по рецептата на майка ми с моя cidre bouche[26] и завърши с чаша liqueur framboise[27]. Зададе ми куп въпроси за рецептите, пожела да види кухнята ми, градината ми, остана поразен, когато му показах избата и рафтовете с terrines[28] и конфитюри, ароматични масла (от орех, розмарин, трюфел) и оцети (малинов, лавандулов, ябълков), попита къде съм се учила и едва не се обиди, когато въпросът му ме разсмя.

Може би говорих твърде много. Виждате ли, бях поласкана. Резенче rillettes[29], парченце от моя saucisson sec[30]. Глътка крушов ликьор, poire, какъвто майка ми правеше през октомври от опадалите круши, вече ферментирали от лежането върху топлата земя, накацани от оси, и трябваше да използваме дървени щипци, за да ги съберем... Показах му трюфела, който майка ми ми бе оставила, грижливо запазен в олиото като муха в кехлибар, и се усмихнах, когато очите му се разшириха от учудване.

– Имате ли представа колко струва такова нещо?

Да, суетността ми беше поласкана. Може би защото бях малко самотна; приятно ми бе да общувам с този човек, който говореше на моя език, който можеше да изброи подправките в пастета, докато го опитваше, и който ми каза, че съм твърде добра за това място, че е престъпление да оставам тук... Може би си помечтах малко. Трябваше да бъда по-предвидлива.

Статията се появи няколко месеца по-късно. Някой ми я донесе откъсната от списанието. Снимка на заведението ми, два-три абзаца.

"Посетителите на Анже, които търсят изтънчени удоволствия от автентичната кухня, вероятно ще се насочат към престижния ресторант "При насладите на Десанж". Ако го направят, със сигурност ще пропуснат едно от най-вълнуващите открития, което направих при пътуването си по Лоара..." Отчаяно се мъчех да си припомня дали съм му споменавала за Яник. "Зад непретенциозната фасада на селска ферма се крие истинско кулинарно чудо." Следваха куп безсмислици за "селските традиции, съживени от творческия гений на тази дама" – нетърпеливо, с нарастващо безпокойство прегледах страницата в търсене на неизбежното. Едно-единствено споменаване на името Дартижан – и цялата постройка, която грижливо бях градила с толкова труд, щеше да се срути...

Може да ви се стори, че преувеличавам. Не е така. Войната е още жива в спомените на Ле Лавьоз. Тук има хора, които все още не си говорят. Дьониз Муриак и Люсил Дюпре, Жан-Мари Боне и Колен Брасо. Какво ще кажете за онази случка в Анже преди няколко години, когато намериха старица, заключена в една таванска стая? Родителите ѝ я затворили там през 1945 година, след като научили, че сътрудничи с германците. Тогава била шестнадесетгодишна. Петдесет години по-късно, когато баща ѝ починал, я извадили оттам остаряла и полудяла.

А онези старци – осемдесет, някои деветдесетгодишни, – затворени за военни престъпления? Ослепели стари хора, болни, страдащи от деменция, с отвлечени, неразбиращи погледи. Невъзможно е да си представим, че в тези крехки склерозирали глави се кроят кървави пъклени планове. Счупиш ли съда, съдържанието се разсипва. Престъплението има свой живот – свое обяснение.

"По странно съвпадение съдържателката на "Креп Фрамбоаз", г-жа Франсоаз Симон, случайно се пада роднина на собственичката на "При насладите на Десанж"..." Дъхът ми спря. Почувствах се така, сякаш огнен пламък е запушил тръбата, през която дишам, и изведнъж се озовавам под водата без въздух, кафявата река ме притиска, тегли ме надолу, пламъците достигат гърлото, дробовете ми...

"... нашата скъпа Лор Десанж! Странно, че не е успяла да разкрие много от тайните на леля си. Лично аз бих предпочел непретенциозното очарование на "Креп Фрамбоаз" пред което и да било от елегантните (но твърде оскъдни!) предложения на Лор."

Отново си поех дъх. Не племенникът, а племенничката. Бях избегнала разкритието.

Тогава си обещах, че повече няма да греша. Няма да разговарям с любезни автори на кулинарни четива. След седмица дойде да ме интервюира репортер от друго парижко списание, но аз отказах да се срещна с него. По пощата пристигаха молби за интервюта, но ги оставях без отговор.

Един издател ми предложи да напиша книга с рецепти. "Креп Фрамбоаз" изведнъж започна да се пълни с хора от Анже, с туристи, с елегантни посетители, пристигнали в лъскави нови коли. Връщах ги с десетки. Имах своите постоянни клиенти, десетина-петнадесет маси. Не можех да настаня толкова много хора.

Стараех се да се държа колкото може по-естествено. Отказвах да правя предварителни резервации. Хората чакаха на опашка отпред. Наложи се да наема друга сервитьорка, но не поощрявах прекомерното внимание. Дори когато дребничкият автор на статията се върна да спори с мен – да ме вразумява, – аз не го изслушах. Не, не бях съгласна да използва рецептите ми за рубриката си. Не, нямаше да пиша книга. И никакви снимки. "Креп Фрамбоаз" щеше да остане такава, каквато е – провинциална закусвалня за палачинки.

Знаех, че ако удържа крепостта достатъчно дълго, ще ме оставят на мира. Но вече нямаше връщане назад. Сега Лop и Яник знаеха къде да ме намерят.

Сигурно Касис им бе казал. Беше се настанил в апартамент близо до центъра на Париж и макар че не беше по кореспонденциите, от време на време ми пишеше. В писмата си постоянно разказваше за известната си снаха, за чудесния си син. Е, след статията и шумотевицата, която предизвика, те счетоха за задължение да ме потърсят. Доведоха със себе си Касис като подарък. Вероятно смятаха, че ще се развълнуваме от срещата, все пак не бяхме се виждали от много години, но макар и неговите очи да се навлажниха сантиментално, като при хрема, моите останаха неумолимо сухи. В него трудно можеха да се открият следи от някогашния ми по-голям брат, с когото бяхме споделяли толкова неща; сега беше надебелял, чертите му се губеха в безформената тлъстина като в тесто, носът му бе зачервен, бузите – лъснали от спукани капиляри, усмивката – бегла, колеблива. На мястото на някогашните ми чувства към него – благоговение пред големия брат герой, който в представите ми можеше всичко, да се покатери на най-високото дърво, да не трепне пред дивите пчели, докато краде от меда им, да преплува Лоара напряко в най-широката ѝ част – сега изпитвах само лека носталгия, примесена с досада. В края на краищата всичко това бе толкова отдавна. Дебелият мъж на вратата беше непознат.

Отначало подходиха разумно. Нищо не искаха. Бяха загрижени за мен, за това, че живея сама, носеха ми подаръци – кухненски комбайн, учудени, че все още нямам такъв, зимно палто, радио, – предлагаха да ме водят на разходки... Веднъж дори ме поканиха в ресторанта си – огромен хамбар с карирани маси от имитация на мрамор, неонови реклами, сушени риби, ярко оцветени пластмасови раци, оплетени в рибарски мрежи по стените. Изказах мнението си – доста нерешително – за интериора.

– Е, Мами, това се нарича кич – любезно обясни Лор, като ме потупа по ръката. – Не вярвам да се интересувате от такива неща, но, повярвайте ми, в Париж е много модно.

Тя ми показа зъбите си. Имаше много бели, едри зъби, а косата ѝ беше с цвят на червена чушка. Двамата с Яник често се докосват и целуват пред хора. Трябва да призная, че всичко това доста ме смути. Храната беше... модерна, предполагам. Не мога да съдя за тези неща. Някаква салата с безвкусен сос, множество дребни зеленчуци, нарязани така, че да приличат на цветя. Като че имаше малко цикория, но повечето беше само нищо и никаква маруля, репички и моркови в интересни форми. След това – парче хек (хубаво парче, трябва да призная, но твърде малко) с лучен сос от бяло вино и стрък мента отгоре – не ме питайте защо. После – резен крушова тарталета, оскъдно полята с шоколадов сос, пудра захар и шоколадови къдрици. Надзърнах крадешком в менюто и забелязах доста нескромни описания от типа на изречението "нуга от подбрани видове захар върху изкусително легло от сладко тесто с дебелината на вафлена кора, глазирана с плътен черен шоколад и полята с ароматен кайсиев сироп". Звучеше ми като обикновената стара флорентина, а когато я видях, не беше по-голяма от петфранкова монета. Като го прочете, човек може да си помисли, че Мойсей го е донесъл от планината. А цените! Пет пъти по-високи от най-скъпото ми меню, при това без виното. Разбира се, аз не съм плащала нищо. Но започвах да мисля, че както винаги цялото това внимание има своята скрита цена.

Така и се оказа.

След два месеца получих първото предложение. Ще получа хиляда франка, ако им дам рецептата си за антилска паеля и им позволя да я включат в менюто. "Антилската паеля на Мами Фрамбоаз", както беше обявено в Hote & Cuisine[31] (юли 1992) от Жул Льомаршан. Отначало помислих, че е шега. "Деликатна комбинация от прясно уловени морски дарове, изтънчено съчетани със зелени банани, ананас, стафиди и жълт ориз..." Избухнах в смях. Нима не разполагаха с достатъчно свои рецепти?

– Не се смейте, Мами – почти отсече Яник, като доближи блестящите си черни очи до моите. – Искам да кажа, че Лор и аз ще ви бъдем много признателни... – и той ми подари широка, открита усмивка.

– Хайде сега, не бъдете срамежлива, Мами – искаше ми се да не ме наричат така. Лор ме обви с гола хладна ръка. – Ще се погрижа всички да научат, че това е ваша рецепта.

Омекнах. Всъщност нямах нищо против да давам рецептите си; в края на краищата вече бях раздала достатъчно на хората в Ле Лавьоз. Бих им дала рецептата за антилска паеля безплатно, плюс всичко друго, което им харесва, но при условие, че извадят Мами Фрамбоаз от менюто си. Така щях да си оставя малко скривалище. Не възнамерявах да привличам повече вниманието.

Те се съгласиха с исканията ми твърде бързо и почти без възражения. Три седмици по-късно рецептата за "антилската паеля на Мами Фрамбоаз" се появи в Hote & Cuisine, оградена от възторжената статия на Лор Десанж. "Надявам се, че скоро ще имам възможност да ви представя още от селските рецепти на Мами Фрамбоаз – обещаваше тя. – Дотогава можете да ги опитате сами в "При насладите на Десанж", "Рю де Ромарен", Анже".

Предполагам, никога не са си представяли, че ще прочета статията. Може би са решили, че не говоря сериозно.

Когато им казах за това, те ме погледнаха виновно, като деца, заловени след някоя мила лудория. Ястието вече жънеше големи успехи и двамата имаха планове за цял раздел "Мами Фрамбоаз" в менюто, който да включва моите couscous a la provengale[32], cassoulet trois haricots[33] и "прочутите палачинки на Мами".

– Виждате ли, Мами – започна да обяснява Яник с подкупваща усмивка, – най-хубавото е, че ние дори не искаме да правите каквото и да било. Просто бъдете себе си. Бъдете естествена.

– Мога да открия рубрика в списанието – добави Лор. – "Мами Фрамбоаз ви съветва", нещо подобно. Разбира се, няма нужда вие да пишете. Аз ще се занимавам с това – и ми се усмихна лъчезарно, сякаш бях дете, което се нуждае от поощрение.

Отново бяха довели Касис със себе си и той също се усмихваше широко, макар и да изглеждаше малко смутен, сякаш всичко това му идваше в повече.

– Но аз ви казах – заговорих с равен, строг глас, за да прикрия треперенето. – Казах ви още миналия път. Не искам нищо такова. Не искам да участвам.

Касис ме погледна озадачен.

– Но това е такава добра възможност за сина ми – примоли се той. – Помисли каква реклама може да направи на заведението.

Яник се изкашля.

– Баща ми иска да каже – побърза да го поправи, – че всички можем да се възползваме от ситуацията. Ако нещата потръгнат, възможностите са безгранични. Можем да предложим на пазара сладка "Мами Фрамбоаз", бисквити "Мами Фрамбоаз"... Разбира се, Мами, ще получите значителен процент...

Аз поклатих глава.

– Вие не ме слушате – повиших тон. – Не искам реклама. Не искам процент. Не ме интересува.

Яник и Лор се спогледаха.

– А ако си мислите това, което ми се струва, че си мислите – рязко продължих аз, – че можете с лекота да го направите и без моето съгласие – в края на краищата имате нужда само от име и една снимка, – чуйте ме добре. Ако разбера, че още една от така наречените рецепти на Мами Фрамбоаз се появи в онова списание – в което и да било списание, – още същия ден ще се обадя на редактора. Ще му продам правата за всички рецепти, с които разполагам. За бога, ще му ги дам без пари.

Бях останала без дъх, сърцето ми блъскаше освирепяло и уплашено. Но никой не може да изнудва дъщерята на Мирабел Дартижан. Разбраха, че говоря сериозно. Беше изписано на лицата им.

Те безпомощно запротестираха:

– Мами...

– И престанете да ме наричате "Мами"!

– Оставете ме да поговоря с нея.

Това беше Касис, който с мъка се надигна от стола си. Забелязах, че от възрастта се е смалил, незабележимо се е свил като лошо приготвено суфле. Дори това малко усилие го накара мъчително да се задъха.

– Ела в градината.

Седнах на един повален ствол до изоставения кладенец и изпитах странното усещане, че съм се върнала в миналото, сякаш малкият Касис можеше да свали от лицето си маската на дебелия мъж и да стане като преди – емоционален, неуморен и див.

– Защо постъпваш така, Боаз? – попита той. – Заради мен ли?

Бавно поклатих глава.

– Няма нищо общо с теб – отговорих му. – Нито с Яник – кимнах към фермата. – Сигурно забелязваш, че успях да възстановя старата ферма.

Касис сви рамене.

– Никога не съм разбирал за какво ти е – каза. – Аз не бих се захванал с нея. Тръпки ме побиват само като си помисля, че живееш тук.

Тогава ме изгледа странно, многозначително, почти враждебно.

– Но е съвсем типично за теб – той се усмихна. – Ти винаги си била нейната любимка, Боаз. Вече дори изглеждаш като нея.

Аз свих рамене.

– Няма да ме размекнеш с приказки – срязах го аз.

– Сега започваш и да говориш като нея – в гласа му се долавяха едновременно любов, вина, омраза. – Боаз...

Погледнах го.

– Все някой трябваше да запази спомена за нея – казах.

– А знаех, че няма да си ти.

Той махна безпомощно.

– Но тук, в Ле Лавьоз...

– Никой не знае коя съм – прекъснах го аз. – Никой не прави връзката – внезапно се усмихнах. – Знаеш ли, Касис, за повечето хора старите жени много си приличат.

Касис кимна.

– И ти смяташ, че Мами Фрамбоаз ще промени това.

– Знам, че ще стане така.

Мълчание.

– Винаги си била добра лъжкиня – небрежно отбеляза той. – Още едно нещо, което си взела от нея. Способността да се криеш. Колкото до мен, аз съм открит за всички – разпери ръце, за да подсили думите си.

– Радвам се за теб – казах безразлично. Касис дори си вярваше.

– Добра готвачка си, трябва да ти се признае – той погледна през рамото ми към овощната градина, където дърветата бяха натежали от узрелите плодове. – Щеше да ѝ стане приятно. Да разбере, че си продължила да се грижиш за всичко. Толкова приличаш на нея... – повтори бавно, не като комплимент, а за да отбележи факта, донякъде с отвращение, донякъде с възхищение.

– Тя ми остави книгата си – съобщих му. – Онази с рецептите. Албума.

Очите му се разшириха.

– Наистина ли? Е, ти ѝ беше любимка.

– Не знам защо все го повтаряш – нетърпеливо заговорих аз. – Ако майка ни изобщо имаше любимка, това беше Ренет, не аз. Помниш ли...

– Тя сама ми го каза – обясни Касис. – Каза, че от тримата ти единствена имаш здрав разум и кураж. "Тази хитра малка кучка е взела от мен десет пъти повече, отколкото вие двамата заедно." Така рече.

Приличаше на нея. В неговия глас прозвуча нейният, ясен и остър като стъкло. Сигурно му е била ядосана, в един от пристъпите си на гняв. Рядко се случваше да удари някого от нас, но, Боже! ... Езикът ѝ!

Касис направи гримаса.

– Точно така го каза – тихо продължи той. – Толкова студено и сухо. С онова любопитство в погледа, сякаш ни подлагаше на някаква проверка. Сякаш очакваше да види какво ще направя след това.

– И ти какво направи?

Касис сви рамене.

– Разплаках се, разбира се. Бях само на девет.

Разбира се, казах си наум. Винаги постъпваше така. Изглеждаше буен, а беше прекалено чувствителен. Редовно бягаше от къщи, спеше в горите или в къщата на дървото, като знаеше, че майка ни няма да го бие. Тя тайно го окуражаваше в провиненията му, защото смяташе, че са проява на дързост. Проява на сила. Аз бих я заплюла в лицето.

– Кажи ми, Касис – идеята ме осени внезапно и дъхът ми спря от вълнение, – майка ни... спомняш ли си някога да е говорила италиански? Или португалски? Някакъв чужд език...

Той ме погледна озадачен и поклати глава.

– Сигурен ли си? В албума ѝ...

Обясних му за страниците, изписани на чужд език, тайните пасажи, които така и не бях успяла да разчета.

– Покажи ми.

Прегледахме ги заедно. Касис прелистваше залепналите пожълтели страници неохотно, но с интерес. Забелязах, че избягва да докосва изписаните редове, макар че често прокарваше пръсти по другите неща, снимките, изсушените цветя, крилца на пеперуди, парчета плат, налепени по страниците.

– Боже мой – произнесе той тихо. – Никога не съм си представял, че може да направи такова нещо – погледна към мен. – А казваш, че не си ѝ била любимка.

Отначало изглеждаше по-заинтригуван от рецептите, отколкото от всичко останало. Като прелистваше албума, забелязах, че пръстите му сякаш бяха запазили предишната си ловкост.

– Торта мирабела[34] с бадеми – прошепна. – Пита със сирене клафути и червени череши. Спомням си ги! – ентусиазираният му тон изведнъж прозвуча младежки, съвсем като на предишния Касис. – Всичко е тук – каза тихо. – Всичко.

Посочих един от неразбираемите пасажи.

Касис го прегледа за секунда-две и после избухна в смях.

– Това не е италиански – каза ми той. – Не си ли спомняш какво е?

Всичко като че ли му се струваше доста забавно, от смях се поклащаше и се задъхваше. Дори ушите му трепкаха – големи старчески уши, подобни на синкави гъби.

– Това е езикът, който татко измисли. "Бърборини-обърлини", така го наричаше. Не помниш ли? Говореше на него през цялото време...

Направих усилие да си спомня. Бях на седем, когато той загина. Трябва да е останало нещо, казвах си. Но то бе толкова малко. Всичко се губеше в ненаситното гладно гърло па мрака. Помня баща си, но само откъслечно. Мирис на молци и тютюн от голямото му старо палто. Йерусалимския артишок, който само той обичаше и който всички трябваше да ядем веднъж седмично. Как веднъж случайно прободох с рибарска кукичка месестата част на дланта си между палеца и показалеца, ръцете му, които ме обгърнаха, гласът му, който ми казваше да бъда смела... Помня лицето му на снимките, цялото оцветено в червеникавокафяво. И някъде в дълбините на съзнанието ми – нещо, нещо смътно и далечно, останало непогълнато от мрака. Баща ни, който бъбри безсмислици с нас и се усмихва. Касис се смее, аз се смея, без наистина да разбирам шегата, а майка ни по изключение е някъде далеч, не може да ни чуе, може би пак някое от главоболията ѝ, неочакван почивен ден...

– Спомням си нещо – казах накрая.

Тогава Касис търпеливо ми обясни. Език на разместените срички, думи, обърнати наопаки, нищо незначещи представки и наставки. "Азни максини идани ясняобини." Аз искам да обясня. "Е ни ни манзини нисъси нитсонругис инани иногоки." Не знам със сигурност на кого.

Странно, но Касис като че ли не прояви интерес към тайните на майка ми. Погледът му блуждаеше по рецептите. Останалото бе мъртво. Рецептите бяха нещо, което можеше да разбере, да докосне, да вкуси. Долавях неудобството му от прекалената близост с мен, сякаш можеше да прихване от приликата ми с нея.

– Да можеше синът ми да види всички тези рецепти... – каза той тихо.

– Не му казвай – сепнах се аз.

Започвах да опознавам Яник. Колкото по-малко знаеше за нас, толкова по-добре.

Касис сви рамене.

– Разбира се, че няма да му кажа. Обещавам.

И аз му повярвах. Както се вижда, не приличам толкова на майка си, колкото той смяташе. Имах му доверие, Господ да ми е на помощ, и известно време мислех, че е удържал на обещанието си. Яник и Лор се държаха на разстояние, Мами Фрамбоаз изчезна от полето на общественото внимание и лятото се изтърколи, повлякло след себе си мека върволица от мъртви листа. Дойде есента.

6.

"Яник казва, че днес видял Старата Майка. Прибра се тичешком от реката, почти подивял от въодушевление, говореше несвързано. В бързината беше забравил рибата на брега и аз му се сопнах за това, че си губи времето. Той ме погледна с онази тъжна безпомощност в очите и помислих, че ще каже нещо, но не каза. Предполагам, че се срамува. Дълбоко в себе си изпитвам равнодушие, вцепенение. Иска ми се да кажа нещо, но не знам точно какво. Да видиш Старата Майка не е на хубаво, всички го казват, но вече и без това ни се струпа достатъчно. Може би затова съм такава, каквато съм. "

Преглеждах албума на майка си, без да бързам. Отчасти се дължеше на страх – вероятно от това, което бих могла да открия в него. От онова, което ще ме накара да си припомня. Донякъде се бавех, защото написаното беше объркано, ходът на събитията – съзнателно и грижливо изопачен, подобно на хитър трик в игра на карти. Слабо си спомнях деня, за който пишеше, макар че по-късно го сънувах. Почеркът бе четлив, но невероятно ситен и ми причиняваше ужасно главоболие, след като се занимавах твърде дълго с него. В това също приличам на нея. Съвсем ясно помня главоболията ѝ, най-често предхождани от онова, което Касис наричаше нейни "пристъпи". Каза ми, че се влошили след моето раждане. Той единствен от нас бе достатъчно голям, за да помни каква е била преди.

Под рецепта за греяно ябълково вино е записала:

"Не съм забравила какво беше. Да се къпеш в светлина. Да бъдеш цял-целеничък. Чувствах се така известно време, преди К. да се роди. Мъча се да си припомня какво е да си млад. Все си казвам, че не биваше да се връщаме. Никога не биваше да се връщаме в Ле Лавьоз. Я. се опитва да ми помогне. Но любовта вече я няма. Сега той се бои от мен, страх го е да не направя нещо. На него. На децата. Страданието не е сладко, каквото и да си мислят хората. Накрая разяжда всичко. Я. стои при мен заради децата. Би трябвало да му благодаря. Може да си отиде и никой няма да го упрекне за това. В края на краищата той е роден тук."

Тъй като не беше от хората, които се оплакват, тя търпеше болката, докато може, и накрая се оттегляше в затъмнената си стая, а ние отвън стъпвахме безшумно и предпазливо като котки. Приблизително веднъж на шест месеца майка ми получаваше много сериозен пристъп, който я държеше на легло дни наред. Веднъж, когато бях съвсем малка, тя се свлече на земята на връщане от кладенеца, падна върху кофата и водата се изля върху сухата пътека отпред, сламената ѝ шапка се килна на една страна и откри зяпналата уста, изцъклените очи. Бях сама в градината до кухнята и берях зеленина. Първата ми мисъл беше, че е умряла. Мълчанието, черната дупка на устата на фона на гладката жълтеникава кожа на лицето ѝ, очите ѝ – като топчета. Много бавно оставих кошницата си на земята и тръгнах към нея.

Пътеката под краката ми изглеждаше странно деформирана, сякаш си бях сложила нечии очила, и леко се препънах. Майка ми лежеше възнак. Единият ѝ крак беше изпънат, тъмната ѝ пола се бе повдигнала и се виждаха обувката и чорапът. Устата ѝ зееше гладно. Обзе ме абсолютно спокойствие.

Мъртва е, казах си. Чувствата, които нахлуха в мен при тази мисъл, бяха толкова силни, че не можех да ги определя. Усещането бе подобно на комета с ярка опашка, под мишниците ми се стичаше пот, а стомахът ми се гърчеше като палачинка. Ужас, мъка, смущение... Търсех ги дълбоко в себе си и не намирах и следа от тях. Вместо това – искрящи отровни фойерверки, които изпълваха душата ми със светлина. Гледах равнодушно тялото на майка си и изпитвах облекчение, надежда и грозна, примитивна радост.

"Тази сладост..."

"Дълбоко в себе си изпитвам равнодушие, вцепенение. "

Знам, знам. Не очаквам да разберете как съм се чувствала. И на мен ми звучи като гротеска сега, когато си го припомням, и се питам дали това не е поредният измамен спомен... Разбира се, вероятно е било резултат от шок. Хората изживяват странни неща в състояние на шок. Дори децата. Особено децата, а ние бяхме първични, потайни, диви създания. Затворени в лудия си свят между Наблюдателния пост и реката, с Правите камъни, които безмълвно наблюдаваха нашите тайни ритуали... Все пак тогава изпитах истинска радост.

Застанах до нея. Безжизнените очи се взираха в мен, без да мигат. Чудех се дали да не ги затворя. Нещо ме смущаваше в този изцъклен рибешки поглед, точно като на Старата Майка в деня, когато най-сетне я улових. На устните ѝ блестеше струйка слюнка. Приближих се още малко...

Ръката ѝ се протегна и ме сграбчи за глезена. Не беше мъртва, не; изчакваше, очите ѝ блестяха със злобно коварство. Устните ѝ се мърдаха мъчително, за да произнесат всяка дума с безчувствена точност. Затворих очи, за да не изкрещя.

– Слушай. Донеси ми бастуна – гласът ѝ стържеше като метал. – Донеси го. Кухнята. Бързо.

Погледнах я. Ръката ѝ още ме стискаше за голия глезен.

– Тази сутрин усетих, че наближава – произнесе безизразно. – Знаех, че ще е от силните. Виждах само половината часовник. Миришеше ми на портокали. Донеси бастуна. Помогни ми.

– Помислих, че ще умреш – гласът ми звучеше неестесвено като нейния, ясен и равен. – Помислих те за умряла.

Устата ѝ се изкриви и тя произнесе слаб скърцащ звук, който аз по-късно определих като смях. Изтичах до кухнята – звукът още отекваше в ушите ми, – намерих бастуна, тежък изкривен глогов прът, който майка ми използваше, за да достига по-високите клони на овощните дървета, и ѝ го занесох. Тя вече се бе изправила на колене и се подпираше на земята с ръце. От време на време поклащаше глава с рязък, нетърпелив жест, сякаш пъдеше оси.

– Добре – гласът ѝ бе плътен, сякаш устата ѝ беше пълна с пръст. – А сега ме остави. Кажи на баща си. Аз отивам... в стаята си.

После припряно се изправи на крака с помощта на бастуна, олюляваше се, държеше се само с усилие на волята.

– Казах: махай се!

И непохватно ме удари с немощна ръка, като за малко не изгуби равновесие, и тръгна по пътеката, като почукваше с бастуна. Тогава се втурнах да бягам и се обърнах едва когато се отдалечих на безопасно разстояние от нея, шмугнах се под един храст червен касис и видях как върви с несигурни крачки към къщата, като тътри крака и вдига прахоляк зад себе си.

За пръв път се сблъсках истински със страданията ѝ. По-късно баща ни ни обясни за часовника и портокалите, докато тя лежеше в мрака на стаята си. Не разбрахме много от това, което ни каза. Някой е направил магия на майка ни, търпеливо говореше той, и сега я боли глава, толкова силно, че понякога дори не знае какво върши. Получавали ли сме някога слънчев удар? Същото нереално усещане, замайване, струва ти се, че предметите се намират по-близо до теб, отколкото в действителност, звуците като че ли са по-силни, нали? Ние го гледахме с недоумение. Само Касис, тогава на девет години, за разлика от мен, четиригодишната, може би разбираше.

– Тя прави разни неща – каза баща ми. – Мисля, че след това не си спомня. Заради магията.

Ние го гледахме със страхопочитание. Магия.

В младото ми съзнание тази дума се свързваше с историите за вещици. Със захарната къщичка. Със седемте диви лебеда. Представях си как майка ми лежи в тъмното с отворени очи, а от устата ѝ като змиорки излизат странни думи. Представях си, че вижда през стените, че се взира в мен, наднича в душата ми и се тресе от онзи страховит, скърцащ смях... Понякога, когато майка ми се измъчваше от тази магия, баща ми спеше на стола в кухнята. А една сутрин станахме и го видяхме да мие челото си на кухненската мивка, водата беше почервеняла от кръв... Злополука, каза ни той тогава. Глупава случайност. Но аз помня, че видях кръв и по чистите теракотови плочки. На масата беше оставено парче дърво за кухненската печка. По него също имаше кръв.

– Тя няма да ни нарани, нали, татко?

Погледът му се задържа върху мен. Секунда колебание, може би две. А в очите му – съсредоточен поглед, сякаш пресмяташе, преценяваше какво и колко да ми каже.

След това се усмихна.

– Разбира се, че не, сладуранке.

"Що за въпрос" – казваше усмивката му.

– Никога не би посегнала на вас.

И ме пое в прегръдките си, а аз усетих мириса на тютюн, молци и сладникавата миризма на засъхнала пот. Но завинаги запомних колебанието, преценяващия поглед. За секунда се бе замислил. Беше го претеглил в ума си, беше пресметнал доколко може да ни се довери. Може би е мислил, че има достатъчно време, премного време на разположение, за да ни обясни всичко, когато станем по-големи.

Същата вечер дочух звуци от стаята на родителите ни; викове, трошене на стъкло. Станах рано и открих, че баща ми е прекарал цялата нощ в кухнята. Майка ми стана късно, но беше весела – толкова весела, колкото и всеки друг път, – тананикаше си с тих монотонен глас, докато бъркаше зелените домати в кръглата си медна тенджера за сладко, даде ми шепа жълти сливи от джоба на престилката си. Смутено я попитах дали се чувства по-добре. Тя ме изгледа с недоумение, лицето ѝ беше бяло и непроницаемо като чиста чиния. По-късно се промъкнах в стаята ѝ и заварих баща си да лепи восъчна хартия върху счупения прозорец. По пода имаше парчета стъкло от прозореца и от часовника над камината, който сега се въргаляше на пода с циферблата надолу. По тапетите точно над дъската на леглото имаше засъхнали червени петна. Останах поразена, не можех да откъсна поглед от тях. Можех да различа петте запетайки върху хартията – отпечатъци от върховете на пръстите ѝ там, където се бе подпряла, и петното, оставено от дланта ѝ. След няколко часа, когато надникнах отново в стаята, стената беше изтъркана и навсякъде бе чисто както преди. Никой от родителите ми не спомена за случката и двамата се държаха така, сякаш не е станало нищо особено. Но след това баща ми започна да заключва вратата и да залоства прозорците на нашата стая за през нощта, сякаш се страхуваше нещо да не се вмъкне при нас.

7.

Когато баща ми почина, аз не изпитах силна и искрена мъка. Търсех следи от скръб в душата си, но намирах само твърда ядка, като костилка в плод. Опитвах се да си внуша, че никога повече няма да зърна лицето му, но дотогава вече бях забравила как изглежда то. Той се беше превърнал в нещо като икона, като гипсова статуетка на светец, вдигнал очи нагоре, с униформени копчета, от които струеше мек блясък. Полагах усилия да си представя, че лежи убит на бойното поле, че тялото му се въргаля в някой общ гроб, разкъсано от мината, избухнала в лицето му... Представях си ужасни картини, но те бяха нереални за мен, като кошмарни сънища. Касис го преживя най-тежко. След като получихме лошата вест, той избяга за два дни и накрая се прибра изтощен, гладен и изпохапан от комари. Беше спал на открито на другия бряг на Лоара, където горите преминават в блатиста местност. Мисля, че му беше хрумнала налудничавата идея да се запише доброволец в армията, но вместо това се бе изгубил и часове наред бе обикалял в кръг, докато отново излезе на брега на Лоара. Помъчи се да излъже, да си съчини някакви приключения, но тогава за пръв път не му повярвах.

После започна да се бие с момчетата и често се прибираше у дома с разкъсани дрехи и кръв под ноктите. Прекарваше дълги часове сам в гората. Нито веднъж не плака за баща ни и се гордееше с това, дори веднъж наруга Филип Уриас, който се опита да го утеши. Ренет, от друга страна, като че ли се радваше на вниманието, предизвикано от смъртта на баща ни. Хората наминаваха край нас с подаръци или я галеха по главата, когато я срещнеха из селото. В кафенето тихо и сериозно се обсъждаше въпросът за нашето бъдеще – и това на майка ни. Сестра ми се научи да изстисква сълзи от очите си винаги когато пожелае и усъвършенства усмивката на храбро сираче. Така караше хората да ѝ дават бонбони и се сдоби с репутацията на най-чувствителна в семейството.

След смъртта му майка ми не говореше за него. Сякаш баща ни никога не беше живял с нас. Без него нещата във фермата вървяха добре, ако не и по-добре отпреди. Изкоренихме лехите с йерусалимски артишок, който само той обичаше, и ги заменихме с аспержи и червени броколи, които се полюшваха и шумоляха от вятъра. Започнах да сънувам страшни сънища, в които лежах под земята, изгнивах, задушавана от смрадта на собственото си разложение. Давех се в Лоара, чувствах как тинята в речното легло тежи върху мъртвата ми плът, а когато протягах ръка за помощ, усещах, че там лежат стотици други тела, леко полюшвани от подводното течение, раменете им се блъскат едно в друго, едни – цели, други – на парчета, без лица, с разместени челюсти, които се хилят разкривено, и мъртви очи, които бляскат за поздрав... След тези сънища се събуждах с писък, обляна в пот, но майка ми никога не идваше. Вместо това при мен идваха Касис и Рен, веднъж не- търпеливи, друг път внимателни. Понякога гълчаха и заплашваха с приглушени, гневни гласове. Понякога ме вземаха в прегръдките си и ме люлееха, докато заспя отново. Случваше се Касис да разказва истории, а ние с Рен-Клод да слушаме, ококорили очи на лунната светлина; истории за великани, вещици, човекоядни рози, планини и дракони, приели външността на хора... О, по онова време Касис беше добър разказвач; макар че понякога се държеше грубо и често се присмиваше на нощните ми страхове, повечето от разказите му помня и до днес, заедно с блесналите му очи.

8.

След като баща ни си отиде, постепенно опознахме пристъпите на майка си не по-зле от него. Когато наближаваха, тя започваше да говори някак разсеяно и усещаше болезнено напрежение около слепоочията, което издаваше с леки нетърпеливи тикове на главата. Случваше се да посегне да вземе нещо – лъжица, нож – и да не улучи; тогава потупваше с ръка по масата или мивката, сякаш търсеше да напипа предмета. Понякога питаше: "Колко е часът?", въпреки че големият кръгъл кухненски часовник висеше на стената пред нея. И винаги в такива моменти задаваше един и същ въпрос с рязък, подозрителен тон:

– Някой от вас да е донесъл портокали у дома?

Ние мълчаливо поклащахме глави. Портокалите бяха рядкост; бяхме ги опитвали два-три пъти, случайно. Понякога ги виждахме на пазара в Анже: едри испански портокали с дебела пореста кора; по-гладки и тънкокори кървавочервени портокали от Юга, разрязани на половини, за да се покаже сочната им морава сърцевина... Майка ни винаги заобикаляше отдалеч тези сергии, сякаш от гледката ѝ се повдигаше. Веднъж, когато една мила жена на пазара ни даде портокал, който да си разделим, нашата майка не ни пусна да влезем вкъщи, преди да сме се измили, после изтърка пръстите ни чак до под ноктите и втри в ръцете ни лимонов балсам и лавандула. Дори след това твърдеше, че усеща портокаловия аромат и два дни държа прозорците отворени, докато от миризмата не остана и следа. Разбира се, портокалите от пристъпите ѝ бяха единствено плод на нейното въображение. Ароматът им бе предизвестие за мигрена и само след няколко часа тя лежеше в тъмното, покрила лицето си с носна кърпа, накисната в лавандулова вода, и с хапчетата на една ръка разстояние от леглото. По-късно научих, че тези хапчета са морфин.

Никога нищо не обясняваше. Информацията, която черпехме оттук-оттам, беше резултат от продължителни наблюдения. Щом почувстваше приближаването на мигрена, майка ни просто се оттегляше в стаята си, без да дава обяснения, като ни оставяше сами да си блъскаме главите. За нас тези нейни пристъпи бяха време за почивка – те продължаваха от два-три часа до цял ден, а понякога и два, – когато беснеехме на воля. Това бяха прекрасни дни и аз си мечтаех никога да не свършват: тогава плувахме в Лоара или ловяхме раци в плитчините, бродехме из горите, преяждахме с череши, сливи и зелено цариградско грозде, боричкахме се, стреляхме един в друг с пушки от картофени стъбла и украсявахме Правите камъни с трофеите, с които се бяхме сдобили.

Правите камъни представляваха останки от стар пристан, отдавна отнесен от течението. Пет каменни колони, едната по-ниска от останалите, стърчаха над водата. Отстрани на всяка имаше метална скоба, от която по изронения камък се стичаха ръждиви сълзи. Някога тези скоби бяха служили за опора на дъските. На тях окачахме трофеите си; варварски гирлянди от рибешки глави и цветя, знаци, които представляваха тайни кодове; магически камъни, скулптурки от плавей. Последният кол се извисяваше на място, където беше дълбоко и течението бе особено силно, и тъкмо там криехме сандъчето със съкровищата си. Това беше тенекиена кутия, увита в парче мушама и омотана с верига за тежест. Веригата бе привързана към въже, което на свой ред беше вързано за кола, наричан от всички нас Камъка на съкровищата. За да извадиш ковчежето, трябваше първо да доплуваш до последния кол – което само по себе си беше подвиг, – после, като се държиш за кола с една ръка, да изтеглиш нагоре потопеното сандъче, да го откачиш и да се върнеш с него на брега. Смяташе се, че единствено Касис може да направи това. "Съкровището" се състоеше предимно от неща, които никой възрастен не би нарекъл ценни. Пушките от картофени стъбла. Дъвка, увита в намаслена хартия, за да се запази по-дълго. Захарна пръчка. Три цигари. Няколко монети в изтъркано портмоне. Фотографии на актриси (последното, както и цигарите, принадлежеше на Касис). Няколко броя на илюстровано списание, специализирано в сензационни истории.

Понякога Пол Уриас идваше с нас на тези, както Касис ги наричаше, "ловни походи", макар че не беше докрай посветен в нашите тайни. Харесвах Пол. Баща му Жан-Марк продаваше стръв на пътя за Анже, а майка му се занимаваше с просия, за да свързват двата края. Той беше единственото дете на родители, достатъчно стари, за да му бъдат баба и дядо, и през повечето време гледаше да не им се мярка пред очите. Живееше така, както аз мечтаех да живея; през лятото прекарваше нощите в гората, без това да поражда тревоги у семейството му. Знаеше къде да търси горски гъби и умееше да майстори свирки от върбови клонки. Ръцете му бяха сръчни и пъргави, но в говоренето често биваше тромав и бавен, а когато наоколо имаше възрастни, започваше да заеква. Макар и с Касис да бяха почти връстници, Пол не ходеше на училище, а помагаше във фермата на чичо си, доеше кравите, изкарваше ги и ги прибираше от паша. С мен беше търпелив, дори повече от Касис, никога не се присмиваше на незнанието ми и не ме дразнеше за това, че съм малка. Разбира се, сега е вече стар. Но понякога ми се струва, че от нас четиримата той е остарял най-малко.

ЧАСТ ВТОРА

Забраненият плод

1.

Беше началото на юни, а лятото вече обещаваше да бъде горещо и Лоара бе спаднала, на много места се бяха образували плаващи пясъци и свлачища. Имаше и змии – повече от обикновено: кафяви плоскоглави пепелянки, които се спотайваха в прохладната кал на плитчините. В един сух следобед такава пепелянка ухапа Жанет Годен. Погребаха я седмица по-късно в двора на църквата "Свети Бенедикт", под малък гипсов кръст с ангелче. "На любимата дъщеря... 1934-1942". Аз бях с една година по-голяма от нея.

Внезапно почувствах, че под краката ми се разтваря бездна, непрогледна като гигантска паст. След като Жанет можеше да умре, значи и аз можех. Всеки можеше. Касис ме гледаше презрително от висотата на своите четиринадесет години и казваше: "По време на война хората умират, глупаче. Също и децата. Хората умират постоянно."

Опитах се да му обясня и открих, че не мога. Едно е да умират войници – дори баща ми. В бомбардировките също загиваше мирно население, макар че в Ле Лавьоз рядко имаше бомбардировки. Но това с Жанет беше друго. Кошмарите ми зачестиха. Прекарвах часове на реката с рибарската мрежа в ръце, ловях лошите кафяви змии в плитчините, размазвах с камък отровните им плоски глави и нанизвах труповете им на стърчащите корени по брега. След седмица двадесетина змии висяха безжизнени по коренищата, а вонята – рибешка и странно сладникава, на нещо развалено, което ферментира – бе непоносима. Касис и Peнет  бяха още на училище – и двамата посещаваха колеж в Лиже – и Пол ме завари упорито да бъркам калната супа на брега с мрежата си с платнена превръзка на носа, за да се предпазя от смрадта.

Беше по шорти и сандали и водеше кучето си Малабар на повод, направен от въже.

Погледнах го с безразличие и пак се обърнах към водата. Пол седна до мен. Малабар се втурна задъхан по пътеката. Не обърнах внимание нито на единия, нито на другия. Накрая Пол заговори:

– К-какво се е случило?

– Нищо. Просто ловя риба, това е всичко.

Последва ново мълчание.

– П-питам те за змиите – гласът му звучеше предпазливо монотонно.

Кимнах по-скоро враждебно.

– Е, ѝ?

– Е, нищо – той погали Малабар по главата. – Можеш да правиш каквото си искаш.

Мълчанието се промъкна като охлюв между нас.

– Чудя се дали боли – казах накрая.

Пол се замисли за кратко, сякаш разбираше какво имам предвид, после поклати глава.

– Не знам.

– Казват, че отровата се просмуква в кръвта ти и целият се схващаш. Все едно заспиваш.

Той ме гледаше неопределено, без да изразява съгласие или несъгласие.

– К-касис казва, че Жанет Годен трябва да е видяла Старата Майка – произнесе накрая. – Нали знаеш. Затова змията я е ухапала. Проклятието на Старата Майка.

Поклатих глава. Касис, страстен разказвач и любител на списания със страшни истории (със заглавия като "Мама прокле озверялата тълпа"), постоянно говореше такива неща.

– Не вярвам, че Старата Майка изобщо съществува – отвърнах предизвикателно. – Поне аз никога не съм я виждала. Освен това няма такова нещо – проклятие. Всеки го знае.

Пол ме погледна с тъжни очи, изпълнени с възмущение.

– Има, как да няма – каза. – И нея я има. Б-баща ми я видял веднъж, отдавна, преди да се родя. Т-такава голяма щука не си виждала. След седмица паднал от в-велосипеда и си счупил крака. И твоят баща е бил... – той се сепна и смутено сведе очи.

– Моят баща – не – рязко отвърнах аз. – Моят баща загина в сражение.

Изведнъж живо си го представих как марширува, малка брънка в безкрайна върволица, която неумолимо се движи към далечния хоризонт.

Пол поклати глава.

– Тя съществува – заинати се той. – Живее в най-дълбокото място на Лоара. Може да е на четиридесет години, а може и на петдесет. Щуките живеят дълго, по-старите. Черна е като тинята, в която живее. И е хитра, страшно хитра. Може да налапа птичка, кацнала на водата, като парче хляб. Баща ми разправя, че не е щука, а призрак, убийца, която е наказана вечно да гледа живите. Затова ни мрази.

Това беше дълга реч за Пол и въпреки че не ми се искаше, слушах с интерес. Край Лоара се разказваха всевъзможни истории и бабини деветини, но легендата за Старата Майка беше хванала най-дълбоки корени. За гигантската щука с пробита уста и тяло, цялото в кукички от въдиците на рибари, опитвали се да я уловят. В очите ѝ – злоба и хитрост. В корема – съкровище с неизвестен произход и безгранична стойност.

– Баща ми разправя, че ако някой я улови, тя ще му изпълни желание – продължи Пол. – Казва, че той щял да ѝ поиска милион франка и да види бельото на онази Грета Гарбо.

И се подсмихна смутено. "Така говорят големите" – казваше усмивката му.

Замислих се над думите му. Не вярвах на празни приказки за проклятия и желания. Но образът на старата щука не ме оставяше на мира.

– Ако съществува, ще можем да я уловим – отсякох аз. – Това е нашата река. Ще можем.

Изведнъж всичко ми се проясни; възприех го не просто като възможност, а като дълг. Помислих за сънищата, които ме измъчваха непрестанно след смъртта на баща ми; сънища за това как се давя, как се полюшвам в черните подвижни води на Лoapa и чувствам влажния допир на мъртва плът от всички страни, как крещя и викът се връща обратни в гърлото ми, и ме задавя. По някакъв начин щуката събра в себе си всичко това и макар че мисленето ми тогава едва ли е било така аналитично като сега, дълбоко у мен се появи внезапна увереност – твърда увереност, – че ако уловя Старата Майка, нещо ще се случи. Какво точно – не можех да определя, дори да предположа. Но нещо, мислех си аз с нарастващо, необяснимо въодушевление, нещо...

Пол ме гледаше озадачен.

– Да я уловим? – повтори. – За какво?

– Това е нашата река – упорито отвърнах аз. – Не бива да живее в нашата река.

Исках да кажа, че щуката ме обижда по някакъв тайнстствен, интимен начин, далеч по-непростимо от змиите: със своята невъзмутимост, старост, злобно самодоволство. Но не можех да намеря думи, за да го изразя. Тя беше чудовище.

– Пък и никога няма да я хванеш – продължи Пол. – Така де, много хора са опитвали. Възрастни хора. С истински въдици, мрежи и всичко останало. Прогризва мрежите. А въдиците... пречупва ги по средата. Силна е, нали разбираш. По-силна от всички нас.

– Не е така – настоявах аз. – Можем да я хванем.

– Трябва да си страшно хитра, за да уловиш Старата Майка – упорито отсече Пол.

– Какво толкова? – започвах вече да се ядосвам и се обърнах към него със стиснати юмруци, смутена и намръщена. – Значи ще бъдем хитри. Касис, аз, Ренет и ти. Четиримата. Освен ако не те е страх.

– Не ме е с-страх, но е н-н-невъзможно – запелтечи той, както правеше винаги, когато се чувстваше напрегнат.

Погледнах го.

– Е, тогава ще го направя сама, ако не искате да ми помогнете. И ще хвана старата щука. Само почакай и ще видиш.

По някаква причина очите ми започнаха да парят. Скришом ги избърсах с длан. Видях, че Пол ме наблюдава с любопитно изражение, но нищо не каза. Гневно започнах да топя мрежата си в топлата плитчина.

– Нищо и никаква стара риба – промърморих и натопих мрежата. – Ще я хвана и ще я окача на Правите камъни – пак топнах мрежата. – Ей там – и махнах с нея към Камъка на съкровищата. – Ей там – повторих по-тихо и плюх на земята, за да докажа, че говоря истината.

2.

Майка ми усещаше мирис на портокали през целия горещ месец. Поне веднъж седмично, макар че не винаги следваше пристъп. Докато Касис и Ренет бяха на училище, аз тичах на реката, най-често сама, а понякога и с Пол, когато успяваше да се измъкне от ежедневните си задължения във фермата.

Бях навлязла в трудна възраст и тъй като през повечето дълги летни дни не се виждах с деца на моята възраст, станах дръзка и предизвикателна, бягах, щом майка ми ме накараше да свърша нещо, не се връщах за обяд или вечеря и се прибирах късно, цялата в кал, по дрехите ми се стичаше жълта мръсотия от крайбрежния пясък, косата ми беше разчорлена и лепнеше от пот. Може би бях конфликтна натура по рождение, но през онова лято станах по-конфликтна откогато и да било. С майка ми се дебнехме като котки, които пазеха територията си. Всеки сблъсък разпалваше искра, която съскаше от статично електричество. Във всяка дума се таеше обида, всеки разговор се превръщаше в сражение. По време на обяд и вечеря сядахме една срещу друга и се мръщехме над чинията със супа или палачинки. Касис и Рен ни следяха отстрани като уплашени царедворци, гледаха с широко отворени очи и мълчаха.

Не знам защо се бяхме настроили една срещу друга; може би просто се дължеше на факта, че ставах голяма. Жената, която ме бе изпълвала с ужас в детските ми години, сега се разкри пред мен в нова светлина. Виждах побелелите кичури в косите ѝ, бръчките около устата ѝ. Сега забелязах – с известно злорадство, – че тя е просто една застаряваща жена, чиито пристъпи я карат да се затваря безпомощно в стаята си.

А тя ме тормозеше. Съзнателно – или поне така ми се струваше. Сега мисля, че може би не е могла да се сдържи, че нещастната ѝ съдба я е подтиквала да ме тормози, точно както моята природа ме е карала да ѝ се противопоставям. През онова лято имах чувството, че всеки път, щом отвори уста, ще ми направи забележка. Поведението ми, роклята ми, външността ми, разбиранията ми. Според нея всичко у мен заслужаваше порицание. Немарлива съм: когато си лягам, не сгъвам дрехите си, а ги оставям на леглото в краката си. Ходя прегърбена: ако не внимавам, ще остана завинаги гърбава. Лакома съм, тъпча се с плодове от градината. Иначе нямах голям апетит: растях дребна, мършава. Защо не можех да бъда като Рен-Клод? На дванадесет сестра ми беше вече развита. Гладка и сладка като гъст мед, с кехлибарени очи и коса с цвят на есен, тя въплъщаваше всяка героиня от роман, всяка кинобогиня, която някога си бях представяла и боготворяла. Когато бяхме по-малки, Ренет ми позволяваше да сплитам косата ѝ и аз вплитах цветя и малки плодчета в гъстите кичури, увивах около главата ѝ грамофончета и тя заприличваше на горска фея. Сега в спокойствието ѝ, в инертната ѝ красота се бе появило нещо зряло, нещо от възрастните. Майка ми казваше, че до нея аз приличам на жаба, на грозна, кльощава, дребна жаба с широка, разкривена от враждебна гримаса уста, с големи ръце и стъпала.

Особено ясно си спомням един от конфликтите ни по време на вечеря. Помня, че ядяхме paupiettes[35], с тънки парчета телешко и кълцано свинско, овързани с конец и сварени в гъст бульон от моркови, лук, домати в бяло вино. Гледах чинията си с мрачна незаинтересованост. Ренет и Касис не гледаха в определена посока, старателно отнесени.

Майка ми сви юмруци, вбесена от мълчанието ми. След смъртта на баща ми нямаше кой да усмирява гнева ѝ и той постоянно тлееше на повърхността, готов да избухне. Тя рядко ни удряше – в онези времена това бе доста необичайно, дори минаваше за слабост, – но подозирам, че причината не беше в силната ѝ любов към нас. По-скоро се страхуваше, че започне ли, няма да може да се спре.

– Не се прегърбвай, за бога – гласът ѝ беше резлив като неузряло цариградско грозде. – Нали знаеш, че ако се прегърбваш, ще останеш завинаги гърбава.

Стрелнах я с бегъл нахален поглед и се облегнах с лакти на масата.

– Свали си лактите от масата! – почти изстена майка ми.

– Виж сестра си. Погледни я. Седи ли прегърбена? Прилича ли на сърдито ратайче?

През ум не ми минаваше да намразя Ренет. Мразех майка си и ѝ го показвах с всяко припряно движение на детското си тяло. Постоянно ѝ давах повод да ме тормози. Тя искаше да простирам изпраните дрехи с полите нагоре: аз ги окачах за яките. Бурканите в килера трябваше да стоят с етикетите напред: аз ги обръщах назад. Забравях да си измия ръцете преди ядене. Променях реда на тиганите, окачени на стената в кухнята, като ги подреждах от по-големите към по-малките. Оставях прозореца на кухнята отворен и когато майка ми отвореше вратата, тя се хлопваше от течението. Нарушавах хилядите ѝ малки правила и всяко нарушение неизменно предизвикваше у нея почуда и гняв. Тези незначителни правила означаваха много за майка ми, защото чрез тях тя управляваше нашия свят. Премахнеше ли ги, щеше да се почувства като нас, осиротяла и изгубена.

Разбира се, тогава не си давах сметка за това.

– Ти си упорита малка кучка, нали? – каза накрая и отмести чинията си. – Не се огъваш – в гласа ѝ не се долавяше нито враждебност, нито топлота, само някакво хладно равнодушие. – И аз бях такава – продължи тя. За пръв път я чувах да говори за своето детство. – На твоята възраст.

Устните ѝ се разтеглиха в безрадостна усмивка. Не можех да си представя, че някога е била малка. Зарових се в залоения сос на своето месно руло.

– И аз все гледах да се скарам с някого – каза майка ми. – Бях готова да пожертвам всичко, да нараня всеки, само и само да изляза права. Да спечеля – тя се вгледа в мен с любопитство, сякаш ме пронизваше с катраненочерните си очи. – Ти си опак човек, ето каква си. Още когато се роди, разбрах, че ще станеш такава. А сега си по-лоша отвсякога. Тогава пищеше нощем и не искаше да ядеш, а аз затварях вратата и лежах будна, и главата ми се пръскаше.

Не ѝ отвърнах. След секунда майка ми се изсмя подигравателно и започна да събира мръсните чинии. Това бе последният път, когато отвори дума за войната между нас, макар че тя далеч не беше свършила.

3.

Наблюдателният пост се намираше на един голям бряст, израснал на самия бряг на Лоара. Надвесен над водата, пуснал в нея дебел стрък корени, които стърчаха от сухата почва, той беше удобен за катерене дори за мен, а от най-високите му клони се виждаше цялото село. Касис и Пол бяха построили примитивна къщичка на дървото – платформа и няколко клона отгоре за покрив, – но аз бях тази, която прекарваше най-много време в това превъзходно скривалище. Ренет не обичаше да се катери нависоко, макар че бяхме вързали въже за улеснение, а Касис рядко ходеше там напоследък, затова аз често седях в къщичката сама. Ходех там да размишлявам и да наблюдавам пътя, по който понякога минаваха германци в джипове – или по-често на мотоциклети.

Разбира се, в Ле Лавьоз нямаше много неща, които можеха да заинтересуват германците. Тук нямаше казарми, нямаше училище или други обществени сгради, в които да се настанят. Вместо това се бяха установили в Анже и само няколко патрула обикаляха околните села. Освен превозните средства на пътя бях виждала само групите войници, които идваха всяка седмица да реквизират продукти от фермата на Уриас. При нас идваха по-рядко: ние нямахме крави, само няколко свине и кози. Основният източник на доходите ни бяха плодовете, а сезонът им едва започваше. Веднъж месечно ни навестяваха двама-трима войници, но те не проявяваха ентусиазъм, а и повечето ни запаси бяха добре скрити. Когато идваха, майка ми винаги ме пращаше в овощната градина. Въпреки това аз проявявах любопитство към сивите им униформи, понякога от Наблюдателния пост изстрелвах въображаеми ракети по преминаващите джипове. Не бях точно враждебно настроена към тях – никое от децата не беше. Бяхме просто любопитни, инстинктивно подражавахме на родителите си и повтаряхме обидните думи, на които те ни учеха: "мръсен шваба", "нацистка свиня". Нямах представа какво се случва в окупирана Франция; не знаех дори къде точно се намира Берлин.

Веднъж бяха дошли да реквизират цигулка от Дьони Годен, дядото на Жанет. Тя ми разказа за това само седмица преди да умре. Свечерявало се и капаците на прозорците били вече затворени, когато чула някой да чука на вратата. Отворила и видяла германски офицер. Любезно, на развален френски офицерът се обърнал към дядо ѝ.

– Мосю, аз... чува... вие има... цигулка. Аз... търси.

Няколко офицери решили да сформират военен оркестър. Предполагам, че дори германците са търсили начин да убият времето.

Старият Дьони Годен го изгледал.

– Цигулката, майн хер, е като жената – казал шеговито. – Не може да се дава назаем.

И много любезно му затворил вратата под носа. Последвало мълчание, докато офицерът осмислял казаното. Жанет погледнала дядо си с широко отворени очи. След малко отвън долетял смехът на германеца и думите му:

– Wie eine Frau! Wie eine Frau![36]

Офицерът повече не се върнал, а Дьони запазил цигулката си почти до края на войната.

4.

Това лято обаче интересът ми не бе насочен към германците. Когато не спях – а често и насън, – през повечето време кроях планове за това как да уловя Старата Майка.

Изпробвах различни риболовни техники. Въдица за змиорките, кош за раците, мрежи – серкме, чепаре, – жива стръв и хранителни отпадъци. Ходих при Жан-Марк Уриас и след дълги молби той ми разказа всичко, което знаеше за видовете  стръв. Копаех по крайбрежните насипи и събирах червени червеи; научих се да ги държа в устата си, за да ги затопля. Ловях сини мухи и ги нанизвах на въдици с много кукички. Приличаха на странни гирлянди. Залагах капани от върбови клони и връв, като използвах пръжки за стръв. При най-лекия допир до някое от парчетата връв капанът се затваряше и цялата конструкция изскачаше от водата, тъй като наведеният клон на дървото се освобождаваше изпод капана. Опъвах парчета мрежа на по-тесните места между пясъчните наноси. На другия бряг закрепях въдици гниещо месо за стръв. По този начин успявах да уловя голям брой костури, бляскавци[37], кротушки, лещанки и змиорки. Някои от тях отнасях у дома и гледах как майка ми се приготвя. Сега кухнята беше единствената неутрална територия в къщата, място за кратка почивка от нашата лична война. Обикновено стоях отстрани, слушах тихия ѝ монотонен глас и заедно приготвяхме нейната bouillabaisse angevine[38], гъста рибена чорба с червен лук и мащерка и костур, печен във фолио с пелин и диви гъби. Част от улова  си окачах на Правите камъни на дълги вонящи гирлянди: предупреждение и предизвикателство.

Но Старата Майка не се появяваше. В неделните дни, когато Рен и Касис се прибираха у дома от училище, аз се опитвах да ги заразя със страстта си към риболова. Но откакто Рен-Клод влезе в колежа, двамата започнаха да странят от мен. Пет години ме деляха от Касис. От Рен – три. Между тях сякаш не съществуваше разликата от две години: те имаха вид на възрастни, така си приличаха със своите златистомургави лица и високи скули, че можеха да бъдат близнаци. Често заговорничеха помежду си, тайно си шепнеха, скришом се кикотеха, споменаваха имена на приятели, за които никога не бях чувала, смееха се на някакви свои шеги. В разговорите им често се прокрадваха чудновати имена. Мосю Перчем. Мадам Пъзла. Мадмоазел Трътла. Касис беше измислил прякори на всичките си учители и можеше да имитира навиците им, гласовете им, за да разсмива Рен. Другите имена, които си шепнеха под прикритието на тъмнината, когато заспивах, вероятно бяха на приятели. Хайнеман. Лайбниц. Шварц. Те се съпровождаха от смях, странен, злостен смях с пронизителни нотки на вина и истерия. Това бяха непривични, чужди имена и когато попитах за тях, Касис и Рен-Клод само се изкикотиха и побягнаха, уловени за ръце, към овощната градина.

Тази тайнственост ме смущаваше повече, отколкото предполагах, че е възможно. Те бяха се превърнали в заговорници, а доскоро бяхме равни. Изведнъж всички наши общи занимания станаха твърде детински за тях. Наблюдателният пост, Правите камъни сега бяха само мои. Рен-Клод казваше, че се страхува да лови риба заради змиите. Вместо това седеше в стаята, решеше косата си, правеше си сложни прически и въздишаше над фотографиите на киноактриси. Касис слушаше с любезна разсеяност въодушевените разкази за плановете ми, после намираше някакво извинение, за да ме остави. Урок за преписване. Латински глаголи за учене за часа на мосю Тубон. Ще разбера, като порасна. Двамата полагаха всевъзможни усилия да ме държат настрана от себе си. Уговаряха си с мен срещи, на които не идваха, изпращаха ме в другия край на Ле Лавьоз с някакво измислено поръчение, като обещаваха да се срещнем на реката, а после отиваха сами в гората, докато аз ги чаках и очите ми пареха от сълзи на гняв. Когато им търсех обяснение, те се преструваха на невинни, плесваха се с ръце по устите – "Наистина ли казахме при големия бряст? Аз пък мислех, че сме се разбрали за втория дъб!" – и се кикотеха, след като си тръгвах ядосана.

Рядко ходеха на реката да плуват; Рен-Клод влизаше предпазливо във водата, и то само на дълбокото, където беше чисто и нямаше змии. Стараех се да привлека вниманието им, правех зрелищни скокове от брега и плувах под вода толкова продължително, че Рен-Клод започваше да крещи, че съм се удавила. Въпреки всичко усещах, че постепенно се отдалечават от мен, и ме обзе мъчително чувство на самота.

През това време само Пол ми остана предан. Макар че беше по-голям от Рен-Клод и почти връстник на Касис, той изглеждаше по-малък, по-наивен. Заекваше в тяхно присъствие, усмихваше се с болезнено смущение, когато говореха  за училище. Пол не можеше добре да чете, пишеше сковано и мъчително, с едри печатни букви, като малко дете. Но обичаше да слуша истории и когато идваше на Наблюдателния пост, аз му четях от списанията на Касис. Седяхме на платформата, той дялкаше парче дърво с малкия си нож, а аз му четях "Гробът на мама" или "Марсианско нашествие"; на дъските между нас имаше половин самун хляб, от който от време на време отрязвахме по някое парче. Понякога Пол донасяше парче rillettes, увито във восъчни хартия, или половинка камамбер[39]. Към скромното ни пиршество добавях шепа ягоди, скрити в джоба, или някоя малка питка козе сирене, овъргаляно в пепел, от онези, които майка ми наричаше petits cendres[40]. От Наблюдателния пост можех да следя всичките си мрежи и капани, като ги проверявах на всеки час, оправях ги, ако се наложеше, и прибирах дребния улов.

– Какво ще си пожелаеш, като я уловиш?

Сега той беше абсолютно уверен, че ще хвана старата щука и говореше за това с някакво неохотно страхопочитание.

Замислих се.

– Не знам – казах и отхапах от хляба с rillettes. – Няма смисъл да правя планове, преди да съм я уловила. Може да чакам дълго.

Аз се радвах, че разполагам с време. Изминаха три седмици от юни, но ентусиазмът ми не беше отслабнал. Тъкмо обратното. Дори безразличието на Касис и Рен-Клод само усилваше упорството ми. В съзнанието ми Старата Майка бе талисман, гладък черен талисман, който – ако успея да се сдобия с него – ще изглади всички грапавини.

Ще им покажа. В деня, в който уловя Старата Майка, всички ще ме гледат със зяпнала уста. Касис, Peн – а може би ще зърна учудване и в погледа на майка ми, ще я накарам да ме види, може би ще стисне гневно юмруци... Или ще се усмихне с чудна топлота и ще разтвори обятия..

Но тук фантазията ми прекъсваше; нямах дързостта да продължа по-нататък.

– Да ти кажа – започнах аз с престорено безразличие, – не вярвам в желания. Вече ти казах веднъж.

Пол ме погледна цинично.

– Като не вярваш в желания – отсече, – защо изобщо си се захванала с това?

Поклатих глава.

– Не знам – отговорих му накрая. – Сигурно да се намирам на работа.

Той се разсмя.

– Бива си те, Боаз – каза през смях. – Все такива ги вършиш. Да дебнеш Старата Майка, за да се намираш на работа!

И пак избухна в смях, търкаляше се по платформата заплашително близко до ръба, необяснимо весел, докато накрая Малабар, вързан с въже под дървото, залая оглушително и ние млъкнахме, за да не разкрият скривалището ни.

5.

Скоро след това намерих червилото под дюшека на Рен-Клод. Глупаво място за тайник наистина – всеки би го намерил, дори майка ни, – но Ренет никога не се бе отличавала с въображение. Беше мой ред да оправям леглата и то сигурно се бе търкулнало до края на леглото, защото точно там го открих – заклещено между дюшека и дъската. Отначало не разбрах какво е това. Майка ни никога не използваше грим. Малък златен цилиндър като дебела писалка. Завъртях капачката, докато усетих съпротивление, и го отворих. Малко боязливо го изпробвах върху ръката си, когато чух въздишка зад гърба си и Ренет рязко ме обърна с лице към себе си. Лицето ѝ беше пребледняло и изкривено.

– Дай ми го! – изсъска тя. – Това е мое!

Изтръгна червилото от ръката ми, то падна на пода и се търкулна под леглото. Ренет се хвърли да го вземе и лицето ѝ пламна.

– Откъде си го взела? – попитах с любопитство. – Майка знае ли, че го имаш?

– Не е твоя работа – задъхано отвърна тя, като се измъкна изпод леглото. – Нямаш право да се ровиш в личните ми неща. И само да си посмяла да кажеш на някого...

Усмихнах се.

– Може и да кажа – заявих ѝ аз. – А може и да не кажа. Зависи.

Ренет направи крачка напред, но аз бях почти колкото нея на ръст, а и гневът я правеше безсилна. Разбра, че е по-добре да не се опитва да ме удря.

– Не казвай – примоли се тя с мамещ глас. – Ако искаш, днес следобед ще дойда с теб за риба. Можем да се качим на Наблюдателния пост и да почетем списания.

Свих рамене.

– Може. Откъде го имаш?

Ренет ме погледна.

– Обещай, че няма да кажеш.

– Обещавам – отвърнах аз и плюх в ръката си. След миг колебание тя направи същото. Запечатахме уговорката, като стиснахме наплюнчени ръце.

– Добре.

Седна на края на леглото и прибра крака под себе си.

– Стана в училище. През пролетта. Имахме един учител по латински, мосю Тубон. Касис му вика мосю Перчем, защото изглежда така, сякаш е с изкуствен перчем – перука. Постоянно ни тормозеше. Миналия път заради него целият клас остана след часовете. Всички го мразеха.

– И учителят ти го е дал? – учудено попитах аз.

– Не, глупаче. Слушай. Нали знаеш, че швабите реквизираха коридорите на долния и средния етаж и стаите около двора. За квартира, нали разбираш. И за строевата си подготовка.

Бях чувала за това. Старото училище се намираше близо до центъра на Анже, а с просторните си класни стаи и игрища подхождаше идеално за целите им. Касис ни беше разказвал за германците и техните маневри, за сивите им противогази, за това как не позволяваха на никого да гледа и по време на подготовката им спускаха кепенците на класните стаи с изглед към двора.

– Някои от нас се промъкваха и гледаха през процепа в един от капаците на прозорците – каза Ренет. – Всъщност беше скучно. Войници маршируват нагоре-надолу и крещят на немски. Не разбирам защо всичко трябва да бъде толкова секретно.

Устата ѝ се отпусна в недоволна гримаса.

– Както и да е, един ден старият Перчем ни хвана – продължи тя. – Изнесе ни дълга лекция – на Касис, на мен и на... е, другите не ги познаваш. Заради него пропуснахме свободния си следобед в четвъртък. Даде ни цял куп допълнителни домашни по латински – устните ѝ се разкривиха злобно. – Не знам за какъв се мисли тоя, за света вода ненапита. Той самият беше дошъл да гледа швабите – Ренет сви рамене. – Няма значение – и продължи с развеселен глас, – накрая му го върнахме тъпкано. Старият Перчем живее в колежа – стаите му са до спалното помещение на момчетата – и един ден Касис надзърнал вътре, и какво мислиш видял?

Свих рамене.

– Имало голямо радио, напъхано под леглото. От онези, които ловят дълги вълни.

Ренет млъкна, сякаш изведнъж се почувства неудобно.

– И какво? – попитах и погледнах малкия златен предмет в ръката ѝ, като се мъчех да направя връзката.

Тя се усмихна – неприятно зряла усмивка.

– Знам, че не е редно да си имаме работа с швабите. Но не можеш непрекъснато да отбягваш хората – заяви с тон на превъзходство. – Искам да кажа, че се сблъскваме с тях на портала или като ходим на кино в Анже...

Това беше привилегия, за която силно завиждах на Рен-Клод и Касис: в четвъртък им бе позволено да ходят с велосипедите си до центъра на града, на кино или на кафе. Направих физиономия.

– Давай нататък – казах.

– Нали това правя – жалостиво отвърна Ренет. – Божичко, Боаз, толкова си нетърпелива... – тя оправи косата си. – Та, както разправях, налага ни се да се виждаме с германците. И не всички от тях са лоши – отново същата усмивка. – Някои могат да бъдат даже приятни. По-приятни от стария Перчем, във всеки случай.

Равнодушно свих рамене.

– Значи някой от тях ти е дал червилото – отбелязах намусена.

Толкова шум за такава дреболия, помислих си. Съвсем обичайно за Ренет – да се вълнува за едното нищо.

– Казахме им – тоест само споменахме на един от тях – за Перчема и неговото радио – каза тя и по някаква причина се изчерви, бузите ѝ станаха ярки като божури. – Той ни даде червилото и малко цигари за Касис, и... е, разни неща.

Сега говореше бързо, без да спира, с блеснали очи.

– А после Ивон Кресоне каза, че ги видяла да влизат в стаята на стария Перчем, взели му радиото и той тръгнал с тях, и сега вместо латински имаме допълнителен час по география с мадам Ламбер, и никой не знае какво е станало с него!

Ренет вдигна очи към мен. Помня, че те бяха почти златни, с цвета на сгорещен захарен сироп, когато заври.

Аз свих рамене.

– Сигурно нищо не е станало – разумно отбелязах. – Искам да кажа, че няма да изправят такъв стар човек до стената за едно радио.

– Не. Разбира се, че няма – твърде припряно отговори тя. – Освен това не е трябвало да го крие, нали?

Съгласих се, че не е трябвало. Това беше против правилата. Един учител би трябвало да го знае. Рен погледна червилото и нежно, с любов го завъртя в ръката си.

– Значи няма да кажеш? – попита и ласкаво ме погали по ръката. – Няма, нали, Боаз?

Отдръпнах се и автоматично потрих ръката си там, където ме беше докоснала. Никога не съм обичала да ме галят.

– С Касис често ли виждате тези германци? – поинтересувах се аз.

Тя сви рамене.

– От време на време.

– Казвате ли им и други неща?

– Не – отново заговори бързо. – Само си бъбрим. Виж, Боаз, нали няма да кажеш на никого?

Усмихнах се.

– Ами, може и да не кажа. Ако направиш нещо за мен.

Рен ме изгледа втренчено.

– Какво имаш предвид?

– Искам понякога да ходя в Анже с теб и Касис – хитро отвърнах аз. – На кино, на кафе и така нататък... – млъкнах, за да подсиля ефекта от думите си, а тя ме гледаше с очи, лъскави и присвити, подобни на кинжали. – Или – продължих с престорено небрежен тон – ще кажа на майка, че говориш с хората, които убиха баща ни. Говориш с тях и шпионираш за тях. За враговете на Франция. Да видим какво ще каже за това.

Ренет изглеждаше обезпокоена.

– Боаз, ти обеща!

Аз тържествено поклатих глава.

– Това не се брои. Аз имам патриотичен дълг.

Трябва да съм била убедителна. Ренет пребледня. Но всъщност тези думи не означаваха нищо за мен. Не бях враждебно настроена към германците. Дори когато си казвах, че те са убили баща ми, че човекът, който го е извършил, може дори да е там, точно там, в Анже, на един час път с колело от селото, да пие "Гро План"[41] в някой бар и да пуши "Голоаз". Представях си картината съвсем ясно и въпреки това тя не ми въздействаше. Може би защото лицето на баща ми все повече избледняваше в паметта ми. Може би по същата причина, поради която децата рядко се намесват в свадите на възрастните, а възрастните рядко разбират внезапната враждебност, която понякога възниква без обяснима причина между децата. Тонът ми беше искрен и неодобрителен, но онова, което наистина исках, нямаше нищо общо с баща ни, с Франция или с войната. Исках отново да стана посветена, да гледат на мен като на голяма, да ми поверяват тайните си. Исках и да отида на кино, да видя Лаурел и Харди или Бела Лугоши, или Хъмфри Богарт, да седя в бляскавата тъмнина, от едната ми страна да седи Касис, от другата – Рен-Клод, може би да държа в ръка фуния с чипс или захарна пръчка...

Ренет поклати глава.

– Ти си луда – каза накрая. – Знаеш, че майка никога няма да те пусне да отидеш сама в града. Още си малка. Освен това...

– Аз няма да бъда сама. Ти или Касис можете да ме качите на багажника на колелото – упорствах аз.

Тя караше колелото на майка ми. Касис ходеше на училище с колелото на баща ми – тромаво и черно, с рамка. Беше далеч, за да ходят пеша, а без велосипедите щеше да се наложи да се настанят в колежа, както правеха много селски деца.

– Срокът почти свърши. Ще можем да ходим заедно в Анже. На кино. На разходка.

Сестра ми се инатеше.

– Тя ще иска да си седим у дома и да работим из фермата – каза. – Ще видиш. Не иска никой да се забавлява.

– Напоследък често ѝ мирише на портокали – делово заговорих аз. – Не мисля, че ще бъде трудно. Можем да се измъкнем. Като ѝ е зле, изобщо няма да разбере.

Стана бързо. Рен винаги лесно се огъваше. С възрастта ставаше все по-пасивна, в закачливия ѝ мек характер се криеше някаква леност, почти безразличие. Сега ме погледна в очите и се помъчи да ми хвърли последната шепа прах с неубедителното:

– Ти си луда!

В онези дни всичко, което правех, ѝ се струваше налудничаво. Лудост беше да плувам под вода, да стоя на един крак на върха на Наблюдателния пост, да отвръщам на майка ни, да ям зелени смокини или кисели ябълки.

Аз поклатих глава.

– Няма да е трудно – отсякох. – Можеш да разчиташ на мен.

6.

Виждате колко невинно беше всичко в началото. Никой от нас не искаше да навреди на когото и да било и все пак нещо дълбоко в мен е запечатало събитията с безмилостна и абсолютна точност. Майка ми бе осъзнала опасността много преди нас. Аз бях разгорещена и избухлива като динамит. Тя го знаеше и по свой странен начин се опитваше да ме предпази, като ме държи близо до себе си дори когато би предпочела да не е така. Разбираше всичко по-добре, отколкото си представях.

Не че ме беше грижа – аз имах свой план, също толкова сложен и грижливо обмислен, колкото капаните, които бях заложила на щуката в реката. Веднъж ми се стори, че Пол може би се досеща, но дори да беше така, никога не обели и дума за това. Скромно начало, довело до лъжи, хитрини и по-страшни неща.

Всичко започна на една сергия с плодове, в събота – пазарен ден. Беше 4 юли, ден след деветия ми рожден ден.

Започна с един портокал.

7.

Дотогава майка ми винаги бе смятала, че съм твърде малка, за да ходя в града в пазарен ден. Тя пристигаше в Анже в девет сутринта и разпъваше малката си сергия до църквата. Много често Касис или Ренет ходеха с нея. Аз оставах у дома със задачата да се грижа за фермата, но обикновено прекарвах времето си край реката, където ловях риба, или скитах из горите с Пол.

Но тази година беше различно. Аз бях достатъчно голяма, за да бъда от полза, както обяви майка ми с обичайния си рязък тон. Нямаше винаги да бъда малко момиченце. Тя ме погледна веднъж, изпитателно. Очите ѝ бяха с цвят на стара коприва. Освен това, добави небрежно, без да създава впечатление, че ми прави услуга, може да ми се прииска да отида в Анже това лято, да речем, на кино, с брат ми и сестра ми...

Тогава се досетих, че сигурно Ренет се е намесила. Никой друг не би успял да я убеди. Но Ренет знаеше как да я умилостиви. Колкото и строга да беше майка ни, струваше ми се, че погледът ѝ омеква, когато говори за Ренет, сякаш нещо вътре в твърдата черупка се размърдваше. Промърморих нещо неловко в отговор.

– Впрочем – продължи майка ми – може би малко отговорност ще ти се отрази добре. Ще престанеш да бягаш като дивачка. Ще научиш нещичко за важните работи в живота.

Кимнах, подражавайки на покорството на Ренет.

Не мисля, че майка ми се хвана. Повдигна подигравателно вежди.

– Можеш да ми помагаш на пазара – каза тя.

И така за пръв път я придружих до града. Пътувахме заедно в двуколката, стоката ни беше натоварена в кутии до нас и покрита с брезент. В една кутия имаше сладкиши и бисквити, в друга – сирена и яйца, в останалите – плодове. Сезонът беше в началото си и макар че ягодите бяха хубави, нямаше много други плодове. Припечелвахме допълнително, като продавахме конфитюр, подсладен с миналогодишно есенно цвекло[42], преди да е настъпил разгарът на сезона. В пазарни дни градът беше оживен. На главната улица колелата на каруците се триеха едно о друго, велосипедите теглеха ракитови кошове, малък отворен фургон караше гюмове с мляко, някаква жена носеше на главата си поднос с хляб, по сергиите бяха наредени на високи купчини парникови домати, патладжани, тиквички, лук, картофи. Тук се продаваха вълна или грънци; там – вино, мляко, консерви, прибори, плодове, стари книги, хляб, риба, цветя. Ние пристигнахме рано. Отстрани на църквата имаше фонтан, където конете можеха да пият, а беше и сенчесто. Работата ми беше да увивам храната и да я подавам на купувачите, докато майка ми прибира парите. Паметта и бързината, с която смяташе, бяха феноменални. Тя можеше да събере наум цял списък от цени, без дори да се налага да ги записва, и никога не се колебаеше за рестото. Тя държеше парите в джобовете на широката си риза, банкнотите в единия, монетите в другия, а накрая прибираше припечеленото в стара кутия от бисквити, която пъхаше под брезента. Още я помня: розова, с розички по края. Помня как монетите и банкнотите се плъзгаха по метала – майка ми не вярваше на банките. Тя държеше спестяванията ни в една кутия под пода на избата, заедно с най-ценните си бутилки вино.

В този пръв пазарен ден ние разпродадохме всички яйца и всички сирена в рамките на един час след пристигането ни. Хората долавяха присъствието на войниците, застанали на пътеките между сергиите, небрежно опрели лакти на оръжията си с отегчени и равнодушни физиономии. Майка ми ме видя да зяпам сивите им униформи и рязко ме сгълча:

– Стига си зяпала, момиче.

Дори когато се сблъсквахме с тях в тълпата, не биваше да им обръщаме внимание, но аз усещах как майка ми ме стиска за ръката. Тя цяла потрепери, когато един от тях се спря пред нашата сергия. Лицето ѝ остана безизразно. Набит мъж с кръгло червендалесто лице, човек, който в друг живот можеше да бъде месар или винопродавец. Сините му очи блестяха весело.

– Ach, welche schdne Erdbeeren[43].

Гласът му беше добродушен, леко дрезгав, като на подпийнал човек, който мързелува в почивния ден. Той взе една ягода с пухкавите си пръсти и я пусна в устата си.

– Schmeckt gut, ja?[44] и се засмя без лошо чувство. Бузите му се издуха. – Wu-n-der-schon gut![45]

Изобрази възторг, като шеговито вдигна очи нагоре. Напук на себе си аз се усмихнах.

Майка ми предупредително стисна ръката ми. Усетих колко е напрегната, пръстите ѝ ме изгаряха. Отново погледнах към германеца, като се мъчех да открия причината за напрежението ѝ. Не изглеждаше по-страшен от мъжете, които понякога идваха в селото – всъщност стори ми се безобиден със своето островърхо кепе и единствен пистолет и кобур отстрани на колана. Отново се усмихнах – по-скоро напук на майка си, отколкото по някаква друга причина.

– Gut, ja[46] – повторих и кимнах.

Германецът отново се засмя, взе си още една ягода и си проправи път през тълпата. Черната му униформа изглеждаше странно мрачна сред пъстротата на пазара.

По-късно майка ми се опита да обясни. Всички униформи са опасни, каза ми тя, но черните са най-страшни. Черните не са просто армията. Те са военната полиция. Дори другите германци се страхуват от тях. Хората в черни униформи могат да направят всичко. Това, че съм само на десет години, няма значение. Една погрешна стъпка – и могат да ме убият, да ме убият, как не разбирам? Лицето ѝ изглеждаше като издялано от камък, но гласът ѝ трепереше и тя постоянно притискаше ръка към слепоочието си със странен безпомощен жест, сякаш пак имаше едно от своите главоболия. С половин ухо слушах предупрежденията ѝ. Това бе първата ми среща очи в очи с врага. По-късно, когато мислех над това, седнала горе на Наблюдателния пост, мъжът на пазара ми се струваше странно безобиден, дори ме разочароваше. Бях очаквала да видя нещо по-внушително.

Пазарът свършваше в дванадесет. Бяхме разпродали всичко по-рано, но останахме, за да напазаруваме малко за себе си и да съберем някои неразпродадени неща, които другите продавачки даваха на майка ми. Презрели плодове, изрезки от месо, повредени зеленчуци, които не могат да издържат до другия ден. Майка ми ме изпрати до сергията на бакалина, а тя отиде да купи една изрезка от парашутна коприна, която мадам Пьоти беше прибрала под щанда на шивашкия си магазин, и грижливо я пъхна в джоба на престилката си. Тъканите от всякакъв вид трудно се намираха и всички ние износвахме стари дрехи. Моята рокля беше скроена от две други – със сива горна част и синя ленена пола. Парашутът, каза майка ми, е бил намерен в едно поле на изхода от Курле. От него щеше да направи нова блуза на Ренет.

– Струваше ми цяло състояние – промърмори тя полунавъсена, полудоволна. – С такива като нея не можеш да се разбереш дори през войната. Вечно искат да сложиш земята в краката им.

Попитах я какво иска да каже.

– Евреите – отвърна майка ми. – Много ги бива в печеленето на пари. Иска цяло състояние за малко парче коприна, а самата тя не е дала и петак за него – в тона ѝ се долавяше не възмущение, а по-скоро възхищение.

Когато я попитах какво правят евреите, тя презрително сви рамене. Предположих, че всъщност не знае отговора.

– Същото като нас сигурно – каза. – Преживяват – и погали парчето коприна в джоба на престилката си. – И все пак – добави майка ми тихо – не е редно. Това се казва да се възползваш.

Вътре в себе си се учудих. Толкова шум за едно парче стара коприна. Но ако Ренет поискаше нещо, трябваше да го има. Останки от кадифена лента, за които майка ми бе стояла на опашка и се бе пазарила; най-хубавото от старите дрехи... Бели къси чорапи, с които да ходи на училище всеки ден, и дълго след като ние бяхме минали на дървено сабо, Ренет носеше лачени черни обувки с катарами. Аз нямах нищо против. Бях свикнала с причудливата непоследователност на майка ни.

Междувременно аз бях обиколила другите сергии с празната си кошница. Хората ме виждаха и тъй като знаеха историята на семейството ни, ми даваха това, което не можеха да продадат; два пъпеша, малко патладжани, цикория, спанак, глава броколи, шепа натъртени кайсии. Отидох да купя хляб от сергията на пекаря, а той хвърли в кошницата ми два кроасана и разроши косата ми с голямата си ръка, изцапана с брашно. Разприказвах се с продавача на риба, разказахме си риболовни истории и той ми даде няколко хубави изрезки, увити във вестник. Помотах се пред една сергия с плодове и зеленчуци. Продавачът тъкмо се беше навел, за да премести щайга червен лук. Стараех се да не се издам с поглед.

Тъкмо тогава ги зърнах. Върху поднос, сложен направо на земята досами сергията, далеч от слънчевите лъчи, близо до щайга с цикория стояха наредени портокали, увити поотделно в мека червена хартия. По онова време портокалите бяха рядкост и аз не се надявах, че ще ги видя на пазара още при първото си идване в Анже. Но те бяха там – гладки и загадъчни в хартиените си опаковки. Пет портокала бяха грижливо подредени и приготвени за прибиране. Изведнъж почувствах, че искам един, че изпитвам нужда от един. Осъзнах го с такава бързина, че дори нямах време да помисля. Нямаше да има по-добра възможност; майка ми беше далеч.

Най-близкият до мен се бе търкулнал до самия ръб на подноса, почти го докосвах с крака си. Продавачът все още стоеше с гръб към мен. Помощникът му – момче на възрастта на Касис или някъде там – беше зает с това да прибира щайгите в задната част на автомобила. По онова време рядко можеше да се види друг автомобил освен автобус. Реших, че в такъв случай продавачът е заможен човек.

Така по-лесно можех да оправдая онова, което възнамерявах да извърша.

Като се преструвах, че гледам в няколко чувала с картофи, аз измъкнах едното си дървеното сабо. После протегнах босия си крак, скришом, ловко – пръстите на краката ми бяха станали много гъвкави от дългите години катерене по дърветата – избутах портокала от подноса. Той се търкулна, както очаквах, на известно разстояние от сергията, и се скри под зеленото платно, което висеше от съседния тезгях.

Веднага поставих кошницата си върху него, после се наведох, уж за да извадя камъче от сабото си. Между краката си можех да наблюдавам продавача, който прибираше останалите си щайги и ги товареше в автомобила. Не ме видя, когато пъхнах откраднатия портокал в кошницата.

Толкова просто. Беше толкова просто. Сърцето ми биеше силно, лицето ми пламтеше така неудържимо, че бях сигурна, че някой ще забележи. Портокалът в кошницата ми тежеше като смъртоносна граната. Съвсем небрежно се изправих и тръгнах към сергията на майка ми.

Тогава замръзнах на място. В отсрещния край на площада един от германците стоеше и ме наблюдаваше. Беше застанал до фонтана, леко прегърбен, държеше цигара, която закриваше с длан. Хората от пазара се държаха на разстояние от него и той стоеше сам насред безлюдно пространство, приковал поглед към мен. Сигурно бе видял кражбата ми. Малко вероятно беше да я е пропуснал.

За миг се загледах в него, не можех да помръдна. Лицето ми се беше сковало. Със закъснение си припомних историите на Касис за жестокостта на германците. Той не откъсваше очи от мен; започнах да се питам как ли постъпват германците с крадците.

Тогава непознатият ми намигна.

Вторачих се в него за секунда, после рязко се извърнах и тръгнах с пламнало лице, почти забравила за портокала на дъното на кошницата. Не смеех да го погледна отново, макар че сергията на майка ми не беше далеч от мястото, където той бе застанал. Цялата треперех и бях сигурна, че тя ще забележи, но се оказа твърде заета с други неща. Зад гърба си усещах как германецът ме гледа; чувствах как тази хитра присмехулна усмивка се забива като нокът в тила ми. Известно време, което ми се стори цяла вечност, очаквах нещо страшно да се случи, но така и не дочаках.

Накрая си тръгнахме, след като прибрахме сергията и на- товарихме брезента с дървеното магаре обратно на двуколката. Свалих чувала от носа на кобилата и внимателно я поведох между редовете, като непрекъснато усещах погледа на германеца върху тила си. Бях скрила портокала в джоба на престилката си, като го бях увила във влажното парче вестник от рибата, за да не може майка ми да усети аромата му. Държах ръце в джобовете си, за да не ѝ направи впечатление издутината, и през целия път до вкъщи мълчах.

8.

Не казах за портокала на никого освен на Пол – и то само защото дойде неочаквано на Наблюдателния пост и ме завари да му се наслаждавам. Никога досега не беше виждал портокал. Отначало го помисли за топка. Почти благоговейно го държеше между дланите си, сякаш плодът можеше да разпери някакви магически криле и да отлети.

Разрязахме го на две половини, като ги сложихме върху две широки листа, за да не изгубим нито капчица от сока му. Портокалът беше хубав, с тънка кора, сладък и същевременно с тръпчива жилка. Помня как изсмукахме сока му до последната капка, как изгризахме сърцевината със зъби до самата кора, после облизахме останките, докато накрая в устите ни остана стипчив и мек вкус. Пол понечи да хвърли кората от върха на Наблюдателния пост, но. Аз го спрях навреме.

– Дай ми я – казах.

– Защо?

– Трябва ми за нещо.

Когато си тръгна, аз се заех да осъществя последната част от своя план. С джобното си ножче нарязах двете половини от кората на портокала на ситни парченца. Ароматът на маслото, горчив и наситен, изпълни ноздрите ми. Накълцах и двете листа, които бяхме използвали за чинии; миризмата от тях бе слаба, но с тяхна помощ можех да запазя влагата по-дълго време. После завързах сместа в парче муселин (откраднато от килера на майка ми) и здраво пристегнах краищата. След това сложих ароматната муселинова торбичка в кутия за тютюн, която прибрах в джоба.

Всичко беше готово.

От мен можеше да излезе добър убиец. Всичко бях планирала до най-малката подробност, за минути разчистих едва забележимите следи от престъплението си. Измих се в Лоара, за да премахна всички останки от миризмата по устата, лицето, ръцете си, изтърках дланите си с грапавия пясък от брега, докато порозовяха и загрубяха, почистих мръсотията под ноктите си със заострена клечка. На път за вкъщи вървях през полето и късах цели шепи дива мента, после натривах с тях подмишниците, ръцете, краката, врата си, за да може всяка следа от миризмата да се изгуби в свежото ухание на яркозелените листа. Майка ми не забеляза нищо, когато влязох в къщата. Тя готвеше рибена яхния с парчетата риба от пазара и от кухнята ме лъхна богатият аромат на розмарин, чесън, домати и сгорещено олио.

Добре. Напипах кутията за тютюн в джоба си. Много добре.

Бих предпочела да го направя в четвъртък, разбира се. Тогава Касис и Ренет обикновено ходеха в Анже и в този ден получаваха своите джобни пари. Смяташе се, че съм твърде малка, за да имам джобни пари – за какво можех да ги похарча? – но бях сигурна, че ще измисля нещо. Освен това, казах си, не е сигурно, че планът ми изобщо ще проработи. Трябваше първо да го изпитам.

Скрих кутията – отворена – под печката във всекидневната. Тя беше студена, разбира се, но тръбите, които я свързваха с горещата кухненска печка, бяха достатъчно топли за целта. След няколко минути съдържанието на муселиновата торбичка започна да изпуска силна миризма.

Седнахме да вечеряме.

Яхнията беше хубава; парчетата риба с червен лук и домати, сварени в чаша бяло вино с чесън и подправки, нежни проблясваха сред пържените картофи и целите глави дребен лук. В онези дни прясното месо беше рядкост, но зеленчуците отглеждахме сами, а майка ми беше скрила под пода на избата три дузини шишета зехтин, заедно с най-доброто ни вино. Ядях лакомо.

– Боаз, свали лактите си от масата!

Гласът ѝ беше рязък, но видях как пръстите ѝ неволно  се протягат към слепоочието с познатия жест и леко се усмихнах. Действаше.

Майка ми седеше по-близо до тръбата. Ядяхме мълчаливо, но пръстите ѝ отново плахо запълзяха по главата, бузата, очите, сякаш опипваше здравината на плътта. Касис и Рин не казваха нищо, бяха свели глави почти до чиниите. Въздухът тежеше, денят беше горещ и задушен и аз почти усетих как от солидарност и моята глава се обажда.

Изведнъж тя отсече:

Мирише ми на портокали. Някой от вас да е донесъл портокали у дома? – тонът ѝ беше рязък, обвинителен. – Е? Е?

Ние безмълвно поклатихме глави.

Пак същият жест. Този път по-лек, пръстите ѝ масажираха, докосваха главата.

– Знам, че ми мирише на портокали. Сигурни ли сте, че не сте донесли портокали у дома?

Касис и Рен седяха най-далеч от табакерата и между тях и тръбите стоеше тенджерата с яхния, която силно ухаеше на вино, риба, зехтин. Освен това... ние бяхме свикнали с пристъпите на майка си. Никога не можеше да им хрумне, че мирисът на портокали, за който говори тя, е нещо повече от плод на въображението ѝ. Отново се усмихнах и скрих усмивката си с ръка.

– Боаз, хляба, ако обичаш.

Подадох ѝ кръглия панер, но парчето хляб, което си взе, остана непокътнато. Тя го въртеше в кръг върху червената мушама, притискаше пръсти в меката среда и разпиляваше трохите по чинията си. Ако аз правех така, със сигурност щеше да ми направи някоя хаплива забележка.

– Боаз, иди да донесеш десерта, моля те.

Станах от масата с едва прикрито облекчение. Почти се бях поболяла от вълнение и страх и сега се усмихвах на отражението си в бляскавите медни тенджери. Десертът беше чиния с плодове и малко от бисквитите на майка ми – натрошени, разбира се; тя продаваше хубавите и здравите и оставяше за вкъщи само несполучливите. Забелязах, че подозрително разглежда кайсиите, които бяхме донесли от пазара, въртеше ги последователно в ръката си, дори ги помирисваше, сякаш някоя от тях можеше да се окаже дегизиран портокал. Сега другата ѝ ръка не слизаше от слепоочието, сякаш искаше да предпази очите си от ослепителна слънчева светлина. Взе половин бисквита, начупи я на парчета и я разпиля по чинията си.

– Рен, измий чиниите. Мисля да отида в стаята си да полегна. Усещам, че се задава едно от главоболията ми.

Гласът на майка ми звучеше нормално, само този тик – повтарящите се леки движения на пръстите по лицето, по слепоочието – издаваше неудобството ѝ.

– Рен, не забравяй да спуснеш завесите. И капаците на прозорците. Боаз, погрижи се да подредиш чиниите както трябва. Гледай да не забравиш!

Дори в такъв момент се тревожеше строгият ѝ ред да не бъде нарушен. Чиниите се нареждаха по размер и цвят, всяка се забърсваше с парцал и се подсушаваше допълнително с чиста колосана кърпа – нищо не се оставяше небрежно да съхне отстрани до мивката, би било твърде лесно, – а след това кърпите се простираха в стройни редици.

– Използвай топла вода за хубавите чинии, чу ли? – тонът ѝ стана раздразнителен от безпокойство за хубавите ѝ чинии. – И ги забърши както трябва, от двете страни. Не прибирай чиниите влажни, чуваш ли ме?

Кимнах. Тя се обърна и направи гримаса.

– Рен, погрижи се да го изпълни.

Очите ѝ блестяха, сякаш беше в треска. С особено движение на главата, подобно на тик, се обърна да погледне часовника.

– Да залостиш вратите. И капаците на прозорците.

Накрая като че ли се приготви да тръгне. Обърна се, спря се – не ѝ се искаше да ни остави сами със заниманията си, с тайните си мигове на свобода. Заговори с рязък, неестествено приповдигнат тон, който издаваше тревога.

– Просто внимавай с чиниите, Боаз, това е!

И след това се оттегли. Чух я да излива вода в мивката в банята. Дръпнах плътните завеси във всекидневната и се наведох да прибера табакерата, после излязох в коридора и казах достатъчно силно, за да ме чуе:

– Ще оправя спалните.

Започнах от стаята на майка ми. Залостих капаците на прозореца, дръпнах завесите и оправих краищата, после бързо се огледах. В банята още се плискаше вода и аз чуках как майка ми си мие зъбите. С ловки и безшумни движения извадих възглавницата ѝ от раираната калъфка, след това с върха на джобното си ножче направих мъничък прорез в шева и пъхнах вътре муселиновата торбичка. Натиках я колкото може по-навътре, като си помагах с дръжката на ножчето, за да не се образува издатина, която да издаде присъствието ѝ. После сложих пак калъфката – сърцето ми блъскаше неудържимо – и внимателно разгладих покривката на леглото, за да няма гънки. Майка ми винаги забелязваше такива неща.

Излязох от стаята в последния момент. Сблъсках се с нея в коридора, но макар че ме изгледа подозрително, не каза нищо. Стори ми се отнесена и разсеяна, очите ѝ сякаш се бяха смалили, сивокафявата ѝ коса беше разпусната. От нея ме лъхна миризма на сапун и в полумрака на коридора ми заприлича на Лейди Макбет – история, която бях прочела наскоро в една от книгите на Касис, – потри ръце една и друга, вдигна ги към лицето си, опипа го, обхвана го с длани, отново ги потри, сякаш миризмата, която не можеше да отмие, беше на кръв, а не на портокалов сок.

За миг се поколебах. Изглеждаше толкова остаряла, толкова уморена. Усетих рязка болка в собствената си глава и се запитах как ли би постъпила, ако се приближа към нея и я положа на рамото ѝ. За миг почувствах, че очите ми парят. Защо изобщо го правех? После се сетих за Старата Майка, която дебнеше в мрака, представих си нейния гневен и зъл поглед, съкровището в корема ѝ.

– Е? – гласът на майка ми прозвуча рязко и невъзмутимо. – Какво зяпаш, идиотке?

– Нищо – очите ми отново пресъхнаха. Дори главоболието ми отмина също така внезапно, както се бе появило. – Няма нищо.

Чух как заключва вратата зад себе си и се върнах във всекидневната, където брат ми и сестра ми ме очакваха. Дълбоко в себе си тържествувах.

9.

– Ти си луда.

Това беше Ренет с обичайния си безпомощен възглас, когато всички други аргументи се изчерпваха. Не че това отнемаше много време – ако не ставаше дума за червила и киноактриси, способностите ѝ във воденето на спор бяха ограничени.

– Моментът е подходящ – заговорих аз без заобикалки.

– Утре ще спи до късно. След като свършим с работата, ще можем да правим каквото си искаме.

Погледнах я изпитателно. Исках да ѝ напомня, че между нас все още стои историята с червилото. Отпреди две седмици. Не бях забравила. Касис ни наблюдаваше с любопитство; бях сигурна, че не му е казала.

– Ще побеснее, ако научи – бавно произнесе той.

Аз свих рамене.

– Че защо ще научава? Ще ѝ кажем, че сме ходили в гората за гъби. Възможно е изобщо да не стане от леглото, преди да сме се върнали.

Касис млъкна, за да обмисли предложението. Ренет го стрелна с поглед, който изразяваше едновременно молба и тревога.

– Давай, Касис – каза. После по-тихо добави: – Тя знае. Разбра за... – гласът ѝ заглъхна. – Трябваше да ѝ кажа някои неща – довърши тя смутено.

– А-ха.

Той се вгледа в мен за миг и аз усетих как нещо прескочи между нас, как нещо се промени – погледът му изразяваше почти възхищение. Сви рамене – какво пък толкова? По очите му бяха станали по-наблюдателни, предпазливи.

– Не беше по моя вина – каза Ренет.

– Не. Тя е хитруша, нали? – весело отбеляза Касис. – Рано или късно щеше да научи.

Това беше голяма похвала и няколко месеца по-рано бих занемяла от гордост, но сега просто стоях и го гледах.

– Впрочем – продължи той със същия весел тон, – ако участва, ще сме сигурни, че няма да издрънка всичко на майка.

Току-що бях навършила девет години; бях зряла за възрастта си, но достатъчно малка, за да се засегна от небрежно-пренебрежителния тон на думите му.

– Аз не дрънкам!

Касис сви рамене.

– Нямам нищо против да дойдеш с нас, стига да си плащаш всичко сама – заяви със същия небрежен тон. – Не виждам защо някой от нас трябва да плаща за теб. Ще те закарам с колелото си. Толкова от мен. Нататък ще се оправяш сама. Става ли?

Това беше проверка. Виждах предизвикателната искрица в очите му. Усмивката му беше подигравателната, недотам мила усмивка на по-големия брат, който веднъж разделяше последното си парче шоколад с мен, а друг път ме ощипваше по ръката толкова силно, че кръвта се събираше под кожата ми и образуваше тъмни точици.

– Но тя не получава джобни пари – жалостиво се обади Ренет. – Какъв е смисълът да я вземаме...

Касис сви рамене. Това беше типичният непреклонен мъжки жест: "Аз вече се изказах." Скръсти ръце и с лека усмивка на уста зачака отговора ми.

Добре – съгласих се аз, като се стараех гласът ми да звучи спокойно. – Това ме устройва.

Значи се разбрахме – отсече той. – Утре отиваме.

10.

Заловихме се за всекидневните си задължения. Донесохме с кофите вода от кладенеца. Трябваше да има достатъчно за готвене и миене. Нямахме топла вода – всъщност дори нямахме течаща вода, като се изключи ръчната помпа до кладенеца, на няколко метра от вратата на кухнята. Електричеството късно стигна до Ле Лавьоз, а тъй като бутилките с газ бяха станали дефицитни, ние готвехме на печка с дърва в кухнята. Фурната беше отвън – голяма стара фурна на въглища във формата на захарна глава, – близо до кладенеца. Когато се нуждаехме от вода, трябваше да я донесем от там, като един от нас помпаше, а друг държеше кофата. Върху кладенеца имаше дървен капак, затворен и заключен с катинар още преди да се родя, за да се избегнат злополуки. Когато майка не ни гледаше, се миехме направо под помпата със студена вода. Когато беше наблизо, трябваше да използваме легени с вода, затоплена в медни тенджери на печката, а също грапав катранен сапун, който драскаше кожата ни като пемза и оставяше слой сива пяна по повърхността на водата.

Онази неделя знаехме, че майка ни няма да слезе скоро. Цяла нощ я бяхме слушали как стене, как се върти и мята в старото легло, което бяха делили с баща ни; понякога ставаше и крачеше напред-назад из стаята, отваряше прозорците, за да подиша чист въздух, затваряше с трясък капаците и целият етаж се люлееше. Дълго лежах будна и слушах как се движи, крачи, въздиша, разговаря сама със себе си с дрезгавия си шепот. Около полунощ заспах, но след около час се събудих и чух, че е още будна.

Сега ми се струва жестоко, но тогава изпитвах единствено победоносен възторг. Не се чувствах виновна за това, което бях направила, не ѝ съчувствах за страданията. Тогава не разбирах, нямах представа колко мъчително може да бъде безсънието. Изглеждаше ми почти невъзможно малката торбичка с портокалови кори да предизвика такава реакция. Предполагах, че колкото повече се мята и въздиша над възглавницата, толкова повече се усилва миризмата под влияние на топлината от тила ѝ. С усилването на миризмата вероятно е нараствала тревогата ѝ. Сигурно си е мислела: "Скоро ще дойде главоболието." Понякога очакването на болката може да бъде по-мъчително, по-непоносимо от самата болка. Тревогата е разяждала съзнанието ѝ като мишка, затворена в кутия, и е убивала съня. Обонянието ѝ е казвало, че наблизо има портокали, но умът ѝ е твърдял, че това е невъзможно – откъде ще се вземат портокали, за бога? – и въпреки това ароматът, горчив и жълт като самия изсъхнал портокал, е струял от всяка прашинка в тъмното на стаята.

Тя стана в три през нощта и запали лампа, за да запише нещо в албума си. Не мога да знам със сигурност какво е написала тогава – никъде не е отбелязала дати – и въпреки това знам.

"Сега е по-лошо от всеки друг път " – пише майка ми. Почеркът е ситен – колона от мравки, изрисувана върху страницата с лилаво мастило. "Дежа в леглото и се чудя дали изобщо някога ще заспя. Каквото и да се случи, не може да е по-лошо от това. Дори лудостта би била облекчение." А малко по-долу, под рецепта за картофен пай с ванилия, пише: "И аз като часовника съм разполовена. В три сутринта всичко изглежда възможно."

След това стана да си вземе хапчетата морфин. Държеше ги в шкафчето в банята, до приборите за бръснене на баща ми. Чух отварянето на вратичката, умореното скърцане на потните ѝ стъпала по полираните дъски. Шишенцето издрънча и после дочух звън на чаша – наливаше вода от каната. Предполагам, че шестте часа безсъние накрая са довели до един от пристъпите ѝ на главоболие. Във всеки случай след известно време, когато станах, тя спеше непробудно.

Ренет и Касис още спяха и светлината, която се процеждаше през плътната завеса, бе слаба и зеленикава. Сигурно беше пет часа. В нашата стая нямаше часовник. Седнах на леглото, напипах дрехите си в тъмното и бързо се облякох.

Познавах всяко ъгълче на малката стая. Чувах как Касис и Рен дишаха: той – по-дълбоко, с леко хъркане – и съвсем безшумно минах покрай леглата им. Трябваше да свърша доста неща, преди да ги събудя.

Отначало спрях пред стаята на майка ми и се ослушах. Тишина. Знаех, че е взела хапчета и по всяка вероятност спеше дълбоко, но не можех да рискувам да ме хване. Съвсем леко завъртях кръглата дръжка на вратата. Една дъска под босия ми крак изскърца. Замрях неподвижно и се вслушах в дишането ѝ, за да се уверя, че няма промяна в ритъма. Нямаше. Побутнах вратата. Единият от капаците бе леко открехнат и в стаята беше светло. Майка ми лежеше напреки на леглото. През нощта беше сритала завивките, а едната ѝ възглавница се въргаляше на пода. Другата бе наполовина закрита от отметнатата ѝ ръка, а главата висеше неудобно от ръба и косата докосваше дъските. Не се учудих, когато забелязах, че лежи точно на възглавницата, в която бях скрила муселиновата торбичка. Коленичих до нея. Дишането ѝ беше дълбоко и бавно. Под синкавите ѝ клепачи зениците помръдваха. Бавно зарових пръсти във възглавницата под нея.

Стана лесно. Пръстите ми си пробиха път до възелчето на възглавницата и го развързаха. Бръкнах през процепа, докоснах торбичката, обхванах я с нокти и задърпах, докато се озова в дланта ми. Майка ми дори не помръдна. Само очите ѝ потрепваха и се стрелкаха под потъмнялата кожа, сякаш непрестанно следяха нещо ярко и подвижно. Устата ѝ беше полуотворена и струйка слюнка се бе стекла по бузата ѝ на чаршафа. Не се удържах и доближих торбичката до ноздрите ѝ, като я стиснах, за да изпусне аромата. Тя изстена насън, извърна глава от миризмата и се намръщи. Прибрах вързопчето в джоба си.

После пристъпих към сериозната част. Хвърлих последен поглед към майка си, сякаш бе хищно животно, което се преструва на заспало. След това тръгнах към камината. Там имаше часовник – тежък, позлатен, с кръгъл циферблат и стъклен похлупак. Изглеждаше странно над простата черна решетка, беше твърде натруфен и не подхождаше на стаята на майка ми, но тя го бе наследила от своята майка и го смяташе за една от най-ценните си придобивки. Повдигнах стъкления похлупак и внимателно върнах стрелките на часовника. С пет часа. С шест. Поставих похлупака на мястото му.

После разместих предметите върху полицата над камината: снимка на баща ми, поставена в рамка, друга – на жена, за която знаех, че е моя баба, керамична ваза със сухи цветя, чинийка, в която имаше три фуркета и самотен захаросан бадем, останал от кръщенето на Касис. Обърнах фотографиите с лице към стената. Сложих вазата на пода. Взех фуркетите от чинийката и ги сложих в джоба на престилката на майка ми. После грабнах дрехите ѝ и артистично ги разпилях из стаята. Едното сабо – върху лампата. Другото – на перваза на прозореца. Роклята ѝ, старателно окачена на закачалка зад вратата, оставих там, но престилката разстлах на пода като покривка за пикник. Накрая отворих гардероба ѝ и оставих вратата така, че огледалото от вътрешната страна да отразява леглото и мястото, където майка ми лежи. След като се събудеше, първо щеше да види самата себе си.

Не го направих от злонамереност. Всъщност намерението ми беше не да ѝ навредя, а да я объркам, да я накарам да мисли, че въображаемият ѝ пристъп е бил истински и че самата тя несъзнателно е разместила предметите, разхвърляла дрехите и преместила стрелките на часовника. От баща си знаех, че понякога прави разни неща и после ги забравя, че нетърпимата болка и безпокойството смущават зрението ѝ, а още повече мислите ѝ. Часовникът на стената и кухнята можеше да ѝ се стори разполовен, като едната половина се вижда ясно, а другата изведнъж изчезва, остана само голата стена отзад, или чашата с вино сама да се премести от едната страна на чинията на другата. Или лице, човешко лице – моето, на баща ми, на Рафаел от кафенето – изведнъж да загуби чертите на едната си половина, сякаш ги е премахнал невидим хирург, или половината страница на готварската книга да изчезне, докато я чете, а останалите букви да заподскачат пред очите ѝ.

Разбира се, тогава още не знаех всичко това. Повечето неща научих от албума ѝ, от драсканиците и бележките ѝ, дни безумни, почти отчаяни – "В три сутринта всичко изглежда възможно – други почти налудничави в своята безпристрастност, описващи симптомите с хладнонаучна любознателност.

" И аз като часовника съм разполовена. "

11.

Когато излязох, Рен и Касис все още спяха. Предположих, че имам близо половин час, за да свърша работата си, преди да са се събудили. Огледах небето – беше ясно и зеленикаво, с бледа жълта ивица на хоризонта. До изгрева имаше може би десетина минути. Трябваше да побързам.

Взех една кофа от кухнята, нахлузих сабото си, оставено на изтривалката пред вратата, и побягнах с всичка сила към реката. Минах напряко през полето зад къщата на Уриас, където летните слънчогледи надигаха рошави, още зеленеещи глави към бледото небе. Движех се приведена, невидима под широките листа и при всяка моя стъпка кофата ме удряше по крака. За по-малко от пет минути пристигнах при Правите камъни.

В пет часа сутринта Лоара е сънена и цялата блести от влажна мъгла. По това време на деня водите са красиви, спокойни, вълшебно прозрачни, пясъчните ивици се издигат над тях като изгубени континенти. Реката ухае на нощ и тук-таме лъч млада слънчева светлина образува светлосенки като слюда по повърхността. Свалих обувките и роклята си и критично огледах водата. Изглеждаше измамно неподвижна.

Камъкът на съкровищата беше може би на тридесет фута от брега, а водата при основата му изглеждаше странно копринена на повърхността – знак, че имаше силно течение. Казах си, че мога да се удавя там и никой няма да знае дори къде да ме търси.

Но нямах избор. Касис ми беше отправил предизвикателство. Трябваше да плащам сама за себе си. Как да го направя, като нямам свои джобни пари? Трябваше да използвам портмонето, скрито в ковчежето със съкровищата.

Разбира се, имаше вероятност той да го е преместил. Ако беше така, щях да рискувам да открадна пари от портмонето на майка ми. Но никак не ми се искаше да го правя. Не защото смятах, че кражбата е нещо лошо, а заради отличната памет на майка ми. Тя знаеше колко пари има в портмонето си до последния сантим. Веднага щеше да разбере какво съм направила.

Не, Трябваше да се възползвам от ковчежето със съкровищата.

Откакто Касис и Ренет бяха свършили училище, бяхме правили няколко експедиции до реката. Те имаха свои съкровища – съкровища за големи, – на които държаха. Няколкото монети в портмонето бяха на стойност не повече от два-три франка. Разчитах на недосетливостта на Касис, на убеждението му, че никой освен него не може да извади кутията, привързана към кола. Бях сигурна, че парите са още там.

Внимателно се спуснах по стръмния бряг и влязох във водата. Беше студена, пръстите на краката ми потънаха в речната тиня. Влязох навътре, докато водата достигна до кръста ми. Сега усещах как течението ме тегли като нетърпеливо куче на каишка. Боже, още тук беше силно! Обхванах с ръка първия кол, оттласнах се от него срещу течението и направих още една крачка. Знаех, че точно пред мен дъното изчезва; това бе място, където все още плиткото дъно на Лоара свършваше и потъваше в нищото. Когато правеше такова пътешествие, на това място Касис винаги се преструваше, че се дави, лягаше с корема нагоре върху мината повърхност, риташе, пищеше и плюеше кафява вода. Рен винаги се хващаше и въпреки че Касис го бе правил стотици пъти, тя винаги пищеше от ужас, щом го видеше да потъва под повърхността.

Нямах време за подобни демонстрации. Напипах края на плитчината с пръстите на краката си. Ето. Като се оттласнах от дъното, заплувах напред, докато Правите камъни се озоваха вдясно от мен. На повърхността водата беше по-топла, а течението – не толкова силно. Плувах спокойно, като описвах плавна дъга от първия прав камък до втория. Най-голямото разстояние между камъните беше може би четири метра, те стърчаха на различно разстояние от брега. Със силно оттласкване от всеки камък можех да преплувам два метра, обърната леко против течението, за да може то да ме върне при следващия камък и от там да заплувам отново. Като малка лодка, която се бори със силния вятър, аз плувах към Камъка на съкровищата и чувствах как течението става все по-силно. Задъхвах се от студ. Накрая стигнах четвъртия кол и за последен път се хвърлих напред към целта си. Когато течението ме повлече към Камъка на съкровищата, аз прескочих кола и изведнъж за миг ме обзе непреодолим ужас, защото се понесох към средата на реката. Борех се с водата, като размахвах ръце и крака. Задъхана, почти разплакана от страх, успях да се доближа малко до Камъка на съкровищата и да се хвана за въжето, което привързваше ковчежето със съкровищата към кола. То беше обрасло с мъх и неприятно на допир, покрито с кафява речна тиня, но с негова помощ успях да заобиколя камъка.

За момент се притиснах към него и изчаках бясното биене на сърцето ми да се успокои. После, като опрях гръб на камъка за стабилност, задърпах нагоре сандъчето, затънало в тинята на дъното. Това беше трудна задача. Самата кутия не тежеше, но с веригата и мушамата тежестта ставаше непосилна. Вече треперех от студ, зъбите ми тракаха, а не можех да изтегля веригата; борех се с нея и накрая усетих, че поддаде. Ритах с крака като обезумяла, за да се задържа на мястото си до камъка, и теглех кутията. След поредния миг на паника усетих допира на хлъзгавата мушама до крака си и пръстите ми започнаха да се борят с въжето, омотана около кутията. Отначало се усъмних, че скованите ми пръсти ще успеят да я отворят, но закопчалката помръдна и водата нахлу в ковчежето със съкровищата. Изругах. Все пак портмонето беше там, стар портфейл от кафява кожа, който майка ми бе захвърлила, защото закопчалката заяждаше. Грабнах го и го пъхнах между зъбите си за по-сигурно, после с последни сили затръшнах капака на кутията и отново я пуснах да потъне, теглена надолу от тежестта на веригата. Парчето мушама се изгуби, разбира се, останалите съкровища бяха наводнени, но нищо не можеше да се направи. Касис трябваше да потърси по-сухо скривалище за цигарите си.

Парите бяха у мен, а само това ме интересуваше.

Заплувах обратно към брега, като пропуснах последните два кола и реката ме отнесе на двеста метра по-надолу по пътя за Анже, но успях да се отскубна от течението, което точно като куче, подивяло кафяво куче, подскачаше и увиваше повода си около премръзналите ми крака. Предположих, че цялата операция е продължила около десет минути.

Принудих се да спра малко, за да си почина. Усещах една доловимата топлина на първите слънчеви лъчи върху лицето си. Калта на Лoapa по кожата ми постепенно изсъхваше. Треперех от студ и вълнение. Преброих парите в портмонето – със сигурност имаше достатъчно за билет за кино и чаша сок. Добре. След това тръгнах по брега нагоре, към мястото, където бях оставила дрехите си. Облякох се – стара пола и червена мъжка риза без ръкави, изрязана така, че да прилича на широка набрана блуза. Обух сабото си. Грижливо прегледах капаните си, прибрах случайно уловилите се дребни риби, като оставих някои за примамка. В една кошница за раци близо до Наблюдателния пост ме очакваше награда – дребна щука, не Старата Майка, разбира се. Пуснах я в кофата, която бях донесла от къщи. Останалият улов се състоеше от няколко оплетени една в друга змиорки от калните плитчини до голямата пясъчна ивица и едър бляскавец, попаднал в една от мрежите между плитчините. Изсипах ги всичките в кофата. Щяха да ми послужат за алиби, ако Касис и Рен бяха вече станали. На път за вкъщи минах през полетата също така незабелязано, както бях дошла.

Добре стана, че взех рибата. Когато се върнах, Касис се миеше под помпата, а Ренет си беше стоплила леген вода и деликатно обтриваше лицето си с насапунисан парцал. В първия миг ме изгледаха с любопитство, но после чертите на Касис се отпуснаха във весело-пренебрежително изражение.

– Никога не се отказваш, а? – отбеляза той и кимна с мокра глава към кофата с риба. – Какво си уловила този път?

Аз свих рамене.

– Едно-друго – отвърнах безгрижно.

Портмонето беше в джоба на блузата ми; усетих успокояващата му тежест и крадешком се усмихнах.

– Щука. Не е голяма – казах.

Касис се разсмя.

– Можеш да изловиш дребните, но никога няма да хванеш Старата Майка – отбеляза той. – Пък и да успееш, какво ще правиш с нея? Такава стара щука няма да става за ядене. Ще горчи като пелин и ще е пълна с кости.

– Ще я хвана – упорито заявих аз.

– Нима? – тонът му беше небрежен, недоверчив. – И после какво? Ще си пожелаеш нещо, така ли? Един милион франка и апартамент на левия бряг?

Безмълвно поклатих глава.

– Аз бих си пожелала да стана кинозвезда – обади се Рен, докато бършеше лицето си с кърпа. – да видя Холивуд и светлините, и "Сънсет булевард", и да се возя в лимузина, и да имам десетки, десетки рокли...

Касис я стрелна с презрителен поглед, което страшно ме развесели. После се обърна към мен.

– Е, какво ще бъде, Боаз? – усмивката му беше нагла и неустоима. – Какво ще си пожелаеш? Кожи? Коли? Вила в Жуан ле Пен?

Отново поклатих глава.

– Ще знам, когато я уловя – отсякох. – И ще успея. Да видим дали ще ми избяга.

Касис ме погледна изпитателно. Усмивката беше слязла от лицето му. После изсумтя с отвращение и отново захвана да се мие.

– Голяма работа си, Боаз – каза. – Наистина си голяма работа, знаеш ли?

След това се втурнахме да изпълняваме всекидневните си задължения, за да свършим, преди майка да се е събудила.

12.

Във фермата винаги има работа. Да се донесе вода в къщата, да се остави в метални кофи на пода в избата, за да не се стопли от слънцето, да се издоят козите, кофата с млякото да се покрие с муселиново покривало и да се остави в мандрата, след това козите да се заведат на пасището, за да не опасат всички зеленчуци в градината, да се нахранят кокошките и патиците, да се оберат узрелите ягоди, да се накладе фурната, макар че се съмнявах майка ни да пече нещо този ден. Кобилата Бекасин да се изведе на паша и да се смени водата в яслите. Ако работехме с максимална бързина, можехме да свършим най-много за два часа, а междувременно жегата се усилваше, нощната влага вече се издигаше на пара над напечените от слънцето пътеки, а росата по тревата изсъхваше. Беше време да тръгваме.

Нито Ренет, нито Касис повдигнаха въпроса за парите. Нямаше нужда. Касис ми бе казал, че трябва да плащам за себе си, като беше убеден, че това е невъзможно. Рен ме гледаше странно, докато обирахме последните ягоди, вероятно учудена от моята самоувереност, и когато срещаше погледа на Касис, се кикотеше. Забелязах, че тази сутрин се бе облякла особено грижливо – с ученическата си плисирана пола, къси чорапи, обувки и червен пуловер с къси ръкави, – а косата ѝ беше навита на дебело руло отзад, закрепено с фуркети. Освен това миришеше необичайно – някаква  сладникава миризма на бяла ружа и виолетки – и си беше сложила червеното червило. Запитах се дали няма да ходи на среща. С някое момче може би. С познат от училище. Със сигурност изглеждаше по-нервна от обикновено, береше плодовете предпазливо и припряно като заек, преследван от невестулки. Докато вървях между лехите с ягоди, чух да шепне нещо на Касис, а после да се залива от пронизителен и нервен смях.

Свих рамене. Предположих, че имат намерение да отидат някъде без мен. Бях убедила Рен да ме вземе със себе и и те не можеха да се отметнат от обещаното. Но доколкото им беше известно, аз нямах пари. Това означаваше, че могат да отидат на кино без мен, може би да ме оставят до фонтана на пазарния площад и да ме накарат да ги чакам или да ме изпратят някъде с измислена задача, а през това време да отидат на среща с приятелите си... Горчиво прехапах устни при мисълта за това. Ето как го бяха замислили. Толкова бяха сигурни в себе си, че не бяха се сетили за единственото възможно разрешение на проблема ми. Рен никога не би преплувала разстоянието до Камъка на съкровищата. Касис все още гледаше на мен като на малката си сестричка, твърде възхитена от обожавания си голям брат, за да предприеме каквото и да било без негово разрешение. От време на време той ме поглеждаше и се усмихваше със задоволство, а очите му блестяха присмехулно.

Тръгнахме за Анже в осем часа. Аз се возех отзад на огромното тромаво колело на Касис и краката ми висяха заплашително, като почти опираха в спирачките. Колелото на Рен беше по-малко и елегантно, с високо кормило и кожена седалка. Между дръжките на кормилото имаше кош, в който тя бе сложила манерка с кафе от цикория и три еднакви пакета със сандвичи. Беше вързала на главата си бял шал, за да предпази прическата си и докато караше, краищата му плющяха по врата ѝ. Направихме три-четири спирки по пътя – да пийнем кафе от манерката в коша, да опипаме някоя омекнала гума, да хапнем парче хляб със сирене за закуска. Накрая стигнахме покрайнините на Анже, минахме покрай колежа, затворен за ваканцията и охраняван от двама германски войници на портала, по улици с къщи, измазани с хоросан, и поехме към центъра на града.

Киното "Пале Доре"[47] се намираше на централния площад, близо до мястото, където ставаше пазарът. На площада имаше няколко реда магазинчета, повечето от които сега отваряха, а един мъж миеше паветата с кофа вода и четка. Слязохме от велосипедите и ги вкарахме в алеята между една бръснарница и месарница, която още не работеше.

Алеята беше съвсем тясна, а на земята имаше струпан чакъл и натрошени строителни отпадъци; мястото ни се стори безопасно и подходящо да оставим там велосипедите си. Една жена, застанала на терасата на някакво кафене, ни се усмихна и подвикна за поздрав; там вече седяха първите неделни клиенти и закусваха с кафе от цикория и кроасани или твърдо сварени яйца. Край нас профуча на колело момче за доставки и важно издрънча със звънеца; на будка за вестници до църквата се продаваха осведомителни бюлетини от по една страница. Касис се огледа наоколо, после отиде до будката. Видях го да подава нещо на продавача, после продавачът на свой ред му даде пакет, който брат ми бързо скри под колана на панталона.

– Какво беше това? – попитах аз.

Касис сви рамене. Личеше си, че е доволен от себе си, прекалено доволен, за да си премълчи. Той понижи глас като заговорник и ми позволи да хвърля поглед на навитите на руло списания, след което веднага ги скри.

– Комикси. Периодично издание – и важно намигна на Рен. – Американско филмово списание.

Рен едва се удържа да не изпищи от вълнение и посегна до го сграбчи за ръката.

– Покажи ми, дай да го видя!

Касис ядосано поклати глава.

– Ш-шт! За бога, Рен! – и отново понижи тон. – Човекът ми дължеше услуга. Черна борса – произнесе шепнешком. – Пазеше  ги под щанда за мен.

Ренет го погледна с възхищение. Аз не бях толкова въодушевена. Може би защото не бях съвсем наясно с това колко трудно се намират подобни неща; а може би семената на бунта, които вече зрееха в мен, ме караха да отхвърлям с презрение всичко, с което брат ми особено се гордееше. Свих  рамене, за да покажа безразличието си. И все пак се чудех каква ли "услуга" би могъл да дължи продавачът на вестници на Касис. Накрая реших, че сигурно си измисля и го изказах на глас:

– Ако аз имах връзки на черната борса – отбелязах с пресилено скептична гримаса, – щях да се снабдя с по-хубави неща от няколко стари списания.

Касис видимо се засегна.

– Мога да си набавя каквото поискам – побърза да каже.

– Комикси, цигари, книги, истинско кафе... шоколад... – той презрително се изсмя. – А ти не можеш дори да събереш пари за най-обикновен билет за кино! – довърши накрая.

– Не мога ли?

Усмихнах се и извадих портмонето от джоба на престилката си. Размахах го, за да чуе дрънченето на монетите вътре. Когато го позна, очите му се разшириха.

– Малка крадла! – извика задъхан. – Гнусна, отвратителна малка крадла!

Погледнах го, но не казах нищо.

– Как го взе?

– Доплувах дотам и го взех – дръзко отвърнах аз. – Пък и това не е кражба. Съкровищата бяха на всички ни.

Но Касис почти не ме слушаше.

– Ти, гадно, крадливо... – подхвана пак той. По всичко личеше, че е смутен от факта, че някой друг освен него може да придобие нещо с хитрост.

– Не виждам с какво това е по-различно от твоята черна борса – хладнокръвно заговорих аз. – Едно и също е, нали? – изчаках го да осмисли казаното и продължих: – А ти се ядосваш само защото съм по-добра от теб.

Касис ме изгледа свирепо.

– Изобщо не е едно и също – произнесе накрая.

Запазих недоверчивото си изражение. Винаги беше толкова лесно да измъкнеш нещо от Касис. Точно такъв беше и синът му, както се оказа години по-късно. И двамата изобщо не умееха да хитруват. Лицето на Касис беше почервеняло; изоставил заговорническия си тон, той почти крещеше:

– Можех да ти намеря каквото си поискаш. Хубави риболовни принадлежности за глупавата ти щука – изсъска като обезумял. – Дъвка, обувки, копринени чорапи, копринено бельо, ако искаш... – на последното се разсмях гръмогласно. При нашето възпитание и начин на живот идеята за копринено бельо беше чудовищно неуместна. Побеснял, Касис ме сграбчи за раменете и ме разтърси.

– Престани! – гласът му беше станал дрезгав от гняв. – Аз имам приятели! Познавам разни хора! Можех да – ти – намеря – каквото – си – поискаш!

Виждате колко лесно беше човек да го извади от равновесие. Касис беше разглезен, бе свикнал да бъде всемогъщият по-голям брат, мъжът в къщата, първият, който тръгна на училище, най-високият, най-силният, най-умният. Редките му прояви на необузданост – бягствата в гората, безразсъдните опити да преплува Лоара, дребните кражби от сергии на пазара и магазини в Анже – бяха неконтролируеми, почти истерични. Той не изпитваше удоволствие от тях., Сякаш имаше нужда да доказва нещо на нас или на себе си.

Виждах, че съм го объркала. Палците му се впиваха толкова дълбоко в ръцете ми, че на другия ден на кожата ми и щеше да има големи тъмносини отпечатъци. Аз обаче само го гледах втренчено и се опитвах да го накарам да сведе очи.

– Ние имаме приятели, Рен и аз – каза Касис по-тихо, вече почти спокойно, като палците му продължаваха да се впиват в ръцете ми. – Силни приятели. Откъде мислиш, че е взела това глупаво червило? Или парфюма? Или онова нещо, с което си маже лицето вечер? Откъде мислиш, че сме взели всичко това? И как мислиш, че сме го спечелили?

След това пусна ръцете ми; лицето му изразяваше смесица от гордост и ужас и аз осъзнах, че умира от страх.

13.

Не си спомням много от филма. Circonstances Atenuantes[48], с Арлети и Мишел Симон, стар филм, който Касис и Рен вече бяха гледали. Този факт обаче ни най-малко не смути Рен; през цялото време не откъсна очи от екрана, погълната от филма. Историята ми се стори неправдоподобна, твърде отдалечена от реалността. Освен това умът ми беше другаде. Два пъти лентата в прожекционния апарат се скъса; втория път лампите в киното светнаха и публиката зарева неодобрително. Един мъж с измъчена физиономия и вечерно сако извика, за да въдвори ред. Група германци в ъгъла, качили крака на седалките отпред, започнаха бавно да ръкопляскат. Изведнъж Рен, която беше излязла от транса си и гневно се оплакваше от прекъсването, нададе възглас на въодушевление.

– Касис! – тя се надвеси над мен и аз усетих сладникавата химическа миризма в косата ѝ. – Касис, той е тук!

– Ш-шт! – ядосано изсъска брат ни. – Не гледай натам:

Двамата седяха с лице към публиката с безизразни физиономии като на малоумни. После той заговори с крайчеца на устата си, сякаш се намираше в църква.

– Кой?

Ренет хвърли бегъл поглед към германците.

– Ето там – отговори му тя по същия начин. – Има и други, не ги познавам.

Тълпата около нас тропаше и крещеше. Касис се осмели да погледне крадешком.

– Ще почакам да угасят лампите – каза.

Десет минути по-късно светлините угаснаха и филмът продължи. Касис се измъкна от седалката си и тръгна към дъното на залата. Аз го последвах. На екрана Арлети се перчеше в тясна рокля с дълбоко деколте и пърхаше с мигли. Живачното отражение освети нашите приведени силуети, докато притичвахме между редовете. Лицето на Касис приличаше на сивосинкава маска.

– Връщай се, малка глупачке – изсъска ми той. – Не искам да ми се пречкаш!

Аз поклатих глава.

– Няма да ти се пречкам – отвърнах. – Освен ако не се опиташ да ме спреш.

Касис махна нетърпеливо с ръка. Знаеше, че говоря сериозно. Усещах как трепери в тъмното – от вълнение или от нерви.

– Върви приведена – каза накрая. – И ме остави аз да говоря.

Накрая приклекнахме в дъното на залата, близо до мястото, където групата германски войници образуваше остров сред тълпата. Някои от тях пушеха; виждахме червените огънчета, които проблясваха пред слабо осветените им лица.

– Виждаш ли онзи, в края? – прошепна Касис. – Това е Хауер. Искам да говоря с него. Ти просто стой до мен и не питай нито дума, чу ли?

Не отговорих. Нямах намерение да обещавам нищо. Касис приклекна на пътеката до войника, наречен Хауер. Огледах се с любопитство и видях, че никой не ни обръща никакво внимание, с изключение на германеца, който стоеше зад нас – строен млад мъж с остри черти, с килната назад униформена шапка и цигара в ръка. Чух как до мен Касис припряно шепне нещо на Хауер, после прошумоля хартия. Германецът с острите черти ми се усмихна и махна с цигарата си.

Изведнъж с изненада го разпознах. Беше войникът от пазара, който ме бе видял да крада портокала.

В първата минута не можах да реагирам, само го гледах смаяна.

Германецът отново ми махна. Бляскавият сноп от киноекрана освети лицето му, като хвърли драматични сенки под очите и скулите му.

Нервно погледнах към Касис, но брат ми беше твърде погълнат от разговора си с Хауер, за да ме забележи. Войникът продължаваше да ме гледа с очакване, с лека усмивка.

Стоеше на известно разстояние от мястото, където седяха останалите. Държеше цигарата, като прикриваше върха ѝ с длан. Виждах как костите му тъмнеят под светещата плът. Беше в униформа, но куртката му бе разкопчана.

По някаква непонятна причина това ме успокои.

– Ела тук – тихо каза германецът.

Не можех да обеля и дума. Устата ми сякаш беше пълна със слама. Щях да побягна, но не бях сигурна дали краката ми ще ме послушат. Вместо това вирнах брадичка и се приближих към него.

Германецът се усмихна и дръпна от цигарата си.

– Ти си малкото момиче с портокала, нали? – попита, като се приближих.

Не отговорих.

Той като че ли не се притесни от мълчанието ми.

– Много си бърза. И аз бях такъв, когато бях малък.

Бръкна в джоба си и извади нещо, увито в сребриста хартия.

– Ето. Ще ти хареса. Това е шоколад.

Изгледах го с подозрение.

– Не искам – отговорих му.

Германецът отново се усмихна.

– Предпочиташ портокали, нали? – попита.

Нищо не казах.

– Спомням си една овощна градина край реката – тихо продължи той. – Близо до селото, където съм израснал. Там растяха най-големите, най-черните сливи, които някога си виждала. Градината беше заобиколена от висок зид. Имаше кучета пазачи. Цяло лято се мъчих да си откъсна от тези сливи! Опитах всичко. Не можех да измисля нищо повече.

Гласът му беше приятен, с лек акцент, очите му блестяха зад пълзящия цигарен дим. Наблюдавах го предпазливо, не се осмелявах да помръдна, не можех да разбера дали ми се присмива или не.

– Впрочем, когато откраднеш нещо, то е по-вкусно от онова, което ти подаряват, не мислиш ли?

Сега вече бях сигурна, че ми се подиграва. Очите ми се разшириха от възмущение.

Изглежда, че германецът забеляза изражението ми и се засмя, като още държеше шоколада в ръката си.

– Хайде, Backfisch[49], вземи го. Представи си, че си го откраднала от швабите.

Парчето шоколад беше започнало да се топи, затова го изядох веднага. Беше истински шоколад – не белезникавата маса с твърди зрънца, която понякога купувахме в Анже. Германецът ме наблюдаваше учудено, докато ядях, а аз го поглеждах все така подозрително, но с нарастващо любопитство.

– Откъсна ли си накрая? – попитах накрая с глас, който бе станал по-плътен от шоколада. – От сливите, имам предвид

Германецът кимна.

– Откъснах си, Backfisch. Още помня вкуса им.

– И не те хванаха?

– Хванаха ме – усмивката му стана мрачна. – Изядох толкова много сливи, че ми прилоша и така ме разкриха. Бях си измислил такова скривалище! Но накрая получих квото исках. А това е важното, нали?

– Така е – съгласих се. – Аз обичам да печеля – направих пауза. – Затова ли не каза на никого за портокала?

Германецът сви рамене.

– Защо да казвам? Не беше моя работа. Освен това продавачът имаше още много. Можеше да се прости с един.

Аз кимнах.

– Той има автомобил – казах, докато облизвах сребристата обвивка от шоколада, за да не може нито грам да отиде на вятъра.

Германецът като че ли се съгласи с мен.

– Някои хора имат много и искат да запазят всичко за себе си – отбеляза той. – Не е честно, нали?

Поклатих глава.

– Като мадам Пьоти от шивачницата – казах аз. – Иска цяло състояние за малко парче парашутна коприна, за което не е дала и петак.

– Точно така.

Тогава се сепнах; може би не биваше да споменавам за мадам Пьоти. Стрелнах го с поглед, но той сякаш не ме слушашe. Вместо това гледаше към Касис, който все още стоеше приведен в края на реда и шепнеше нещо на Хауер.

Изпитах досада от това, че Касис го интересува повече от мен.

– Това е брат ми – казах.

– Така ли? – германецът отново ме погледна и се усмихна. –Интересно семейство сте. Сами ли сте тук?

Кимнах.

– Аз съм по-малката. Фрамбоаз.

– Много ми е приятно да се запозная с теб, Франсоаз.

Усмихнах се и го поправих:

– Фрамбоаз.

– Лайбниц. Томас.

Той ми подаде ръка. След миг колебание я поех и я стиснах.

14.

Та ето как се запознах с Томас Лайбниц. По някаква причина Ренет ми беше много ядосана за това, че съм разговаряла с него, и седя намусена до края на филма. Хауер беше дал на Касис пакет "Голоаз" и след като се промъкнахме до местата си, той запали една от цигарите, а аз потънах в размисъл. Едва когато филмът свърши, можех да задавам въпроси.

– Тези цигари... – подхванах аз. – Това ли имаше предвид, когато каза, че можеш да намираш разни неща?

– Разбира се.

Касис изглеждаше доволен от себе си, но все още долавях безпокойство под повърхността. Той държеше цигарата, като прикриваше огънчето с длан, за да подражава на германците, но при него този жест изглеждаше непохватен и преднамерен.

– Казваш ли им разни неща? А?

– Ние понякога... им казваме разни неща – призна Касис и подсмръкна.

– Какви са тези неща?

Той сви рамене.

– Всичко започна с онзи стар идиот и неговото радио – отговори тихо. – Беше честно. И без това не биваше да го държи при себе си, а и не трябваше да се прави на толкова възмутен, след като ние само гледахме германците. Понякога изпращаме бележки по куриер или ги оставяме в кафенето. Понякога продавачът на будката за вестници ни дава разни неща, които са оставили за нас. Понякога те сами ни ги носят.

Опитваше се да изглежда невъзмутим, но усещах, че е неспокоен, нервен.

– Не е кой знае какво – продължи Касис. – Повечето шваби сами се възползват от черната борса и изпращат някои неща на семействата си в Германия. Нали разбираш, от онова, което са реквизирали. Така че наистина не е важно.

Помислих върху думите му.

– Но Гестапо...

– О, кога ще пораснеш, Боаз! – изведнъж стана гневен, както винаги, когато го притисках. – Какво знаеш ти за Гестапо? – той се огледа наоколо и понижи тон. – Разбира се не се забъркваме с тях. Това е друго. Казах ти, просто сключваме сделка. И освен това не те засяга.

Изгледах го злобно, бях обидена.

– Защо не? И аз знам някои неща.

Сега ми се прииска да бях раздула историята за мадам Пьоти пред германеца, да бях му казала, че тя е еврейка.

Касис презрително поклати глава.

– Ти не разбираш.

Пътувахме към къщи в мълчание, малко угрижени, може би  от притеснение, че майка ни е разбрала за тайното ни пътешествие, но когато се прибрахме у дома, я намерихме в необичайно приповдигнато настроение. Не спомена за миризмата на портокали, за безсънната нощ, нито за промените, които бях направила в стаята ѝ, а ястията, които готвеше, бяха като за пиршество – супа от моркови и цикория, boudin noir[50] с ябълки и картофи, черни палачинки от елда и clafoutis[51] за десерт, пухкав и сочен от миналогодишните ябълки, хрупкав от кафявата захар и канелата. Хранехме се мълчаливо, както винаги, но майка ни изглеждаше отнесена, почти забрави да ми каже да сваля лактите си от масата и не обърна внимание на разрошената ми коса и изцапаното ми лице.

Помислих си, че може би от аромата на портокала се е укротила.

Затова пък навакса пропуснатото на другия ден, когато отново се върна към обичайната си същност. Избягвахме я доколкото ни бе възможно; бързо свършихме ежедневната си работа и след това отидохме на Наблюдателния пост на реката, където играхме без особен ентусиазъм.

През тези летни дни Пол идваше с нас на реката, но чувстваше, че вече не сме едно цяло, че е изключен от нашия кръг. Изпитвах съчувствие към него, дори известна вина, защото знаех какво е да си излишен, но не можех да направя нищо, за да предотвратя това. Пол трябваше сам да си извоюва правото да бъде с нас, както аз бях извоювала своето.

Впрочем майка ми не харесваше Пол, както и цялото семейство Уриас. В очите ѝ той беше безделник, твърде мързелив, за да ходи на училище, твърде глупав, за да се научи дори да чете покрай останалите деца в селото. Родителите му бяха същата стока – мъж, който продаваше червеи за стръв край пътя, и жена, която просеше от хората и събираше старите им дрехи. Но особена злоба майка ми изпитваше към чичото на Пол. Отначало мислех, че това е просто съперничество между двама съселяни. Филип Уриас притежаваше най-голямата ферма в Ле Лавьоз, имаше цели акри земя, засята със слънчогледи, картофи, зеле и цвекло, двадесет крави, свине, кози, караше трактор по времето, когато повечето местни хора все още използваха ръчен плуг и конски впряг, истинска машина за доене... Казвах си, че е завист, негодуванието на вдовицата, която се бори за оцеляването си, срещу заможния вдовец. Въпреки това беше странно, като се имаше предвид, че Филип Уриас бе най-близкият приятел на баща ми. Бяха израснали заедно; заедно бяха ходили за риба, да плуват, бяха си доверявали най-съкровени тайни. Филип сам беше издълбал името на баща ни върху военния мемориал и всяка неделя поднасяше там цветя. Но майка ми никога не го удостояваше с нещо повече от мълчалив поздрав. Беше необщителна по природа, а след случая с портокала още повече се озлоби спрямо него.

Години по-късно започнах да се досещам за истината. Всъщност, когато прочетох албума – с повече от четиридесет години закъснение. Със ситния си нечетлив почерк, от който получавах мигрена, някъде по съшитите страници тя бе написала:

"Уриас вече знае. Понякога усещам, че ме наблюдава.

Със съжаление и любопитство, сякаш съм животно, което е прегазил на пътя. Миналата нощ ме видя да се прибирам от "Ла Pen"[52] с нещата, които ми се налага да купувам от там. Не каза нищо, но разбрах, че се е досетил. Разбира се, той смята, че трябва да се оженим. Струва му се разумно – вдовица и вдовец се женят и обединяват земите си. Яник нямаше брат, който да поеме фермата, след   смъртта му. А не е прието сама жена да се грижи за ферма."

Ако беше от жените с мил, благ характер, може би щях да за- подозра нещо по-рано. Но Мирабел Дартижан не беше мила жена. Беше като морската сол и речната тиня, пристъпите ѝ на ярост – бързи, необуздани и неминуеми като лятна гръмотевица. Никога не съм се опитвала да търся причината, просто избягвах последиците, доколкото ми бе възможно.

15.

Същата седмица нямаше повече пътувания до Анже и нито Касис, нито Ренет имаха желание да обсъждат срещата с германците. Колкото до мен, неохотно споменавах за разговора си с Лайбниц, макар че не ми излизаше от главата. Караше ме да се чувствам ту уплашена, ту странно могъща.

Касис беше неспокоен, Ренет се мусеше и недоволстваше, а на всичкото отгоре през цялата седмица валя, Лоара се бе покачила заплашително и слънчогледовото поле бе сякаш посиняло от дъжд. Бяха изминали седем дни от последното ни пътуване до Анже. Пазарният ден дойде и си отиде; този път Ренет отиде с майка ни в града, а ние с Касис останахме да се скитаме недоволно из подгизналата овощна градина. Зелените сливи по дърветата ми напомняха за Лайбниц и ми навяваха странна смесица от любопитство и тревога. Чудех се дали ще го видя отново.

И най-неочаквано го видях.

На следващия пазарен ден беше ред на Касис да помага на сергията. Рано сутринта Рен беше отишла до склада, за да донесе новите питки сирене, увити в лозови листа, а майка ни събираше яйцата от кокошарника. Току-що се бях върнала от реката със сутрешния улов – два-три дребни костура и няколко бляскавеца, които нарязах за стръв и оставих в кофа до прозореца. Не беше денят за идване на германците, в резултат на което тъкмо аз отворих, когато на вратата се почука.

Бяха трима: двама непознати и Лайбниц, сега в пълна униформа, с автомат в сгъвката на ръката. Очите му леко се разшириха от учудване, когато ме видя; после се усмихна.

Ако на вратата стоеше който и да било друг германец, може би щях да я затръшна под носа му, както бе постъпил Дьони Годен, когато бяха дошли да реквизират цигулката му. Със сигурност щях да повикам майка си. Но в този случай се колебаех; пристъпях от крак на крак и се чудех какво да правя.

Лайбниц се обърна към другите двама и заговори с тях на немски. От жестовете, с които бяха придружени думите му, ми се стори, че им предлага да претърси фермата сам, а те да тръгнат към имотите на Рамонден и Уриас. Един от двамата германци ме погледна и каза нещо. И тримата се засмяха. После Лайбниц кимна и все още усмихнат, мина покрай мен в посока към кухнята.

Знаех, че трябва да повикам майка си. Когато войниците минаваха, тя ставаше още по-намръщена от обикновено, с ледено презрение гледаше как небрежно прибират каквото поискат. И те дойдоха точно днес! Настроението ѝ бе достатъчно лошо и от това чашата щеше да прелее.

Доставки с провизии пристигаха все по-рядко, обясни ми Касис, когато го попитах за това. Дори германците трябваше да ядат.

– А те ядат като прасета! – възкликна той с възмущение. Да можеше да ги видиш в стола – цели самуни хляб, със сладко и пастет, и rillettes, и сирене, и солена аншоа, и шунка, и кисело зеле, и ябълки, – нямаше да повярваш на очите си!

Лайбниц затвори вратата зад себе си и се огледа. В отсъствие на другите войници поведението му беше по-непринудено, като на цивилен. Бръкна в джоба си и запали цигара.

– Какво правиш тук? – попитах накрая. – Ние нямаме нищо!

– Заповеди, Backfisch – каза Лайбниц. – Баща ти тук ли е?

– Аз нямам баща – отговорих с лека нотка на враждебност. – Германците го убиха.

– А-ха. Съжалявам – изглеждаше смутен и аз изпитах леко удоволствие от това. – Тогава майка ти тук ли е?

– Отзад – отговорих, без да откъсвам поглед от него. – Днес е пазарен ден. Ако вземеш нещата за продан, нищо нима да ни остане. Имаме колкото да преживяваме.

Лайбниц се огледа – някак засрамен, както ми се стори. Забелязах, че оглежда чистия теракотов под, закърпените  завеси, очуканата борова маса. Той се поколеба.

– Трябва да го направя, Backfisch – каза тихо. – Ще ме накажат, ако не се подчиня на заповед.

– Можеш да кажеш, че не си намерил нищо. Че когато си дошъл, нищо не е останало.

– Може би – погледът му се спря на кофата с нарязана риба до прозореца. – Имате риболовец в семейството, а? Кой е?  Брат ти ли?

Поклатих глава.

– Аз.

Лайбниц се изненада.

– Ловиш риба? – попита. – Не ми изглеждаш достатъчно голяма.

– На девет съм – отвърнах аз засегната.

– На девет? – в очите му блеснаха присмехулни искри но устата му остана сериозна. – Аз също ловя риба, знаеш ли? – прошепна той. – Какво ловите тук? Пъстърва? Шаран? Костур?

Поклатих глава.

– Тогава какво?

– Щука.

Щуката е най-умната пресноводна риба. Тя е хитра и предпазлива въпреки страшните си зъби; необходима е грижливо подбрана стръв, за да се подмами на повърхността. Всяко нещо я прави подозрителна: и най-леката промяна в температурата; и най-слабото движение. Няма бърз или лесен начин да се улови; ако не стане с чист късмет, за да се хване щука, трябва време и търпение.

– Е, това е друго – каза Лайбниц замислен. – Не мисля, че мога да изоставя в беда колега риболовец – и ми се усмихна. – Щука, а?

Аз кимнах.

– Какво използваш за стръв – червеи или храна?

– И двете.

– Разбирам – този път не се усмихна; риболовът беше сериозно нещо. Наблюдавах го мълчаливо. Това беше трик, който винаги караше Касис да се чувства неудобно.

– Не ни прибирай стоката за пазара – казах.

Последва ново мълчание.

Накрая Лайбниц кимна.

– Предполагам, че ще мога да измисля някаква история за пред тях – произнесе бавно. – Обаче ще трябва да си мълчиш. Иначе можеш да ме вкараш в голяма беля. Разбираш ли?

Кимнах. Така беше честно. В края на краищата той си беше замълчал за портокала. Плюх в дланта си, за да запечатам сделката. Лайбниц не се усмихна, а абсолютно сериозно стисна ръката ми, сякаш беше уговорка между възрастни. Донякъде очаквах да ме помоли за някаква услуга в замяна, но той не го направи и това ми хареса. Казах си, че не е като другите.

Тръгна и аз го проследих с поглед. Не се обърна. Гледах го как върви бавно по пътеката към фермата на Уриас. Угаси върха на цигарата си във външния каменен зид и от огънчето се разлетяха червени искри.

16.

Не казах нищо на Касис и Ренет за случилото се между Лайбниц и мен. Ако бях заговорила с тях за това, щях да унищожа силата на преживяването. Вместо това пазех тайната в себе си, като я прехвърлях в ума си като откраднато съкровище. Караше ме да се чувствам особено възрастна и силна.

Сега гледах с известно презрение на филмовите списания на Касис и червилото на Ренет. Мислеха се за толкова умни! Но какво всъщност бяха направили? Бяха се държали като деца, които разказват измислени истории в училище. Германците се отнасяха с тях като с деца, подкупваха ги с дреболии. Лайбниц не се опитваше да ме подкупи. Говореше с мен като с равен, с уважение.

Фермата на Уриас пострада сериозно. Реквизираха яйца за цяла седмица, половината мляко, две половини осолено прасе, седем фунта масло[53], един бидон олио, двадесет и четири бутилки вино (лошо скрито зад тайна врата в избата) плюс различни видове пастети и сладка. Пол ми каза за това. Изпитах угризения на съвестта заради него – чичо му се грижеше почти изцяло за прехраната на семейството, – но си обещах да деля храната си с него винаги когато мога. Освен това сезонът едва започваше. Филип Уриас скоро щеше да възстанови загубите. А аз имах други неща, за които да мисля.

Портокаловата торбичка още беше скрита там, където я бях оставила. Не под дюшека – само Ренет продължаваше да използва старото си скривалище, в което държеше средствата   си за разхубавяване, и си въобразяваше, че са на сигурно място. Не, аз бях далеч по-изобретателна в избора на скришно място. Бях прибрала торбичката в стъклен буркан с капачка на винт и го бях потопила на един лакът дълбочина в каче със солена аншоа, което майка ми държеше в избата. Бях вързала буркана с връв и можех лесно да го извадя, когато ми потрябва. Не ми се вярваше тя да го намери, защото не понасяше силната миризма на аншоа и обикновено изпращаше мен да донеса, ако потрябва.

Знаех, че отново ще свърши работа.

Изчаках до сряда вечерта. Този път скрих торбичката в подноса за пепелта под печката, където горещината щеше най-бързо да превърне влагата в пара. Разбира се, както готвеше на печката, майка ми скоро започна да търка слепоочието си, да ми крещи, ако не ѝ подам веднага брашно или дърва, да ме гълчи – гледай да не изпочупиш хубавите ми чинии, момиче! – и да души въздуха с животински поглед, изразяващ объркване и страдание. Затворих вратата на кухнята, за да постигна максимален ефект, и ароматът на портокала отново изпълни стаята. Скрих торбичката във въз главницата ѝ, както миналия път – сега парченцата портокалова кора се бяха съсухрили и потъмнели от горещината под печката; разбрах, че това е последният път, в който използвам портокаловата торбичка – и сложих възглавницата в раираната калъфка.

Вечерята загоря.

Никой обаче не дръзна да спомене за това. Майка ми ту опипваше с пръсти черната трошлива коричка по ръба на изгорелите палачинки, ту докосваше слепоочието си и така до безкрайност; едва се удържах да не закрещя. Този път не попита дали някой е донесъл портокали вкъщи, макар че със сигурност искаше да го направи. Само докосваше, ронеше, опипваше и шаваше с пръсти, понякога нарушаваше мълчанието с гневно възклицание срещу някое невинно нарушение на домашните правила.

– Рен-Клод! Сложи хляба на дъската за хляб! Не искам да трошиш по чистия ми под!

Тонът ѝ беше язвителен, раздразнен. Отрязах си филия хляб, като нарочно обърнах хляба с долната част нагоре. По някаква причина това винаги вбесяваше майка ми, както и навикът ми да си отрязвам двата крайщника от хляба и да  оставям частта по средата.

– Фрамбоаз! Обърни хляба! – тя отново бързо докосна главата си, сякаш проверяваше дали е още там. – Колко пъти трябва да ти казвам за...

Изведнъж млъкна по средата на изречението и замръзна на  място, наклонила глава на една страна, с отворена уста.

Постоя така около тридесет секунди, загледана пред себе си като бавно развиващ се ученик, който се мъчи да си спомни теоремата на Питагор или правилото за абсолютния аблатив. Очите ѝ бяха изцъклени и зелени, безжизнени като зимен лед. Ние се спогледахме мълчаливо и продължихме да я наблюдаваме. Тя отново се раздвижи – рязко, типично за ядосан човек, и започна да прибира чиниите, макар че бяхме стигнали само до средата на вечерята. Никой не обели дума за това.

На следващия ден, както бях предвидила, майка ни остана в леглото и ние отново отидохме в Анже. Този път не ходихме на кино; разхождахме се по улиците, Касис демонстративно пушеше от цигарите си. Седнахме на терасата на едно кафене в центъра на града, "Льо Ша Руже"[54]. Ренет и аз си поръчахме diabolo-menthe[55], а Касис поиска да поръча pastis[56], но покорно смени поръчката на panache[57] под надменния поглед на сервитьора.

Рен пиеше внимателно, като се стараеше да не размаже червилото си.  Изглеждаше нервна, обръщаше глава ту на една, ту на друга страна, сякаш търсеше нещо.

– Кого чакаш? – попитах. – Твоите германци?

Касис ме изгледа.

– Кажи на всички, идиотке! – сопна се той и понижи тон. –  Понякога се срещаме тук. Можем да си предаваме съобщения. Никой не забелязва. Обменяме сведения.

– Какви сведения?

Касис издаде презрителен звук.

– Всякакви – отвърна нетърпеливо. – Хора с радио. Черна борса. Спекуланти. Членове на Съпротивата – особено наблегна на последната дума, като съвсем понижи глас.

– На Съпротивата – повторих аз.

Опитайте се да разберете какво означаваше това за нас. Ние бяхме деца. Имахме свои правила. Светът на възрастните беше далечна планета, обитавана от извънземни. Толкова малко неща разбирахме от него! И най-малко от всичко – Съпротивата, тази легендарна квазиорганизация. Години по-късно книгите и телевизията я представяха някак целенасочена; но аз не помня нищо такова. Вместо това си спомням бясната надпревара, с която едни слухове оборваха други, и пияниците, които роптаеха на висок глас в кръчмите срещу новия режим, и хората, които бягаха при роднини в страната, по-далеч от нахлуващата армия, която вече срещаше отпор от жителите на градовете. Единната Съпротива – тайната армия, която получава всенародна подкрепа – беше мит. Имаше много отделни групи, комунисти, хуманисти, социалисти, хора със стремеж към мъченически ореол, самохвалковци, пияници, опортюнисти и светци – всички обявени за такива с течение на времето, – но в онези дни нямаше нищо подобно на армия, още по-малко тайна. Майка ни говореше за тях с презрение. Според нея за всички ни щеше да бъде по-леко, ако хората просто си траеха.

Въпреки това изпитах страхопочитание, когато Касис прошепна тази дума. Съпротивата. Тя пораждаше у мен жажда за приключения, за нещо драматично. Извикваше в съзнанието ми картини за съпернически банди, които се боричкат за власт, за нощни бягства, престрелки, тайни срещи, съкровища, преодолени опасности. В известен смисъл това много приличаше на игрите, които ние четиримата – Рен, Касис, Пол и аз – бяхме играли като по-малки: с пушките от картофени стъбла, паролите, ритуалите. Просто играта беше придобила по-големи мащаби, това бе всичко. Залозите бяха по-големи.

– Ти не познаваш никого от Съпротивата – отбелязах цинично, като се стараех да не изглеждам заинтригувана.

– Може би още не – отвърна Касис. – Но можем да разпитаме. Вече сме разузнавали какви ли не неща.

– Правилно – продължи Ренет. – Пък и не говорим за никого от Ле Лавьоз. Няма да издаваме съседите си.

Кимнах. Нямаше да е честно.

– Само че в Анже е друго. Тук всички го правят.

Помислих върху това.

– И аз мога да разузнавам това-онова.

– Какво знаеш ти? – презрително възкликна Касис.

За малко да му кажа за това как бях споменала на Лайбниц за мадам Пьоти и парашутната коприна, но реших да  се въздържа. Вместо това зададох въпроса, който ме измъчваше още откакто Касис за пръв път ми каза за уговорката им с германците.

– Какво правят, когато им казвате разни неща? Убиват ли хората? На фронта ли ги изпращат?

– Разбира се, че не. Не бъди глупава.

– Тогава какво?

Но Касис вече не ме слушаше. Погледът му беше съсреодоточен върху вестникарската будка срещу църквата, където стоеше чернокосо момче приблизително на неговата възраст и настоятелно ни гледаше. То махна нетърпеливо в нашата  посока.

Касис плати питиетата ни и стана.

– Хайде – каза.

Ренет и аз го последвахме. Той разговаряше дружелюбно с другото момче – предположих, че се познават от училище. Дочух няколко думи за работа през ваканцията и плътен нервен смях. После видях как момчето пъхна в ръката на Касис сгънат лист хартия.

– До скоро – каза брат ми и небрежно се отдалечи.

Бележката беше от Хауер.

"Чакай ме в дванадесет на портала на училището. Имам нещо за теб."

Само Хауер и Лайбниц говореха добре френски, обясни Касис, докато се редувахме да четем бележката. Другите – Хайнеман и Шварц – знаеха само основни думи, но особено Лайбниц можеше да мине за французин, някой от Елзас и Лотарингия може би, с тамошния гутурален диалект. Чувствах, че по някаква причина това се харесва на Касис сякаш даването на сведения на човек, който прилича на французин, бе по-малко осъдително.

Ренет докосна бележката с върховете на пръстите си. Лицето ѝ беше поруменяло от вълнение.

– Колко е часът сега? – попита тя. – Да не закъснеем?

Касис поклати глава.

– Нали сме с велосипедите – отговори, като се опита да звучи лаконично. – да видим какво са ни приготвили.

Докато изкарвахме велосипедите от обичайното им място в тясната алея, аз забелязах, че Ренет извади от джоба си пудриера с огледалце и бързо разгледа отражението си. Намръщи се; измъкна златното червило от джоба на роклята и отново начерви устните си, усмихна се, пак си сложи червило, повторно се усмихна. Затвори пудриерата. Не се изненадах особено. Още при първото ни идване ми стана ясно, че има нещо друго освен ходенето на кино, което я вълнува. Старанието, с което се обличаше, вниманието, което отделяше на прическата си, червилото, парфюмът... Всичко това се правеше за някого. В интерес на истината не бях особено заинтригувана. Бях свикнала с Рен и поведението ѝ. На дванадесет тя вече изглеждаше като шестнадесетгодишна. С тази сложна прическа и начервени устни можеше да мине и за по-голяма. Вече бях забелязала как я гледат някои хора в селото. Пол Уриас ставаше мълчалив и плах, когато тя беше наблизо. И Жан-Бене Дариус, голям мъж, близо четиридесетгодишен, и Огюст Рамонден, и Рафаел от кафенето... Момчетата я заглеждаха; знаех това. Тя също го забелязваше – още от първия си ден в колежа разказваше за момчетата, с които се бе запознала там. Една седмица говореше за Жюстен, който имал чудни очи, друга – за Реймон, който разсмивал целия клас, или Пиер-Андре, който имитирал всички в класа, или Гийом, чиито родители се преместили от Париж миналата година... Мъчех се да си спомня кога престана да разказва за момчетата от училище. Може би по същото време, когато там се настани германският гарнизон.

Равнодушно свих рамене. Казах си, че със сигурност има някаква тайна, но тайните на Ренет рядко успяваха да ме заинтригуват.

Хауер стоеше на пост при портала. На дневна светлина можех да го огледам по-добре; германец с широко, почти безизразно лице. С тих глас ни каза:

– Нагоре по реката, след около десет минути – произнесе с крайчеца на устата си и махна с шеговито нетърпение, сякаш ни изпращаше да събираме багажа си. Отново се качихме на велосипедите, без да го поглеждаме; дори Ренет, което ме наведе на мисълта, че Хауер не е обектът на увлечението ѝ.

След по-малко от десет минути забелязахме Лайбниц. Отначало ми се стори, че е без униформа, но после забелязах, че е свалил куртката и обувките си и е преметнал крака през парапета, под който закачливо бягаше кафявата Лоара. Весело ни махна с ръка за поздрав и ни подкани да се присъединим към него. Свалихме велосипедите на бреговата ивица, за да не се виждат от пътя, после отидохме при Лайбниц и седнахме. Сега изглеждаше по-млад, отколкото го помнех, почти на възрастта на Касис, макар че във всяко негово движение имаше небрежна увереност, каквато брат ми никога не би могъл да постигне, колкото и да се стараеше

Касис и Ренет го наблюдаваха мълчаливо като деца в зоологическа градина, застанали пред клетката на опасно животно. Лицето на Ренет беше мораво. Лайбниц като че ли не обръщаше внимание на изпитателните ни погледи и усмихнат запали цигара.

– Вдовицата Пьоти... – заговори накрая с уста, пълна с дим. Много добре – той се подсмихна. – Парашутна коприна и  хиляди други неща: истинска открита черна борса – и ми намигна. – Добра работа, Backfisch.

Другите ме изгледаха учудени, но не казаха нищо. Не отговорих на одобрителните му думи, разкъсвана от удоволствие  и безпокойство.

– Тази седмица имах късмет – продължи Лайбниц със същия тон. – Дъвка, шоколад и... – бръкна в джоба си и извади някакъв пакет – това.

"Това" се оказа носна кърпичка с дантела по ръба, която подаде на Ренет. Сестра ми почервеня като божур от смущение.

После се обърна към мен.

– А ти, Backfisch, какво искаш? – той се усмихна. – Червило? Крем за лице? Копринени чорапи? Не, тези неща са по-подходящи за сестра ти. Кукла? Плюшено мече?

Сега добродушно ми се надсмиваше; очите му сияеха със сребристи отблясъци.

Тук му е времето да призная, че споменаването на мадам Пьоти пред него беше чиста проява на непредпазливост; просто ми се изплъзна от езика. Но Касис продължаваше да ме гледа стъписан; Лайбниц се усмихваше и тогава в главата ми проблесна една идея.

Не се поколебах.

– Риболовни принадлежности – отсякох аз. – Истински хубави риболовни принадлежности – млъкнах и го изгледах дръзко, право в очите. – И един портокал.

17.

Седмица по-късно се срещнахме отново на същото място. Касис му каза за слуха за нощния комар в "Льо Ша Руже" и няколко думи, които бе дочул от кюрето Траке, за тайно скривалище на църковно сребро оттатък гробищата.

Но Лайбниц изглеждаше угрижен.

– Трябваше да го запазя в тайна от другите – каза ми той. – Можеше да не им хареса, че го давам на теб.

Изпод офицерската куртка, захвърлена небрежно на брега, извади дълъг около метър тесен калъф от зелен брезент, който тихо издрънча, когато ми го подаде.

– За теб е – каза Лайбниц, след като забеляза колебанието ми. – Хайде, вземи.

В калъфа имаше въдичарски прът. Не беше нов, но дори аз можех да преценя, че е хубав, от тъмен бамбук, станал почти черен от времето, с лъскава метална макара, която се завъртя под пръстите ми така плавно, сякаш беше на сачмени лагери. От гърдите ми се изтръгна дълга протяжна въздишка на учудване.

– И това е... мое? – попитах; не смеех да повярвам, че е възможно.

Лайбниц се разсмя – безгрижен, непринуден смях.

– Разбира се – каза той. – Ние, риболовците, трябва да си помагаме, нали?

Докоснах пръта с колебливи, жадни пръсти. Макарата беше хладна и леко мазна на допир, сякаш някой я беше смазвал.

– Но ще трябва да я държиш на сигурно място, нали, Beckfisch ? – предупреди ме Лайбниц. – Да не кажеш на родителите и приятелите си? Умееш да пазиш тайна, нали?

Кимнах.

– Разбира се.

Той се усмихна. Очите му бяха бистри, тъмносиви.

– Ще хванеш онази щука, за която разправяше, а?

Отново кимнах и германецът се разсмя.

– Повярвай ми, с този прът можеш да уловиш немска подводница.

В първия миг го изгледах критично, колкото да разбера дали ми се подиграва. Личеше си, че се забавлява, но реших, че шегите му са добронамерени, пък и беше спазил своята част от сделката. Само едно нещо ме смущаваше.

– Мадам Пьоти... – подхванах колебливо. – Нищо лошо няма да ѝ се случи, нали?

Лайбниц дръпна от цигарата си, после щракна с пръсти и угарката   отлетя във водата.

– Не мисля – безгрижно отговори той. – Няма, ако внимава какво говори – изведнъж рязко ме погледна, а заедно с мен и Касис, и Ренет. – И за вас се отнася, за тримата. Ще си  мълчите за всичко това, нали?

Ние кимнахме.

– А, има още нещо за теб – Лайбниц пъхна ръка в джоба си. –  Боя се, че ще трябва да си го разделите. Успях да намеря само един.

И ми подаде портокал.

Беше очарователен, нали разбирате. Всички бяхме очарователни – Касис по-малко, отколкото Рен и аз, може би защото беше най-голям и по-ясно осъзнаваше опасностите, които си навличаме; Рен се изчервяваше и се смущаваше, аз... Е, може би аз бях най-омагьосана от всички. Започна с въдичарския прът, но имаше и десетки други неща: акцентът му, непринуденото поведение, небрежният му вид смехът му... О, той беше истински чаровник, не като Яник сина на Касис, който се стараеше да бъде такъв с натрапчивите си обноски и дяволитите си погледи. Не, Томас Лайбниц притежаваше вроден чар, неустоим дори за самотно дете с объркани мисли.

Не можех да определя с какво точно ме бе привлякъл. Рен би могла да каже, че това е начинът, по който те гледа, без да говори, или очите му, които променят цвета си – понякога сивозелени, друг път кафявосиви, като реката, – или навикът му да ходи с килната назад шапка и ръце в джобовете като момче, избягало от училище... Касис би могъл да каже, че е безразсъдството му – можеше да преплува Лоара в най-широката ѝ част или да виси с главата надолу от Наблюдателния пост, сякаш е четиринадесетгодишно момче, което изпитва презрение към опасностите. Знаеше всичко за живота в Ле Лавьоз, преди още да е стъпил там; самият той беше селско момче от Шварцвалд, разказваше куп забавни истории за семейството си, сестрите си, братята си, плановете си. Вечно кроеше планове. Имаше дни, когато всичко, което казваше, започваше с едни и същи думи: "Когато стана богат и войната свърши..." О, плановете му нямаха край. За пръв път срещахме възрастен, който все още разсъждаваше като дете, кроеше планове като дете, и може би в крайна сметка тъкмо това ни бе привлякло към него. Той беше един от нас. Играеше по нашите правила.

Досега във войната бе убил един англичанин и двама французи. Не го пазеше в тайна, но така, както разказваше историята, можехме да се закълнем, че не е имал избор. По-късно ми хрумна, че единият може да е бил баща ни. Но дори и така да беше, щях да му простя. Бих му простила всичко.

Разбира се, отначало бях предпазлива. Срещнахме се още три пъти, два пъти само с него на реката, веднъж в киното с останалите: Хауер, Хайнеман – набит и червенокос – и тромавия дебел Шварц. Два пъти изпратихме бележка по момчето от будката за вестници, още два пъти получихме цигари, списания, книги, шоколад и пакет найлонови чорапи за Ренет. Като правило хората по-малко се пазят от деца. По-често си развързват езиците. Така събирахме повече сведения, отколкото можете да си представите, и предавахме всичко на Хауер, Хайнеман, Шварц и Лайбниц. Другите войници почти не говореха с нас. Шварц, който говореше малко френски, понякога гледаше похотливо Ренет и ѝ шепнеше нещо на немски с гърлен, мазен глас. Хауер беше скован и непохватен, а Хайнеман – енергичнонервен, непрекъснато се почесваше по наболата червеникава брада, която бе сякаш неделима част от лицето му... Другите ме караха да се чувствам неловко.

Но не и Томас. Томас беше като нас. Умееше да общува с нас така, както никой друг. Очевидно беше, че страдахме от безразличието на майка си или загубата на баща си, или дори липсата на приятели, или лишенията през войната.

Самите ние не съзнавахме ясно тези неща, живеехме в дивия малък свят на въображението си. Със сигурност не си давахме сметка за това колко отчаяно се нуждаем от Томас. Не заради нещата, които ни носеше – шоколада, дъвките, гримовете и списанията. Ние се нуждаехме от някого, на когото да разказваме за подвизите си, когото да впечатляваме,  от съмишленик с младежка енергия, шлифован от опита на възрастните, от разказвач на увлекателни истории, които дори Касис не би могъл да измисли. Всичко това не стана за една нощ, разбира се. Ние бяхме диви животни, точно както майка ни казваше, и се нуждаехме от известно опитомяване. Вероятно той го бе разбрал от самото начало и хитро беше заложил капаните си, за да ни хване един по  един, като на всекиго от нас внушаваше, че е единствен.... Дори сега, Бог да ми е на помощ, почти му вярвам. Дори сега.

Скрих пръта на сигурно място при ковчежето със съкровищата. Трябваше да внимавам, когато го ползвам, защото всеки в Ле Лавьоз гореше от желание да се заеме с твоите работи, ако не го направиш сам, а и най-невинният намек беше достатъчен, за да събуди подозрение у майка ми. Пол знаеше, разбира се, но аз му казах, че прътът е принадлежал на баща ми, а той заекваше, поради което не разпространяваше слухове. Във всеки случай, дори да подозираше нещо, не обели и дума за това и аз му бях благодарна.

Юли излезе горещ и капризен, през ден имаше бури и небето беше надвиснало гневно и пурпурносиво над реката. В края на месеца Лоара преля и отнесе всичките ми капани и мрежи, а после наводни полето с царевица на Уриас, когато кочаните бяха жълтозелени и им оставаха три седмици, за да узреят напълно. Този месец валя почти всяка нощ и светкавиците се спускаха отвесно като шумолящи рула станиол с такъв гръм, че Ренет крещеше и се криеше под леглото, а Касис и аз стояхме на отворения прозорец със зяпнали усти, за да видим дали можем да уловим някой радиосигнал със зъбите си. Пристъпите на главоболие на майка ни бяха станали по-чести отвсякога, а аз бях използвала портокаловата торбичка – допълнена с кората на портокала, който Томас ни беше дал – само два пъти този месец. Останалите главоболия бяха неин проблем; тя често спеше лошо и се будеше в лошо настроение, от устата ѝ излизаха змии, а в главата ѝ нямаше нито една беззлобна мисъл. В онези дни мислех за Томас така, както гладен човек мисли за храна. Предполагам, че и с останалите беше същото.

Дъждът удари лошо плодовете ни. Ябълките, крушите и сливите се издуваха до неестествени размери, после се разцепваха и изгниваха направо по дърветата, а осите се промъкваха в болните цепнатини, така че дърветата потъмняваха от тях и наоколо се разнасяше лениво жужене. Майка ми се оправяше както можеше. Покри някои от любимите си дървета с мушама, за да ги предпази от дъжда, но и от това нямаше голяма полза. Почвата, силно напечена и побеляла от юнското слънце, се бе превърнала в кал и потъваше под краката ни, а дърветата стърчаха в локви вода и измитите им корени гниеха. Майка ни трупаше дървени стърготини и пръст около основите им, за да ги предпази от изгниване, но не помагаше. Плодовете падаха по земята и образуваха сладникава кална каша. Онова, което можехме да спасим, консервирахме и правехме сладко от зелени плодове, но всички знаехме, че реколтата е унищожена още преди да е узряла. Майка ни съвсем престана да разговаря с нас. През тези няколко седмици устните ѝ бяха постоянно присвити в едва забележима бяла цепка, очите ѝ – хлътнали. Тикът, който предвещаваше главоболията ѝ, почти не минаваше, а хапчетата в буркана, който държеше в банята, намаляваха по-бързо от всеки друг път.

Пазарните дни бяха особено мълчаливи и безрадостни. Продавахме   каквото можем – реколтата беше лоша в цялата околия и нямаше фермер край Лоара, който да не беше пострадал,  – но фасулът, картофите, морковите, тиквите, дори доматите бяха унищожени от жегата и дъжда, затова имаше съвсем малко за продан. Започнахме да продаваме зимните си запаси, консервите, сушените колбаси, пастети и желираното месо, които майка ми бе приготвила, когато за  последен път клахме прасе, и тъй като беше отчаяна, на всяка продажба гледаше така, сякаш е за последно. Имаше дни, когато видът ѝ бе толкова мрачен и кисел, че клиентите се извръщаха и бягаха от нея, вместо да купуват, а аз само се червях от неудобство заради нея – заради нас, – докато тя стоеше с каменно лице и невиждащ поглед, опряла пръст в слепоочието си като дуло на пистолет.

Една сутрин пристигнахме на пазара и открихме, че вратата на магазина на мадам Пьоти е закована с дъски. Mосю Лу, продавачът на риба, ми каза, че просто събрала багажа си и си отишла, без да даде обяснение и без да остави адрес.

– Германците ли я изгониха? – попитах с известно неудобство. – Искам да кажа, че е еврейка и така нататък...

Мосю Лу ме изгледа странно.

– Не  знам нищо за това – отговори. – Знам само, че един ден се  вдигна и замина. Никога не съм чувал за другите неща и  ако имаш малко ум в главата, и ти няма да обикаляш и да разправяш наляво-надясно за това.

От лицето му лъхаше такъв хлад и неодобрение, че се извиних  засрамено и си тръгнах, като за малко да забравя пакета си с рибни обрезки.

Облекчението ми от факта, че мадам Пьоти не е била арестувана, беше примесено със странно чувство на разочарование. Известно време правех мълчаливи догадки, след това започнах дискретно да разпитвам в Анже и в селото за хората, за които бяхме давали сведения. Мадам Пьоти; мосю Перчем, или Тубон; бръснарят срещу "Льо Ша Руже", който получаваше твърде много пакети; двамата мъже, които бях чула един четвъртък да си приказва пред "Пале Доре" след филма... Странно, но мисълта, че сме дали безполезна информация – може би за смях или яд на Томас и останалите, – ме безпокоеше повече, отколкото вероятността да сме навредили на някого от хората, които сме издали.

Мисля, че Касис и Ренет вече знаеха истината. Но девет години не са дванадесет или петнадесет; това е друг континент. Малко по малко осъзнавах, че нито един от хората които бяхме предали, не беше арестуван или дори разпитан; на нито едно от местата, които бяхме посочили, не бяха идвали германци. Дори тайнственото изчезване на мосю Перчем или Тубон, сприхавия учител по латински, имаше логично обяснение.

– О, дъщеря му го покани на сватбата си в Рен – безгрижно ми съобщи мосю Лу. – Няма никаква загадка, сладурче. Аз лично му доставих поканата.

Размишлявах над това почти цял месец, докато несигурността започна да разяжда главата ми като червей. Мислех, докато ловях риба, докато поставях капани или играех на война с Пол, или копаех землянки в гората. Отслабнах. Майка ми ме поглеждаше критично и казваше, че раста прекалено бързо и това се отразява зле на здравето ми. Заведе ме при доктор Льометр, който ми предписа по една чаша червено вино дневно, но дори то не помогна. Започнах да си въобразявам, че някой ме преследва, че хората ме одумват. Изгубих апетит. Представях си, че може би Томас и другарите му са тайни членове на Съпротивата, които в настоящия момент кроят планове да ме премахнат. Накрая разказах на Касис за тревогите си.

Бяхме сами на Наблюдателния пост. Пак валеше и Ренет седеше в къщи с настинка. Първоначално нямах намерение да му казвам всичко, но след като започнах, думите сами заизлизаха от устата ми като зърно от пробит чувал. Не можех да ги спра. В едната си ръка държах зеления калъф с въдичарския си прът и от яд го запратих право в храстите под дървото, където се оплете в гъстия къпинак.

– Ние не сме бебета! – закрещях ядосана. – Нима не вярват на нещата, които им казваме? Защо Томас ми даде това –  махнах гневно към калъфа в далечината, – ако смята, че не съм го заслужила?

Касис ме погледна озадачен.

– Човек ще си помисли, че искаш да разстрелят някого – каза той с неудобство.

– Разбира се, че не – гласът ми звучеше враждебно. – Просто си мислех...

– Изобщо не си мислила – тонът, с който го каза, принадлежеше на  възрастния, зрял Касис, нетърпелив и надменен. –  Наистина ли смяташ, че бихме им помагали да арестуват или да убиват хора? Така ли мислиш?

Изглеждаше потресен, но знаех, че вътрешно се чувства поласкан.

Точно така мисля, казах си. Ако така ти изнасяше, Касис,  убедена съм, че точно това би правил. Свих рамене.

– Толкова си наивна, Фрамбоаз! – пренебрежително възкликна брат ми. – Наистина си още твърде малка, за да участваш в такива неща.

Тъкмо тогава осъзнах, че в началото дори той не бе разбрал  какво прави. Беше по-схватлив от мен, но отначало и ой не се бе досетил. В онзи първи ден, когато седяхме в киното, Касис беше наистина уплашен, целият плувнал в пот от вълнение. И след това, когато разговаряхме с Томас... Виждах страх в очите му. По-късно, едва по-късно беше проумял истината.

Касис махна нетърпеливо с ръка и отмести поглед от мен.

– Изнудват ги! – гневно изкрещя той в лицето ми и ме опръска със слюнка. – Не разбираш ли? Това е цялата работа! Да не мислиш, че в Германия се живее лесно? Да не мислиш, че са по-добре от нас? Че техните деца имат обувки или шоколад, или други подобни неща? Не ти ли е хрумвало, че и на тях може да им се иска да ги имат?

Гледах го със зяпнала уста.

– Изобщо не си мислила за това! – знаех, че е ядосан не от моето невежество, а от своето собствено. – И там е същото като тук, глупачке! – крещеше Касис. – Те отмъкват разни неща, за да ги изпращат у дома. Научават нещо за някого и после го карат да си плаща, за да не го издадат. Нали чу какво каза Томас за мадам Пьоти? Истинска открита черна борса. Мислиш ли, че щяха да я оставят на мира, ако беше съобщила на някого за това? – сега дишаше тежко, сякаш се канеше да избухне в смях. – За нищо на света! Не си ли чувала как постъпват с евреите в Париж? Никога ли не си чувала за лагерите на смъртта?

Свих рамене. Чувствах се глупаво. Разбира се, бях чувала за тези неща. Просто в Ле Лавьоз беше различно. Всички бяхме чели за нацистките лагери на смъртта, но в съзнанието ми те някак се отъждествяваха със смъртоносния лъч от "Война на световете". Представата ми за Хитлер се смесваше със снимките на Чарли Чаплин от филмовото списание на Ренет, фактите се сливаха с фолклор, слухове, художествена измислица, кинопрегледи, серийните истории за космически битки на планетата Марс – с нощните полети на изтребители над Рейн, гангстерите – с отрядите за екзекуции, нацистките подводници – с "Наутилус" на двадесет хиляди левги под водата.

– Изнудват ги? – повторих машинално.

– Сключват сделки – поправи се Касис с дрезгав глас. – Мислиш ли, че е честно едни хора да имат шоколад – и кафе, и хубави обувки, и списания, и книги, – а други да са лишени от това? Не мислиш ли, че трябва да си платят за тези привилегии? Да споделят поне малко с останалите? А лицемерите – като мосю Тубон – и лъжците? Не мислиш ли, че те също трябва да платят? Могат да си го позволят. И никой не е пострадал.

Вероятно това бяха думи на Томас, поради което казаното от Касис трудно можеше да се пренебрегне.

Бавно кимнах.

Стори ми се, че Касис изглежда облекчен.

– Това дори не е кражба – разпалено продължи той. – Тази черна борса не принадлежи на никого. Аз просто се грижа всички да получим колкото ни се полага.

– Като Робин Худ.

– Точно така.

Отново кимнах. Така представено, всичко изглеждаше съвсем почтено и разумно.

Удовлетворена, слязох да извадя от къпинака калъфа с въдичарския си прът с приятното съзнание, че в края на краищата съм си го заслужила.

ЧАСТ ТРЕТА

Караваната за бърза закуска

1.

Изминаха може би пет месеца от смъртта на Касис – четири години след историята с ястията на Мами Фрамбоаз – и Яник и Лор се върнаха в Ле Лавьоз. Беше лято и моята дъщеря Писташ ми гостуваше заедно с двете си деца, Перюн[58] и Рико[59]. Прекарвахме чудесно, преди те да се появят. Децата растяха бързо и бяха толкова мили, точно като майка си, Перюн – с шоколадови очи и къдрава коса, а Рико – висок, с кадифени бузки. Двамата така се смеят и лудуват, че почти ме боли, като ги гледам; връщат ме далеч назад в миналото. Честна дума, всеки път, когато идват при мен, чувствам как се подмладявам с четиридесет години, а това лято ги научих да ловят риба, да слагат стръв и да поставят капани, да правят карамелени ореховки и сладко от зелени смокини. С Рико четяхме заедно "Робинзон Крузо" и "Двадесет хиляди левги под водата", а на Прюн разказвах нечувани лъжи за рибата, която бях уловила, и двете  потръпвахме от историите за страшния дар на Старата Майка.

– Някога разказваха, че ако я уловиш и я пуснеш, тя ще изпълни най-съкровеното ти желание, но ако я видиш – дори само с крайчеца на окото – и не я уловиш, нещо много лошо ще ти се случи.

Прюн ме гледаше с широко отворени очи, пъстри като трицветна теменуга, лапнала палец за успокоение.

– Колко лошо? – прошепна тя със страхопочитание.

Заплашително понижавах глас.

– Можеш да умреш, мила моя – тихо казах аз. – Или пък някой друг. Някой, когото обичаш. Или нещо още по-лошо. Във всеки случай, дори да оживееш, проклятието на Старата Майка ще те преследва до гроб.

Писташ ме изгледа с укор.

– Матап[60], не разбирам защо ѝ разказваш такива неща – смъмри ме тя. – Искаш да сънува кошмари и да подмокри леглото?

– Аз не подмокрям леглото! – запротестира Перюн. Погледна ме с очакване и ме задърпа за ръката. – Метее[61], ти виждала ли си Старата Майка? Виждала ли си я? Виждала ли си я?

Изведнъж изпитах хлад; съжалих, че не ѝ разказах друга история. Писташ ме стрелна с поглед и посегна да вдигне Прюн от коляното ми.

– Прюнет, остави вече Метее на мира. Време е да си лягаш, а още дори не си си измила зъбите, нито...

– Моля те, Метее, кажи ми! Виждала ли си я?

Прегърнах внучката си и хладината в душата ми се поразсея.

– Мила моя, дебнах я едно цяло лято. Постоянно се опитвах да я уловя, с мрежи, въдица, кошници и капани. Оправях ги всеки ден, проверявах ги два пъти дневно и повече, когато можех.

Прюн ме погледна тържествено.

– Сигурно много си искала да ти се сбъдне желанието, нали?

Кимнах.

– Предполагам, че много съм искала.

– И улови ли я?

Лицето ѝ сияеше ярко като божур. Тя ухаеше на бисквити и окосена трева – онова прекрасно топло, сладко ухание на младостта. Старите хора имат нужда от млади хора около себе си, нали разбирате, за да си припомнят.

Усмихнах се.

– Улових я.

Очите ѝ се разшириха от вълнение. Гласът ѝ се понижи до шепот:

– И какво си пожела?

– Нищо не си пожелах, скъпа – тихо ѝ отвърнах аз.

– Искаш да кажеш, че се е измъкнала?

Поклатих глава.

– Не, улових я.

Сега Писташ ме наблюдаваше. Лицето ѝ беше в сянка. Прюн сложи малките си пухкави ръчици на лицето ми. Нетърпеливо попита:

Тогава какво стана?

Загледах се в нея за миг.

– Не я пуснах обратно в реката – отговорих. – Накрая я хванах, но не я пуснах.

Само че не беше точно така, казах си тогава. Не беше съвсем вярно. После целунах внучката си и ѝ казах, че ще и разкажа останалото друг път, че и без това не знам защо и разказвам тези стари рибарски истории, и въпреки протестите ѝ, след като я успокоихме и ѝ наговорихме куп безмислици, накрая я сложихме да си легне. Същата нощ мислих за това до късно, дълго след като другите бяха заспали. Никога не бях страдала от безсъние, но този път ми се стори, че минаха часове, докато намеря покой и заспя, и дори тогава сънувах Старата Майка, която плуваше в черната вода, а аз дърпах, тя дърпаше, аз дърпах, сякаш никой от нас никога нямаше да пусне другия...

Както и да е, стана скоро след идването им. Дойдоха в ресторанта почти скромно, като обикновени клиенти. Поръчаха си brochet angevin[62] и tourteau fromage[63]. Наблюдавах ги скришом от работното си място в кухнята, но те се държаха добре и не ми създаваха проблеми. Говореха помежду си приглушено, не правеха неразумни поръчки от винарската изба и нито веднъж не ме нарекоха Мами. Лор беше очарователна, Яник – сърдечен; и двамата правеха всичко възможно да бъдат приятни и да прекарат приятно. Изпитах известно облекчение, като видях, че вече не се докосват и не се целуват толкова често пред хора, дори се поотпуснах и седнах да поговоря с тях на кафе и петифури.

За четири години Лор се бе състарила. Беше отслабнала – може би това бе на мода, но никак не ѝ отиваше – и косата ѝ бе с форма и цвят на медна каска. Изглеждаше и изнервена, беше придобила навика да поглажда корема си, сякаш нещо я боли. Доколкото можех да преценя, Яник изобщо не се бе променил.

Ресторантът им върви добре, весело заяви той. Имат куп пари в банката. Имат намерение напролет да отидат до Бахамските острови; не са почивали заедно от години. Говореха за Касис с топлота и – както ми се стори – искрено съжаление.

Започнах да си мисля, че съм ги съдила твърде строго.

Сгреших.

По-късно през седмицата ме навестиха във фермата, точно когато Писташ слагаше децата да спят. Донесоха подаръци за всички, бонбони за Прюн и Рико, цветя за Писташ. Дъщеря ми ги гледаше с онова изражение на разсеяна любезност, за което знаех, че означава антипатия, но те без съмнение го изтълкуваха като признак за глупост. Лор наблюдаваше децата с натрапчиво любопитство, което ми се стори неуместно; непрекъснато хвърляше погледи към Прюн, която си играеше с някакви конусообразни дървени фигурки на пода.

Яник се настани в кресло до огъня. Ясно долавях присъствието на Писташ, която седеше мълчаливо недалеч от нас, и се надявах неканените ми гости скоро да си отидат. Никой от тях обаче не проявяваше никакво желание да си ходи.

– Храната беше превъзходна – лениво отбеляза Яник. – Това brochet – не знам какво слагате вътре, но беше абсолютно великолепно.

– От канализацията е – любезно му отвърнах аз. – В днешно време толкова мръсни води се изливат в реката, че рибата се храни предимно с отпадъците от нея. Ние тук им казваме хайвер от Лоара. Много са богати на минерали.

Лор ме изгледа зашеметена. После Яник се изсмя с онзи свой смях – "Хе-хе-хе" – и аз се присъединих към него.

– Мами обича да се шегува, хе-хе. Хайвер от Лоара. Наистина ви бива да се шегувате, скъпа.

Но забелязах, че след това нито веднъж не си поръчаха щука.

След като Писташ сложи децата да спят, Яник и Лор заговориха за Касис. Отначало безобидни неща – как Папа би се радвал да види своята племенничка и децата ѝ.

– Все повтаряше колко много иска да имаме деца – каза Яник. – Но на този етап от кариерата на Лор...

Тя го прекъсна.

– Ще имаме много време за това – отсече някак рязко. – Не съм толкова стара, нали?

Поклатих глава.

– Разбира се, че не.

– И, разбира се, доскоро имахме допълнителни разходи заради грижите за Папа. Той не ни остави почти нищо, Мами – каза Яник и захапа една от моите sables. – Всичко, с което разполагаше, беше от нас. Дори домът му.

Вярвах му. Касис не бе от хората, които трупат богатства. Беше с широки пръсти и всичките му пари излизаха през носа му под формата на дим или по-често влизаха в стомаха му. Докато живееше в Париж, той беше най-добрият си клиент.

– Разбира се, през ум не ни е минавало да го упрекваме за това – тихо отбеляза Лор. – Ние бяхме силно привързани към горкия Папа, нали, шери?

Яник кимна с повече ентусиазъм, отколкото искреност.

– О, да. Силно привързани. Естествено... толкова великодушен човек. Не изпитваше никакво огорчение заради... тази къща или наследството, или каквото и да било. Изключителен.

Тогава ме стрелна с поглед – остър като бръснач.

– Какво означава това? – сепнах се аз и за малко не разлях кафето си, с ясното съзнание, че Писташ седи до мен и слуша. Никога не бях говорила с дъщерите си за Ренет или Касис. Те никога не се бяха срещали. Доколкото им беше известно, аз нямах братя и сестри. И никога не бях обелвала и дума за майка си.

Яник изглеждаше смутен.

– Е, Мами, знаете, че всъщност той трябваше да наследи къщата...

– Не че ви обвиняваме...

– Но той беше най-големият и съгласно волята на майка ви...

– Почакайте малко!

Опитах се да смекча резките нотки в гласа си, но в първия момент той прозвуча точно като гласа на майка ми и видях как Писташ трепна.

– Платих добре на Касис за тази къща – казах, този път по-тихо. – След пожара тя беше съборетина, цялата обгоряла, покривните греди стърчаха от стрехите. Той никога не би живял в нея, нямаше и желание. Платих му добри пари, повече, отколкото можех да си позволя и...

– Успокойте се. Всичко е наред – прекъсна ме Лор и погледна съпруга си. – Никой не казва, че сделката е била непристойна.

"Непристойна".

Типична дума на Лор, помпозна, самодоволна, с умерен скептицизъм. Усещах как ръката ми стиска по-здраво дръжката на чашата с кафе. По върховете на пръстите ми се появиха яркочервени петна.

– Поставете се обаче на наше място – това беше Яник, широкото му лице сияеше. – Наследството на баба ни...

Не ми харесваше накъде отива разговорът. Особено ме притесняваше присъствието на Писташ, която попиваше всичко с широко отворени очи.

– Вие дори не сте виждали майка ми – рязко го прекъснах аз.

– Не става дума за това, Мами – побърза да каже Яник.

– По-важното е, че сте били трима. И наследството е било разделено на три. Така е, нали?

Предпазливо кимнах.

– Но сега, след като горкият Папа ни напусна, трябва да се запитаме дали неофициалната уговорка между вас двамата не е ощетила останалите членове на семейството – тонът му беше небрежен, но виждах блясъка в очите му. Изведнъж изпитах гняв и закрещях:

– Каква "неофициална уговорка"? Казах ви, платих добре за къщата, подписах документи...

Лор сложи ръка на рамото ми.

– Яник не искаше да ви обиди, Мами.

– Никой не ме е обидил – хладно отвърнах аз.

Яник не обърна внимание на това и продължи:

– Просто някои хора могат да решат, че уговорката, която сте направили с горкия Папа, болен човек, отчаяно нуждаещ се от пари...

Виждах как Лор съзерцава Писташ и изругах наум.

– Освен това една трета от наследството би трябвало да се полага на tante[64] Рен...

Богатството, скрито под пода на избата. Десет каси бордо бяха прибрани там в годината на раждането ѝ, покрити с плоча и цимент, за да не ги намерят германците и всеки, който дойде след тях. Сега струваха хиляда франка или повече бутилката; осмелявам се да кажа, че бяха достойни за вкуса на колекционерите. По дяволите. Касис никога не умееше да си държи езика зад зъбите, когато се налага. Рязко го прекъснах.

– Тя се пази за нея. Нищо не съм докоснала.

– Разбира се, че не, Мами. Все пак...

Яник се усмихна мрачно – толкова приличаше на брат ми, че ми причиняваше болка. Отново хвърлих бегъл поглед към Писташ, която седеше като закована на стола си с безизразно лице.

Все пак трябва да признаете, че леля Рен едва ли е в състояние да предяви правата си, затова не смятате ли, че би било по-почтено към всички заинтересовани...

– Всичко това принадлежи на Рен – решително заявих аз. – Няма да го докосна. И доколкото зависи от мен, няма да го дам на вас. Този отговор удовлетворява ли ви?

Тогава Лор се обърна към мен. С черната си рокля и бледото си лице, което изглеждаше жълто от светлината на лампата, ми заприлича на болна.

– Съжалявам – каза тя и погледна многозначително Яник. – Изобщо не става дума за пари. Очевидно не можем да искаме от вас да напуснете дома си, нито да ни дадете част от наследството на tante Рен. Ако сте останали с такова впечатление...

Поклатих глава озадачена.

– Тогава защо, за бога, беше целият този...

Лор ме прекъсна с блеснали очи.

– Получили сте една книга...

– Книга? – повторих аз.

Яник кимна.

– Папа ни разказа за нея – каза. – Показали сте му я.

– Книга с рецепти – добави Лор с необичайна кротост. – Сигурно вече знаете всички рецепти наизуст. Ако можехме само да надзърнем... да я заемем...

– Разбира се, ще платим за всичко, което ще използваме – побърза да поясни Яник. – Приемете го като начин да запазим името Дартижан за поколенията.

Сигурно тъкмо това – името – беше последната капка. Дотогава изпитвах объркване, страх и недоверие, но при споменаване на името ме обзе истински ужас. С един замах съборих чашите с кафе от масата, те се строшиха и се разпиляха по теракотовите плочки на майка ми. Виждах как Писташ ме гледа странно, но не можех да направя нищо друго, освен да дам воля на гнева си.

– Не! За нищо на света! – гласът ми подскочи нагоре като червено хвърчило и за секунда сякаш напуснах тялото си, издигнах се и се погледнах отстрани, равнодушно – безцветна жена с остри черти и сива рокля, с коса, опъната безмилостно назад и прибрана на възел на тила. В очите на дъщеря си зърнах странно съчувствие, а в лицата на племенника и племенничката си – прикрита враждебност; после гневът ме върна обратно в тялото ми и аз избухнах:

– Знам какво искате! – крещях. – Щом не можете да имате Мами Фрамбоаз, ще се задоволите с Мами Мирабел. Това ли е? – дъхът ми ме жулеше отвътре като бодлива тел. – Е, не знам какво ви е казал Касис, но не е било негова работа, както не е и ваша. Тази стара история е мъртва. Тя е мъртва и вие няма да получите нищо от мен, дори да чакате още петдесет години!

Бях останала без дъх, а гърлото ме болеше от викане. Взех последния им подарък – кутия ленени кърпички, които стояха на кухненската маса в сребристата си опаковка – и гневно го побутнах към Лор.

– Така че можете да приберете подкупите си – изкрещях дрезгаво – и да си избършете с тях модерните задници заедно с парижкото си меню, ароматния си кайсиев сироп и горкия стар Папа...

За миг очите ни се срещнаха и зърнах истинската ѝ същност, без преструвки, изпълнена със злоба.

– Ще говоря с адвоката си... – започна тя.

Избухнах в смях.

– Точно така! – изревах. – С адвоката си! Накрая всичко стига дотам, нали? – и необуздано се разсмях. – С адвоката си!

Яник се помъчи да я успокои, очите му светеха тревожно.

– Хайде, шери... знаеш колко...

Лор се обърна към него разгневена.

– Махни си проклетите ръце от мен!

Запревивах се от смях, чак коремът ме заболя. Пред очите ми затанцуваха черни петна. Лор ме прониза със злобен поглед като с шрапнел, но после се взе в ръце.

– Съжалявам – гласът ѝ беше хладен. – Нямате представа колко важно е това за мен. Кариерата ми...

Яник се опитваше да я избута към вратата, като ме наблюдаваше предпазливо.

– Никой не е искал да ви обиди, Мами – припряно говореше той. – Ще се върнем, когато се вразумите – ние не искаме да ни подарявате книгата...

Думите му се стелеха като карти. Разсмях се още по-силно. Ужасът в мен растеше, но не можех да сдържа смеха си и дори след като си тръгнаха – гумите на техния мерцедес изскърцаха подмолно в нощта, – още се тресях от кикот, който напомняше на ридания. Постепенно адреналинът ми спадна и ме остави потресена и стара.

Толкова стара.

Писташ ме гледаше с непроницаемо лице. Иззад вратата на спалнята се подаде кръглото личице на Прюн.

– Метее!  Какво се е случило?

– Върви да си легнеш, миличка – побърза да каже Писташ. – Всичко е наред. Няма нищо.

Прюн погледна недоверчиво.

– Защо крещеше Метее?

– За нищо – сега гласът ѝ беше рязък, тревожен. – Лягай си!

Прюн неохотно се обърна. Писташ затвори вратата.

Седяхме в мълчание.

Знаех, че ще заговори, когато се почувства готова, и разбирах, че не бива да я пришпорвам. Изглежда мила и гальовна, но и в нея има известно упорство. Познавам го добре; и аз го притежавам. Измих чиниите и чашите, избърсах ги и ги прибрах. След това отворих книга и се престорих, че чета.

След малко Писташ заговори:

– Какво имаха предвид, когато говореха за наследство?

Свих рамене.

– Нищо. Касис се е представял за богат, за да се грижат за него на старини. Трябвало е да го опознаят по-добре. Това е всичко.

Надявах се да се задоволи с обяснението ми, но между очите ѝ се бе образувала непреклонна бръчка, която предвещаваше усложнения.

– Дори не съм предполагала, че имам вуйчо – каза тя с равен тон.

– Не бяхме близки.

Мълчание. Виждах как прехвърля казаното в ума си и ми се искаше да прекъсна върволицата от мисли в главата ѝ, но знаех, че не мога.

– Яник много прилича на него – отбелязах, като се стараех гласът ми да звучи безгрижно. – Красив и безпомощен. И жена му го води за носа, както се води танцуваща мечка.

Направих жалка гримаса с надеждата да предизвикам усмивка, но лицето ѝ стана още по-замислено.

– Те като че ли смятат, че си го измамила по някакъв начин – каза Писташ. – Купила си къщата му, когато е бил болен.

Положих усилие да запазя мълчание. На този етап гневът не би помогнал на никого.

– Писташ – заговорих търпеливо, – не вярвай на всичко, което говорят тези двамата. Касис не беше болен, или поне не в смисъла, който влагаш. Пропи всичко, което притежаваше, изостави жена си и сина си, разпродаде фермата, за да плати дълговете си...

Тя ме гледаше с любопитство и едва се удържах да не повиша тон.

– Виж, всичко това беше много отдавна. Мина и замина. Брат ми е мъртъв.

– Лор каза, че си имала и сестра.

Кимнах.

– Рен-Клод.

– Защо не си ми казала?

Свих рамене.

– Не бяхме...

– Близки. Досетих се.

Гласът ѝ беше тих и равнодушен. Отново ме обзе страх и заговорих – по-рязко, отколкото ми се искаше:

– Е, ѝ? Разбираш ме, нали? В края на краищата вие с Ноазет никога...

Прехапах устни, но късно. Видях как се отдръпна и изругах наум.

– Така е. Но поне направих каквото можах. Заради теб.

По дяволите. Бях забравила колко е чувствителна. През цялото време я смятах за по-кротката от двете; другата ми дъщеря ставаше по-буйна и по-своенравна с всеки изминал ден... Да, Ноазет бе моята любимка. Но досега вярвах, че съм го прикривала по-добре. Ако беше на възрастта на Прюн, щях да я прегърна, но сега пред мен стоеше тази спокойна жена с непроницаемо лице, с бегла усмивка на обида и сънливи котешки очи... Сетих се за Ноазет и за това как от гордост и инат я бях отчуждила от себе си. Опитах се да ѝ обясня.

– Разделихме се преди много години – казах аз. – След... войната. Майка ми беше... болна... и отидохме да живеем при различни роднини. Не поддържахме връзка.

Беше почти вярно, поне максимално близо до истината; повече не смеех да ѝ кажа.

– Рен отиде... да работи... в Париж. Тя... също се разболя. Сега е в частна болница край Париж. Веднъж отидох да я видя, но...

Как да ѝ обясня? Болничната смрад, миризмата на варено зеле, пране и болести, бръмченето на телевизорите в тихите стаи, пълни с изгубени хора, които ридаеха, защото не им харесваше компотът от ябълки, или си крещяха един на друг с неочаквана злоба, размахваха безпомощно юмруци и се блъскаха в бледозелените стени. Имаше един мъж в инвалидна количка – относително млад, с набраздено лице и изцъклени безжизнени очи, – който през цялото време, докато бях там, крещеше: "Не ми харесва тук! Не ми харесва тук!", докато гласът му премина в монотонно бръмчене и дори аз се улових, че пренебрегвам страданието му. Една жена стоеше в ъгъла с лице към стената и плачеше, незабелязана от никого. А жената в леглото – огромното подпухнало същество с боядисана коса, закръглени бели бедра и ръце, хладни и меки като прясно тесто, – която се усмихваше ведро сама на себе си и си мърмореше... Само гласът беше същият като преди, без него никога не бих повярвала, глас на малко момиченце, което произнася нищо незначещи срички, с очи, безизразни и кръгли като на бухал. Насилих се да я докосна.

– Рен. Ренет.

Пак същата безсъдържателна усмивка, леко кимване, сякаш в мечтите си беше кралица, а аз – неин паж. Сестрата тихо ме осведоми, че сестра ми е забравила името си, но се радва да ме види; че има "добри дни", че обича да гледа телевизия, особено анимационни филми, и че иска да ѝ решат косата, докато слуша радио...

– Разбира се, все още получаваме пристъпи – каза сестрата и аз замръзнах при тези думи; усетих как в стомаха ми се образува топка и изтръпвам от ужас. – Будим се нощем – странен начин на изразяване, сякаш като се приобщава към личността на жената, може по някакъв начин да сподели старостта и лудостта ѝ – и понякога избухваме без причина, нали?

Тя ми се усмихна весело – млада русокоса жена на около двадесет години – и в този миг така я намразих за младостта ѝ и веселото ѝ невежество, че едва не се усмихнах в отговор.

Усетих същата тази усмивка на лицето си, докато гледах дъщеря си, и се намразих за това. Опитах да продължа с по-ведър тон.

– Знаеш как е – казах, сякаш се извинявах. – Не мога да понасям стари хора... болници. Изпратих малко пари...

Това беше грешка, не биваше да го казвам. Понякога каквото и да кажеш, е погрешно. Майка ми знаеше това.

– Пари – презрително повтори Писташ. – Само за това ли мислят хората?

Скоро след това си легна и до края на лятото нещата между нас не вървяха. Когато наближи краят на ваканцията, тя си тръгна по-рано от обикновено, като се оправда с умора и с наближаване на времето за училище, но аз виждах, че нещо не е наред. Един или два пъти се опитах да поговоря с нея, но нищо не излезе. Тя се държеше на разстояние, погледът ѝ блуждаеше. Забелязах, че получава много писма, но едва по-късно се замислих за това. Умът ми беше другаде.

2.

Няколко дни след историята с Яник и Лор пристигна караваната за бърза закуска. Голям камион я докара и паркира товара си на тревата точно срещу "Креп Фрамбоаз". От там слезе млад мъж с червеножълта хартиена шапка. По това време бях заета с клиентите си и не обърнах особено внимание, затова когато погледнах през прозореца по-късно същия следобед, се изненадах, че камионът си е отишъл, а на поляната стои малка каравана, на която с ярки червени букви е изписано: "Супер-Снакс". Излязох от ресторанта, за да я разгледам по-отблизо. Караваната изглеждаше изоставена, макар че капаците ѝ бяха заключени с дебели вериги и катинари. Почуках на вратата. Никой не отговори.

На следващия ден караваната отвори. Забелязах това към единадесет и тридесет, когато обикновено пристигат първите ми клиенти. Капаците бяха вдигнати и отдолу се виждаше тезгях, над който се вееше крещяща червеножълта тента. Имаше гирлянда от цветни флагчета, на всяко от които беше изписано наименование на ястие и цена – steak-frites, 17F[65]; saucisse-frites, 14F[66],– и накрая множество ярки плакати, които рекламираха "Супер-Снакс" или "Биг Валю Бъргърс" и няколко вида безалкохолни напитки.

– Струва ми се, че имате конкуренция – каза Пол Уриас, който пристигна точно навреме, в дванадесет и петнадесет.

Не го попитах какво желае – винаги си поръчва специалитета на деня и demi[67]. Човек може да си сверява часовника по него. Не говори много, просто сяда на обичайното си място до прозореца, храни се и гледа пътя.

Реших, че това е един от редките случаи, в които се шегува.

– Конкуренция! – повторих с насмешка. – Мосю Уриас, в деня, в който "Креп Фрамбоаз" започне да се конкурира с някакъв мазен търговец с каравана, ще си събера тенджерите и тиганите и ще си отида.

Пол се подсмихна. Специалитетът на деня беше сардини на скара, едно от любимите му ястия, сервирано с панер хляб с орехи по моя рецепта. Той се хранеше замислен и както винаги гледаше пътя. Присъствието на караваната за бърза закуска като че ли не повлия на броя на клиентите в заведението ми и през следващите два часа аз бях заета с работа в кухнята, докато моята сервитьорка Лиз приемаше поръчките. Когато отново погледнах навън, пред караваната имаше двама души, но те бяха младежи, не от моята клиентела; момиче и момче с фунии чипс в ръце. Свих рамене. Можех да го преживея.

На следващия ден имаше десетина души, все млади хора, радиото беше надуто до максимум и с всичка сила гърмеше шумна музика. Въпреки жегата затворих вратата на заведението, но дори през нея режещите звуци на китари и барабани отекваха в стъклата. Мари Фьонуй и Шарлот Дюпре – и двете от редовните ми клиенти – се оплакаха от жегата и шума.

На по-следващия ден хората бяха повече, музиката – по-силна и аз се оплаках. В единадесет и четиридесет отидох с решителна крачка до караваната и моментално се озовах сред тълпа младежи; някои от тях познавах, но повечето не бяха от селото: момичета с голи гърбове и летни полички или джинси, младежи с вдигнати яки и ботуши с подрънкващи катарами. Видях няколко мотоциклета, подпрени отстрани на караваната, и миризмата на газ се смесваше с тази на пържено олио и бира. Младо момиче с къса коса и обица на носа ме изгледа нахално, когато се приближих към тезгяха, после облегна лакът точно пред мен, като едва не ме удари в лицето.

– Я не се пререждай, he, тетиre[68] – самоуверено подвикна то с уста, пълна с дъвка. – К'во, не виждаш ли, че и други чакат?

– О, това ли правиш, драга? – сопнах се в отговор. – Аз пък помислих, че си показваш бомбите.

Момичето ме зяпна, а аз бързо си проправих път с лакти. Каквито и недостатъци да имаше Мирабел Дартижан, поне беше отгледала децата си с остър език.

Тезгяхът бе висок и аз се озовах очи в очи с млад мъж на около двадесет и пет години, с приятна външност, някак небрежна и грубовата, въздълга руса коса и една златна обица – кръст, струва ми се. Очите му сигурно биха ме очаровали преди четиридесет години, но сега съм вече твърде стара и своенравна. Мисля, че старият часовник спря да тиктака горе-долу по същото време, когато мъжете престанаха да носят шапки. Сега като се замисля, си спомням, че ми се стори някак познат, но тогава не обърнах внимание на това.

Разбира се, той вече ме познаваше.

– Добро утро, мадам Симон – поздрави любезно и иронично. – Какво мога да направя за вас? Имаме превъзходен американски бъргър, ако желаете да опитате.

Бях ядосана, но се стараех да не го показвам. Усмивката му подсказваше, че очаква разправии и че се чувства достатъчно уверен да ги понесе. Удостоих го с една от най-любезните си физиономии.

– Не днес, благодаря – отговорих му аз. – Но ще ви бъда благодарна, ако имате добрината да изключите радиото. Клиентите ми...

– О, разбира се – гласът му беше равен и обработен, очите сияеха като син порцелан. – Нямах намерение да безпокоя никого.

Момичето с обицата на носа нададе възглас на учудване. Чух я да казва на някаква приятелка, също с гол гръб и шорти, толкова оскъдни, че изпод ръбовете се показваха щедрите ѝ полукълба:

– Чу ли я какво ми каза? Чу ли я?

Младият рус мъж ми се усмихна и неохотно забелязах чара, интелигентността му и нещо до болка познато. Пресегна се да спре музиката. Златна верига около врата. Петна от пот по сивата фланелка. Ръце, твърде нежни за готвач; о, имаше нещо гнило и в него, и в цялата тази ситуация, и за пръв път изпитах не гняв, а нещо подобно на страх...

Загрижен тон:

– Така добре ли е, мадам Симон?

Кимнах.

– Не бих искал да ме вземете за досаден съсед.

В думите всичко беше наред, но все пак не можех да се отърся от мисълта, че има нещо нередно, някаква насмешка в този спокоен, любезен тон, подигравка, която съм пропуснала да забележа, и макар че получих каквото исках, побързах да се отдалеча, като едва не навехнах глезена си на посипаното с пясък петно сред тревата. От всички страни ме притискаха млади тела – сега бяха може би към четиридесет, ако не и повече – и чувствах, че ще се удавя в глъчката. Бързо се измъкнах от тълпата – никога не съм обичала да ме докосват – и когато наближих "Креп Фрамбоаз", чух силен смях, сякаш продавачът беше изчакал да се отдалеча, за да отправи някаква забележка по мой адрес. Рязко се обърнах, но той вече стоеше с гръб към мен и със заучена лекота подреждаше бъргъри в редица.

Все пак усещането за нещо нередно остана. Започнах да се улавям, че гледам през прозореца по-често от обикновено и когато Мари Фьонуй и Шарлот Дюпре – посетителките, които предишния ден се бяха оплакали от шума, – не дойдоха в обичайното време, започнах да се изнервям. Може да не е нищо сериозно, казах си. В края на краищата това е само една свободна маса. Повечето ми клиенти дойдоха както обикновено. И въпреки това напук на себе си наблюдавах караваната с интерес, гледах го как работи, гледах тълпата, застанала край пътя: млади хора, които ядяха от хартиени пликове и пластмасови кутии, докато той обслужваше останалите... Изглеждаше дружелюбен към всички. Пет-шест момичета – сред тях онази с обицата на носа – подпираха тезгяха, някои държаха кутия сода в ръка. Други стояха наблизо с апатични физиономии и огромни деколтета или сновяха насам-натам, като усърдно въртяха задници. По всичко личеше, че същите тези очи са покорили много сърца, не толкова закоравели като моето.

В дванадесет и тридесет чух рев на мотоциклети откъм кухнята. Ужасяващ звук, сякаш множество пневматични сонди работеха едновременно. Оставих тенджерата с дълга дръжка, в която приготвях bolets farcis[69] и изтичах на пътя. Шумът беше непоносим. Запуших ушите си и дори тогава продължавах да усещам силна болка в тъпанчетата, станали чувствителни от дългите години гмуркане в старата Лoара. Пет мотоциклета, които по-рано бях видяла подпрени на караваната, сега бяха паркирани точно от отсрещната страна на пътя, а притежателите им – трима в компанията на момичета, които се мъдреха в деликатни пози зад тях – бяха запалили двигателите и се готвеха да потеглят, като всеки се опитваше да заглуши шума на останалите с рева на мотора си и с крясъци. Провикнах се, но не можех да чуя собствения си глас от бръмченето на двигателите. Някои от младите клиенти на караваната се смееха и ръкопляскаха. Гневно размахах ръце, неспособна да надвикам олелията, и мотоциклетистите ме поздравиха подигравателно, като единият застана на задно колело, сякаш бе яхнал кон, и моторът му зарева още по-оглушително.

Цялото изпълнение трая пет минути; през това време моите манатарки загоряха, в ушите ми отекваше болезнен звън, а нервите ми бяха достигнали точката на кипене. Нямах време да отида и отново да се оплача на собственика на караваната, но си обещах, че ще го направя веднага щом клиентите ми си тръгнат. Дотогава обаче караваната затвори и въпреки бесните ми удари по капаците, никой не се показа.

На следващия ден музиката пак гърмеше.

Стараех се да не ѝ обръщам внимание, доколкото бе възможно, но после излязох и отидох да се оплача. Имаше още повече хора отпреди и много от тях, след като ме познаха, започнаха да подмятат обидни забележки. Проправих си път през тълпата. Днес бях твърде ядосана, за да се държа учтиво, озъбих се на собственика на караваната и процедих:

– Мислех, че сме се споразумели!

Той ме дари с усмивка, широка и лъскава като вратата на обор. Попита:

– Мадам?

Но сега не бях в настроение за любезности.

– Не се преструвайте, че не знаете за какво говоря. Искам веднага да спрете музиката!

Учтив както винаги, макар и леко засегнат от ожесточената ми нападка, търговецът спря музиката.

– Ама разбира се, мадам. Нямах намерение да ви засегна. След като сме толкова близки съседи, трябва да се приспособяваме един към друг.

В първите няколко секунди бях твърде ядосана, за да чуя предупредителното звънче.

– Какво искате да кажете с това "близки съседи"? – успях да произнеса накрая. – Колко време си въобразявате, че ще останете тук?

Той сви рамене.

– Кой знае? – каза с кадифен глас. – Знаете как е в общественото хранене, мадам. Непредсказуемо е. Единия ден има тълпи, на другия е наполовина празно. Кой знае как ще тръгне?

Сега звънчетата бяха прераснали в сирени, а аз усетих хлад.

– Караваната ви е на общинска земя – сухо отбелязах аз. – Предполагам, че полицията ще ви премести веднага щом ви види.

Собственикът поклати глава.

– Имам разрешение да продавам тук, на поляната – любезно ме осведоми той. – Всичките ми документи са изрядни – после ме изгледа с онзи свой дързък учтив поглед. – Питам се какво е положението с вашите, мадам?

Запазих каменно изражение, но сърцето ми се мяташе като умираща риба. Този човек знаеше нещо. Мисълта се въртеше в главата ми до прилошаване. О, Боже. Той знаеше нещо. Не отговорих на въпроса му.

– И още нещо – хареса ми как прозвуча гласът ми: тихо и рязко. Това беше глас на жена, която не се страхува. Сърцето ми заби учестено и отекна в гръдния кош. – Вчера имаше някакви мотоциклети. Ако още веднъж позволите на приятелите си да притесняват клиентите ми, ще подам жалба срещу вас за нарушаване на обществения ред. Убедена съм, че полицията...

– Убеден съм, че полицията ще ви каже, че самите мотоциклетисти носят отговорност, не аз – по гласа му личеше, че се забавлява. – Наистина, мадам, опитвам се да поддържам добри отношения, но със заплахи и обвинения не може да се реши проблемът...

Тръгнах си със странно чувство за вина, сякаш аз представлявах заплаха, а не той. Същата нощ спах лошо и на сутринта се скарах на Прюн за това, че е разляла млякото си, а на Рико – че играе футбол край градината пред кухнята. Писташ ме изгледа странно – почти не бяхме разговаряли след нощното посещение на Яник – и ме попита дали се чувствам добре.

– Нищо ми няма – лаконично отговорих аз и мълчаливо се прибрах в кухнята.

3.

През следващите няколко дни положението постепенно се влоши. Два дни нямаше музика, но после отново засвири по-силно отпреди. Няколко пъти ме навести бандата мотоциклетисти, като всеки път вдигаха оглушителен шум и си отиваха, като правеха обиколки, състезаваха се помежду си и надаваха продължителни викове. Тълпата от клиенти пред караваната не намаляваше и всеки ден отделях все повече и повече време да събирам разпилените кутии и хартийки от двете страни на пътя. Стана по-лошо, когато караваната започна да работи и вечер, от седем до полунощ – това работно време напълно съвпадаше с моето – и започнах да се боя от шума на генератора на караваната, когато се включваше, защото знаех, че тихото ми заведение скоро ще съседства с все по-многолюдно улично парти. Розов неонов надпис над тезгяха гласеше: "Chez Luc, Sandwiches-Snacks-Frites"[70], а вечерният въздух се изпълваше със задушливата миризма на пържено олио, бира и сладки гофрети.

Някои от клиентите ми се оплакваха. Други си мълчаха. Към края на седмицата седем от редовните ми клиенти просто престанаха да идват и през почивните дни заведението ми остана наполовина празно. В събота от Анже пристигна група от девет души, но същата вечер шумът беше особено нетърпим и те нервно поглеждаха към тълпата край пътя – бяха паркирали колите си наблизо, – като накрая си тръгнаха без десерт или кафе и не оставиха бакшиш.

Така не можеше да продължава.

В Ле Лавьоз няма полицейски участък, но има един жандарм, Луи Рамонден, внук на Франсоа. Нямах кой знае какво вземане-даване с него, защото принадлежеше към Семействата. Наближаваше четиридесетте, наскоро се бе развел след ранен брак с местно момиче. Външно приличаше на чичо си Гилерм с дървения крак. Не ми се искаше да разговарям с него, но чувствах, че положението ми се изплъзва и ме повлича след себе си. Имах нужда от помощ.

Обясних ситуацията с караваната за бърза закуска. Разказах му за шума, за боклуците, за моите клиенти, за мотоциклетите. Той ме изслуша с вида на снизходителен млад човек, който разговаря с придирчива бабичка, кимаше и се усмихваше така, че ми идваше да го фрасна по главата. Накрая ми каза – с бодрия търпелив тон, с който младите говорят на оглушели старци, – че до този момент нито един закон не е нарушен. "Креп Фрамбоаз" се намира на главен път, обясни Луи Рамонден. Нещата са се променили от времето, когато съм пристигнала в селото. Може би ще поговори с Люк, но трябва да разбера...

О, разбирах. По-късно го видях пред караваната без униформа; бъбреше с някакво хубаво момиче с бяла фланелка и джинси. В едната си ръка държеше кутия "Стела Артоа", а в другата – гофрета. Когато минах по пътя с кошница с покупки, Люк ме погледна с една от присмехулните си усмивки. Не им обърнах внимание. Разбирах.

В дните, които последваха, търговията в "Креп Фрамбоаз" западна още повече. Сега заведението се пълнеше само до половината дори в събота вечер, а в неделя на обяд беше още по-зле. Пол обаче остана – преданият Пол със своя специалитет на деня и голяма халба бира. От благодарност започнах да му давам бира за вкъщи, макар че той никога не поръчваше повече от една халба.

Лиз ми каза, че Люк – собственикът на караваната – е отседнал на етажа над "Кафе дьо ла Мовез Репютасион", където все още държаха няколко стаи.

– Не знам откъде е – съобщи ми тя. – Мисля, че от Анже. Платил е за три месеца предварително, така че, както личи, смята да поостане.

Три месеца. Това беше почти до декември. Запитах се дали клиентелата му ще продължи да идва, след като ударят студовете. За мен зимата винаги беше слаб сезон, когато идваха само неколцина постоянни клиенти, а аз знаех, че при сегашното положение на нещата няма да мога да разчитам дори на тях. Лятото бе най-силният ми сезон и през месеците на отпуските обикновено успявах да заделя достатъчно пари, за да преживея спокойно до пролетта. Но това лято... Както вървят нещата, казах си хладнокръвно, може да бъда и на загуба. Не беше чак толкова страшно; имах спестени пари, но трябваше да плащам на Лиз, а като се прибавеха пари за Рен, храна за животните, складове, гориво, наем на машини... Есента наближаваше, а с нея – заплати на работниците, на берачите на ябълки и на Мишел Уриас с комбайна. Можех да продам в Анже запасите от зърно и ябълково вино, за да закърпя положението.

Въпреки това щеше да бъде трудно. Известно време бях погълната от безполезни сметки и изчисления. Престанах да играя с внуците си и за пръв път ми се прииска Писташ да не беше идвала това лято. Тя постоя още седмица, след това си тръгна с Рико и Прюн. Виждах как ми казва с очи, че според нея постъпвам неразумно, но не можах да намеря достатъчно топлина в сърцето си, за да ѝ разкрия какво чувствам. В него имаше груба студенина – там, където трябваше да има любов към нея, – корава и суха като костилката на плод. Сбогувахме се с кратка прегръдка и аз се обърнах със сухи очи. Прюн ми поднесе букет цветя, които бе набрала в полето, и за миг ме обзе внезапен ужас. Осъзнах, че постъпвам като майка си. Сурова и безстрастна, но изпълнена с тайни страхове и несигурност. Исках да се доближа до дъщеря си, да ѝ обясня, че вината не е нейна, но по някаква причина не можех да го направя. Бяхме възпитани да пазим чувствата си за себе си. Това е навик, който не се преодолява лесно.

4.

Така минаха седмици. Разговарях с Люк още няколко пъти, но не срещнах нищо друго освен иронична любезност. Не можех да се отърся от мисълта, че ми е познат от някъде, но нямах представа къде беше възможно да съм го виждала. Опитах се да разузная фамилното му име с надеждата, че може да ми подскаже нещо, но той беше платил в брой в "Ла Мовез Репютасион" и когато отидох там, кафенето беше претъпкано с хора, които не бяха от селото и които посещаваха караваната. Имаше и няколко местни: Мюриел Дюпре и двете момчета Льолак заедно с Ален Льокоз, но повечето бяха непознати, модно облечени момичета с маркови джинси и потници с гол гръб, млади мъже с кожени панталони или шорти от ликра. Забелязах, че към множеството стари ротативки младият Брасо е прибавил джубокс и билярдна маса – по всичко личеше, че не навсякъде в Ле Лавьоз търговията върви лошо.

Може би затова подкрепата за моята кампания беше толкова вяла. "Креп Фрамбоаз" се намира на самия край на селото, на пътя за Анже. Фермата винаги е стояла встрани от останалите и в радиус от половин километър няма други къщи. Само църквата и пощенската станция са на достатъчно близко разстояние, за да се чува какво става във фермата, но можете да се досетите, че Люк пазеше тишина, когато имаше служба. Дори Лиз, която знаеше как се отразява това на търговията ни, намираше извинения за него. Още два пъти се оплаках на Луи Рамонден, но със същия успех бих могла да говоря с котарака си – не ми беше от полза.

Всъщност човекът не пречи на никого, твърдо заяви той. Ако нарушава закона, тогава сигурно би могло да се направи нещо. Иначе трябва да оставя човека да си върти търговията. Ясно ли ми е?

По това време възникна вторият ми проблем. Началото беше скромно. Една нощ някъде на улицата имаше фойерверки. Друг път в два сутринта край вратата ми с оглушителен рев профучаха мотоциклети. Нощем някой бе изхвърлил боклук на прага. Счупиха едно стъкло на вратата ми. Веднъж, пак нощем, един мотоциклетист нагази в полето ми, като описваше осморки и правеше всякакви опасни номера върху зреещата ми пшеница. Дреболии. Хулигански прояви. Нищо, което да ги свърже с него или поне с непознатите, появили се след идването на караваната. След това някой бе отворил вратата на кокошарника, една лисица беше влязла и избила всичките ми хубави кафяви пилета. Десет ярки, всичките добри носачки, си отидоха за една нощ. Казах на Луи – работата му беше да се занимава с крадци и нарушители на закона, – но той направо ме обвини, че сама съм забравила вратата отворена.

– Не мислите ли, че може просто... да се е открехнала през нощта?

И ме удостои с широката си дружелюбна селска усмивка, сякаш с нея можеше да съживи горките ми кокошки. Изгледах го строго.

– Заключените врати не се открехват просто така – натъртено отвърнах аз. – Доста умна трябва да е тази лисица, за да отключи катинар. Някой злосторник го е направил нарочно, Луи Рамонден, и ваша работа е да го откриете.

Луи сведе поглед и промърмори нещо под носа си.

– Какво казахте? – рязко попитах аз. – Слухът ми е съвсем наред, млади момко, изобщо не се съмнявайте. Спомням си как...

Бързо прехапах устни и не довърших изречението. Исках да кажа, че помня как дядо му е хъркал в църквата, пиян като мотика и с напикани панталони, скрит зад изповедалнята по време на Великденската служба. Но това бе нещо, което вдовицата Симон не можеше да знае, и аз изтръпнах, като си помислих, че за малко да се издам заради една глупава клюка. Сега разбирате защо се въздържах от контакти със Семействата.

Както и да е, накрая Луи се съгласи да огледа фермата, но не откри нищо и аз просто продължих напред, както можех. Загубата на кокошките обаче беше голям удар за мен. Нямах възможност да ги заменя с нови – пък и кой можеше да гарантира, че това няма да се случи отново? – и бях принудена да купувам яйца от старата ферма на Уриас, сега собственост на семейство на име Помо, които отглеждаха сладка царевица и слънчоглед, а после ги продаваха по-нагоре по реката на преработвателната фабрика.

Знаех, че Люк стои зад всичко, което ми се бе случило. Знаех го, но не можех да го докажа и това ме подлудяваше. По-лошото беше, че нямах представа защо го прави и гневът ми нарастваше, докато започна да ми се струва, че старата ми глава е попаднала в преса за ябълки и всеки момент ще се пръсне като зрял плод. След нощта, в която лисицата беше влязла в кокошарника, аз започнах да стоя на стража в тъмното под прозореца с пушка в скута си. Сигурно представлявах странна гледка отстрани – по нощница, загърната в есенното си палто, как крача и пазя двора си. Купих нови катинари за вратите и портата на конюшнята и всяка нощ стоях будна в очакване на неканен гост, но никой не се появяваше. Вероятно кучият син беше разбрал какво правя, макар че нямах представа откъде. Започвах да мисля, че вижда какво става в главата ми.

5.

Не след дълго безсънието си каза своето. Денем не можех да се съсредоточа. Забравях рецепти. Не можех да си спомня дали вече съм посолила омлета и го посолявах два пъти или пропусках да сложа сол. Веднъж, докато рязах лук, се порязах сериозно и осъзнах, че съм заспала права; когато се събудих, ръката ми беше в кръв и на един от пръстите ми зееше рана. Държах се грубо с малкото си останали клиенти и макар че силната музика и мотоциклетите ме безпокояха по-рядко, вероятно слухът се бе разнесъл из селото и клиентите, които бях изгубила, не се върнаха. Е, не бях съвсем сама. Имах неколцина приятели, които ми съчувстваха, но дълбоката резервираност – постоянната подозрителност, – която бе отчуждила Мирабел Дартижан от останалите в селото, явно ми беше в кръвта. Не понасях да ме съжаляват. Живеех единствено с гняв и адреналин.

Странно, но Пол се оказа човекът, който сложи край на всичко това. На обяд в почивните дни се случваше той да бъде единственият ми клиент. Беше точен като часовника на църквата, винаги седеше по един час, като кучето му го чакаше, легнало покорно под стола, а той се хранеше мълчаливо и гледаше към пътя. Сигурно беше глух, защото почти не забелязваше присъствието на караваната, и рядко казваше нещо повече от "добър ден" и "довиждане".

Един ден дойде, но не седна на обичайното си място до прозореца и аз разбрах, че нещо не е наред. Беше изминала седмица, откакто лисицата бе влязла в кокошарника ми и се чувствах уморена като куче. След като се бях порязала, лявата ми ръка беше омотана с дебела превръзка и ми се налагаше да моля Лиз да приготвя зеленчуците за супата. Все още държах сама да меся тестото – представете си какво е да се меси тесто с найлонова торбичка върху едната ръка – и не ми беше лесно. Стоях права до вратата на кухнята и дремех, затова вяло отвърнах на поздрава на Пол. Той ме погледна косо, свали баретата си и на стълбите загаси малката черна угарка от цигарата си.

– Bonjour, Madame Simon[71].

Кимнах и направих опит да се усмихна. Умората сякаш беше покрила всичко с лъскаво сиво одеяло. Думите му звучаха в ушите ми като прозявка в тунел. Кучето му отиде да легне под масата до прозореца, но Пол стоеше с барета в ръка и не помръдваше.

– Не изглеждате добре – промърмори той бавно.

– Добре съм – лаконично отвърнах аз. – Снощи не спах много спокойно, това е всичко.

– Като всяка друга нощ от месец насам, бих казал – отбеляза Пол. – Какво има, безсъние ли ви мъчи?

Изгледах го строго.

– Вечерята ви е на масата – казах. – Пиле фрикасе и грах. Ако изстине, няма да ви я претоплям.

Той се усмихна сънливо.

– Започвате да ми говорите като съпруга, мадам Симон. Ще тръгнат слухове.

Реших, че това е една от шегите му и не отговорих.

– Може би знам как да ви помогна – упорито продължи Пол. – Не е редно да постъпват така с вас. Някой трябва да направи нещо.

– Моля ви, не си правете труда, мосю.

След толкова безсънни нощи чувствах как сълзите напират да излязат на повърхността и дори тези простички любезни думи предизвикаха парене в очите ми. За компенсация придадох на гласа си строгост и сарказъм и рязко извърнах глава в друга посока.

– Мога чудесно да се оправя и сама.

Пол не се отказваше.

– Можете да ми се доверите, знаете – каза тихо. – Би трябвало досега да сте го разбрали. Толкова време...

В този момент го погледнах и изведнъж осъзнах.

– Моля те, Боаз...

Вкамених се.

– Няма страшно. На никого не съм казал, нали?

Мълчание. Истината увисна между нас като размазана дъвка.

– Казал ли съм?

Поклатих глава.

– Не. Не си.

– Добре тогава – той направи крачка към мен. – Никога не би приела помощ от някого, дори когато имаш нужда; и в миналото беше такава – пауза. – Не си се променила много, Фрамбоаз.

Интересно. Мислех, че съм се променила.

– Кога се досети? – попитах накрая.

Пол сви рамене.

– Не ми трябваше много време – отвърна лаконично. – Може би когато опитах онзи kouign атапп по рецептата на майка ти. Или щуката. Никога не забравям добрите рецепти.

И отново се усмихна под увисналите си мустаци – изражение, което беше едновременно мило, добродушно и неизмеримо тъжно.

– Сигурно ти е било трудно – отбеляза той.

Сега паренето в очите ми беше почти непоносимо.

– Не искам да говоря за това – отвърнах.

Пол кимна.

– И аз не съм от приказливите – просто каза той.

След това седна да изяде фрикасето си, като от време на време спираше, за да ме погледне и да се усмихне. Не след дълго седнах до него – в края на краищата бяхме сами в заведението – и си сипах чаша "Гро План". Известно време седяхме мълчаливо. След минути отпуснах глава на масата и тихо заплаках. Единствените звуци, които се чуваха, бяха моят плач и подрънкването на приборите, докато Пол се хранеше, замислен, без да ме поглежда, без да реагира. Но знаех, че в мълчанието му има съчувствие.

Когато свърших, грижливо избърсах лицето си с престилката.

– Мисля, че сега ми се говори – казах.

6.

Пол е добър слушател. Разказах му неща, които не бих споделила с нито една жива душа, а той слушаше мълчаливо, като от време на време кимаше. Казах му за Яник и Лор, за Писташ и за това как я оставих да си отиде, без да обеля и дума, за кокошките, за безсънните нощи и за шума на генератора, от който сякаш в мозъка ми полазват мравки. Споделих му страховете си за търговията, за себе си, за хубавата си къща и нишата, която съм си направила сред хората тук. Казах му за страха си от старостта, за това как днешните млади хора ми изглеждат по-чужди и сурови дори от нас, които сме видели какво ли не през войната. Разказах му за сънищата си, за Старата Майка с портокал в устата, за Жанет Годен и змиите, и лека-полека започнах да чувствам как отровата излиза навън от мен.

Когато свърших, последва мълчание.

– Не можеш да стоиш на пост всяка нощ – промълви Пол накрая. – Ще се убиеш.

– Нямам избор – отговорих му. – Тези хора могат да се върнат по всяко време.

– Ще дежурим на смени – каза той просто и това беше решението.

7.

Сега, след като Писташ и децата си бяха тръгнали, можех да го настаня в стаята за гости. Не ме притесняваше, грижеше се сам за себе си, оправяше си леглото и поддържаше чистота. През повечето време беше незабележим, но все пак присъстваше, тихо и ненатрапчиво. Чувствах се виновна за това, че изобщо някога го бях смятала за глуповат. Всъщност някои неща схващаше по-бързо от мен и, разбира се, тъкмо той накрая се досети да направи връзка между караваната и сина на Касис.

Две нощи стояхме на пост – Пол от десет до два, а аз от два до шест – и вече започвах да се чувствам по-отпочинала и по-спокойна. В този момент дори само това, че бях споделила проблема си, ми помагаше; стигаше ми да знам, че имам някого до себе си... Разбира се, съседите почти веднага започнаха да ни одумват. На място като Ле Лавьоз не можеш да запазиш нищо в тайна и много хора разбраха, че старият Пол Уриас е оставил колибата си край реката и се е преместил при вдовицата. Когато влизах в някой магазин, хората млъкваха. Пощальонът ми намигваше, когато идваше да ми донесе писмата. Някои ме гледаха с неодобрение, предимно кюрето и неговите питомци от неделното училище, но в повечето случаи ме съпровождаха с тих, снизходителен смях. Бяха чули Луи Рамонден да разправя, че през последните седмици вдовицата се държала странно и ето защо било. По ирония на съдбата мнозина от клиентите ми се върнаха за кратко, може би само да проверят дали слуховете са верни.

Не им обръщах внимание.

Разбира се, караваната не се премести и шумът и неприятностите от ежедневните тълпи не намаляха. Отказах се от опитите да се разбера с човека, властите, доколкото изобщо ги имаше, изглеждаха незаинтересовани, което ни оставяше – на Пол и на мен – една-единствена алтернатива.

Захванахме се с разследване.

Всеки ден Пол отиваше да изпие обедната си халба бира в "Ла Мовез Репютасион", където ходеха мотоциклетистите и градските момичета. Разпита пощальона. Лиз също ни помогна, макар че ми се наложи да я освободя за зимата, а тя ангажира по-малкия си брат Виане, също посветен в случая, което превърна Люк в най-следения човек в Ле Лавьоз. Научихме някои неща.

Беше дошъл от Париж. В Анже се бе преместил преди шест месеца. Имаше пари, и то в изобилие, харчеше без ограничения. Никой като че ли не знаеше фамилното му име, но носеше пръстен с инициали Л. Д. Заглеждаше се по момичета. Караше бяло порше, което държеше на паркинг зад "Ла Мовез Репютасион". Като цяло го смятаха за свестен човек, което вероятно означаваше, че е похарчил доста пари, за да черпи този и онзи.

Не беше много като информация.

След това Пол предложи да огледаме караваната. Разбира се, бях го правила и преди, но той изчака, докато собственикът затвори и седне в бара на "Ла Мовез Репютасион". Беше затворена, заключена с брави и катинари, но в задната част на караваната Пол намери малка метална табелка с регистрационен номер и телефон за контакт. Проверихме телефонния номер и го проследихме...

До ресторанта "При насладите на Десанж", "Рю де Ромарен", Анже.

Трябваше да се досетя от самото начало.

Яник и Лор никога не биха се отказали така лесно от потенциален източник на доходи. И след като научих всичко това, не ми беше трудно да си спомня къде съм виждала тези черти. Същият леко гърбав нос, умни ярки очи, остри скули... Люк Десанж. Братът на Лор.

Първото ми желание беше да отида право в полицията. Не при нашия Луи, а в полицията в Анже и да кажа, че ме тормозят. Пол ме разубеди.

Няма доказателства, спокойно ми каза той. Без доказателства никой не може да направи нищо. Люк не е направил нищо, с което открито да нарушава закона. Ако го бяхме заловили, е, тогава щеше да е друго, но той е твърде предпазлив, твърде умен, за да го допусне. Те са ме чакали да се огъна, чакали са подходящия момент, в който да дойдат и да поставят исканията си. "Да можехме да ти помогнем, Мами. Позволи ни да опитаме. Без лоши чувства."

Бях готова тутакси да се кача на автобуса за Анже. Да ги открия в леговището им. Да ги изложа пред приятелите и клиентите. Да се разкрещя пред всички, че са ме притискали, изнудвали... Но Пол каза, че трябва да изчакаме. Нетърпението и агресията вече бяха пропъдили повече от половината ми клиенти. За пръв път в живота си зачаках.

8.

Появиха се след седмица.

Беше неделя следобед, а от три седмици затварях заведението в неделен ден. Караваната също не работеше – Люк следваше работното ми време почти до минутата, – двамата с Пол седяхме на двора и се греехме под лъчите на последното есенно слънце. Аз четях, а той – скаран с четенето още от малък – изглеждаше доволен от това да седи и да не прави нищо, като от време на време вдигаше очи към мен със своя мек невзискателен поглед или дялкаше парче дърво.

Чух, че някой чука на вратата и отидох да отворя. Беше Лор, с делови вид, с тъмносиня рокля, а Яник стоеше зад нея в своя пепеляв костюм. Усмивките им приличаха на клавиши на пиано. Лор държеше в ръце високо растение с червени и зелени листа. Не ги поканих вътре.

– Кой е умрял? – попитах хладнокръвно. – Аз – не, още не, колкото и на вас, мръсници, да ви се иска.

Лор си сложи страдалческата физиономия.

– Хайде, Мами – започна тя.

– Не ми излизайте с това "Хайде, Мами" – сопнах се аз. – Знам всичко за мръсните ви игрички на сплашване. Няма да стане. По-скоро бих умряла, отколкото да ви позволя да спечелите и стотинка от мен, така че можете да кажете на брат си да си събира багажа и да се омита с мазната си каравана, защото знам какво цели и ако не престане веднага, кълна се, че ще отида в полицията и ще им разкажа с подробности какво вършите.

Яник изглеждаше разтревожен и тръгна да ме успокоява, но Лор беше замесена от друго тесто. Изненадата на лицето ѝ изчезна след десетина секунди, сменена от сурова, хладна усмивка.

– Знаех от самото начало, че по-добре би било да ви кажем истината – заговори тя, като хвърли презрителен поглед към съпруга си. – Това не е от полза за никого от нас и съм убедена, че ако ви обясня всичко, ще разберете колко важно е да си сътрудничим.

Скръстих ръце.

– Можете да обяснявате каквото си искате – отговорих. – Но наследството на майка ми принадлежи на мен и на Рен-Клод, каквото и да ви е казал брат ми, и няма за какво повече да говорим.

Лор се усмихна широко и злобно.

– Това ли мислите, че искаме, Мами? Вашите пари? О, наистина! За какви чудовища ни смятате!

Изведнъж се видях през техните очи, стара жена със зацапана престилка и коса, прибрана назад в стегнат кок, който изпъва кожата на лицето. Тогава изревах като побесняло куче и се хванах за касата на вратата, за да не изгубя равновесие. Започнах да дишам на пресекулки, всяка глътка въздух излизаше с усилие.

– Не че не ни трябват пари – откровено заяви Яник. – В момента ресторантът не върви. Последната статия в ,Jiote & Cuisine" не помогна. А имахме и неприятности...

Лор го изпепели с поглед.

– Изобщо не ми трябват парите – каза.

– Знам какво искате – заговорих отново с рязък тон, като се стараех да не показвам объркването си. – Рецептите на майка ми. Но аз няма да ви ги дам.

Тя ме погледна с усмивка. Осъзнах, че не иска само рецептите и сякаш леден юмрук стисна сърцето ми.

– Не – прошепнах.

– Албумът на Мирабел Дартижан – любезно каза Лор. – Личният ѝ албум. Мислите ѝ, рецептите ѝ, тайните ѝ. Наследството, което баба ни е оставила за всички нас. Престъпление е да държите такова нещо в тайна.

– Не!

Думата се откъсна от мен мъчително и ми се стори, че е повлякла след себе си половината от сърцето ми. Лор се стресна, а Яник отстъпи крачка назад. Дишах трудно, сякаш гърлото ми бе обрасло с въдичарски кукички.

– Не можете да го запазите в тайна завинаги, Фрамбоаз – разумно заговори Лор. – Невероятно е, че никой досега не го е разкрил. Мирабел Дартижан – лицето ѝ беше поруменяло и тя изглеждаше почти хубава във вълнението си, – една от най-загадъчните и потайни престъпнички на двадесети век. Хладнокръвно убива млад войник и спокойно гледа как за отмъщение избиват половината село, а после си тръгва, без да каже и дума за обяснение...

– Не беше така – отвърнах неволно.

– Кажете ми тогава как беше – каза Лор и пристъпи напред. – Ще се консултирам с вас за всичко. Имаме прекрасната възможност да направим едно изключително разкритие и съм убедена, че от него ще излезе чудесна книга...

– Каква книга? – глупаво попитах аз.

Лор изглеждаше нетърпелива.

– Какво искате да кажете? Как "каква книга"! Мислех, че сте се досетили. Казахте...

Почувствах как езикът ми залепва за небцето. С мъка промълвих:

– Мислех, че искате да пишете книга с рецепти. След като ми казахте...

Тя нетърпеливо поклати глава.

– Не, те ми трябват, за да напиша своята книга. Чели сте памфлета ми, нали? Сигурно сте разбрали, че се интересувам от случая. И когато Касис ни каза, че тя ни е роднина... Баба на Яник...

Отново млъкна, за да ме стисне за ръката. Пръстите ѝ бяха дълги и студени, ноктите – лъскави и розови като устните ѝ.

– Мами, вие сте последната от децата ѝ. Касис е мъртъв, Рен-Клод – безполезна...

– Ходили сте да я видите? – попитах безизразно.

Лор кимна.

– Тя не помни нищо. Само вегетира – устата ѝ се изкриви. – А и никой в Ле Лавьоз не си спомня нищо съществено – или ако помни, не иска да говори...

– Откъде знаете?

Гневът ми бе отстъпил място на хладната разсъдливост; осъзнах, че това е много по-лошо от всичко, което бях предполагала.

Тя сви рамене.

– От Люк, разбира се. Помолих го да дойде тук, да поразпита, да почерпи някого от старите рибари, знаете какво имам предвид – погледна ме с нетърпение и любопитство.

– Казахте ми, че знаете за всичко това.

Кимнах мълчаливо, твърде потресена, за да говоря.

– Трябва да призная, че сте крили историята по-дълго, отколкото предполагах, че е възможно – продължи Лор възхитена. – На никого не му минава през ум, че не сте милата дама от Бретан, вдовицата Симон. Много ви уважават. Имате добра репутация тук. Никой нищо не подозира. Не сте казали дори на дъщеря си.

– Писташ? – гласът ми прозвуча глупаво; бях изненадана колкото вътрешно, толкова и външно. – Нали не сте говорили с нея?

– Написах ѝ няколко писма. Мислех, че може да знае нещо за Мирабел. Но вие никога не сте ѝ разказвали, нали?

О, Боже. О, Писташ. Сякаш се изкачвах по каменист склон, след всяко мое движение се сипеха камъни и наново разтърсваха света, който бях смятала за стабилен.

– А другата ви дъщеря? Кога за последно сте говорили с нея? И какво знае тя?

– Нямате право, нямате право... – думите бяха като пресолени в устата ми. – Не разбирате какво означава това за мен – това място... ако хората узнаят...

– Хайде, хайде, Мами.

Бях твърде слаба, за да я отблъсна, и тя ме прегърна.

– Естествено, няма да забъркваме името ви в това. А дори нещо да излезе наяве – трябва да приемете, че все някой ден ще се случи, – тогава ще ви намерим друго място за живеене. По-добро. И без това на вашата възраст не бива да живеете в някаква разнебитена стара ферма – за бога, тук няма дори нормален водопровод, – ние можем да ви настаним в приятен апартамент в Анже. Ще държим пресата далеч от вас. Ние сме загрижени за вас, Мами, каквото и да си мислите. Не сме чудовища. Искаме най-доброто за вас...

Отблъснах я с повече сила, отколкото очаквах да намеря у себе си.

– Не!

Постепенно осъзнах, че Пол стои мълчаливо до мен, и страхът ми разцъфна в голямо цвете от гняв и въодушевление. Не бях сама. Пол, моят предан стар приятел, беше до мен.

– Помислете какво може да означава това за семейството, Мами.

– Не!

Блъснах вратата, за да я затворя, но Лор пъхна в процепа високото токче на обувката си.

– Не можете да се криете вечно...

След това Пол пристъпи напред и застана на вратата. Заговори спокойно и леко провлачено, като човек, който е или в пълен мир със себе си, или бавно развиващ се.

– Може би не сте чули Фрамбоаз.

Усмихна се сънено, после ми намигна и в този миг го обикнах с цялата си душа, така внезапно, че от изненада гневът ми се изпари.

– Ако съм разбрал правилно, тя не иска да преговаря с вас. Не е ли така?

– Кой е този? – попита Лор. – Какво прави той тук?

Пол отново се усмихна мило и сънливо.

– Приятел – каза ѝ той просто. – От отдавна.

– Фрамбоаз – извика тя иззад рамото му. – Помислете за това, което ви казахме. Помислете какво означава. Нямаше да ви молим, ако не беше важно. Помислете...

– Убеден съм, че ще го направи – любезно отговори Пол и затвори вратата. Лор започна да чука упорито, а той дръпна резето и сложи веригата. Чувах гласа ѝ, заглушен от дебелината на дървото; сега беше станал леко дрезгав.

– Фрамбоаз! Бъдете разумна! Ще кажа на Люк да си отиде! Всичко може да бъде постарому! ФРАМБОАЗ!

– Кафе? – предложи Пол и тръгна към кухнята. – Ще те накара да се почувстваш... нали разбираш... по-добре.

Погледнах към вратата.

– Тази жена – казах с треперещ глас, – тази зла жена...

Пол сви рамене.

– Вземи го и да излезем навън – просто предложи той. – Там няма да я чуваме.

С него всичко беше лесно и аз го последвах изтощена. Пол ми поднесе горещо черно кафе с канелен крем и захар и парче къпинов сладкиш от шкафа в кухнята. Ядох и пих в мълчание, докато почувствах как смелостта ми се възвръща.

– Тя няма да се откаже – казах накрая. – Каквото и да стане, ще ми досажда, докато ме изгони от тук. Знае, че няма да съумея да запазя тайната – сложих ръка на главата си, която ме болеше. – Знае, че не мога да се крия вечно. Трябва само да чака. Аз няма да издържа дълго.

– Ще ѝ се дадеш ли? – попита Пол спокойно, с любопитство.

– Не – рязко отвърнах аз.

Той сви рамене.

– Тогава не бива да говориш така, сякаш ще го направиш. Ти си по-умна от нея – по някаква причина Пол се изчерви. – И знаеш, че можеш да я победиш, ако опиташ...

– Как? – знаех, че говоря като майка си, но не можех да се сдържа. – Да се боря срещу Люк Десанж и приятелите му? Срещу Лор и Яник? Не са изминали и два месеца, а те почти съсипаха търговията ми. Трябва само да продължават както досега и до пролетта... – гневно махнах с ръка. – А какво ще правя, когато се разприказват? – при тези думи се задавих. – Трябва само да споменат името на майка ми...

Пол поклати глава.

– Не мисля, че ще го направят – каза спокойно. – Поне не веднага. Трябва им нещо, с което да те изнудват. Знаят, че се страхуваш от това.

– Касис им е казал – промърморих глухо.

Той сви рамене.

– Няма значение. Ще те оставят на мира за известно време. Надяват се, че ще те накарат да размислиш. Да се вразумиш. Ще искат да им съдействаш доброволно.

– Е, ѝ? – почувствах как гневът ми се обърна към него. – Колко време ще трае това? Месец? Два? Какво мога да направя за два месеца? Мога да си блъскам главата цяла година и пак нищо няма да...

– Не е вярно.

Пол говореше монотонно, без злоба; извади една смачкана "Голоаз" от горния си джоб и драсна клечка кибрит в палеца си, за да я запали.

– Направи всичко, което ти хрумне да сториш. Винаги си успявала – погледна ме над червеното огънче на цигарата си и се усмихна с беглата си тъжна усмивка. – Спомни си старото време. Улови Старата Майка, нали?

Поклатих глава.

– Не е същото – казах.

– Ами, съвсем същото е – отговори Пол и вдиша лютивия дим. – Би трябвало да го знаеш. От риболова могат да се научат много неща за живота.

Погледнах го озадачена. Той продължи:

– Да вземем Старата Майка. Как успя да я уловиш, след като всички останали се провалиха?

Замислих се за момент, като се върнах назад към деветгодишното си съзнание.

– Наблюдавах реката – казах накрая. – Изучих навиците на старата щука, къде се храни, с какво се храни. И зачаках. Извадих късмет, това е всичко.

– Хм.

Огънчето на цигарата му отново проблесна и Пол издиша дим през ноздрите си.

– А ако този Десанж беше риба... Какво щеше да направиш? – той се усмихна внезапно. – Разбери къде се храни. Избери подходящата стръв и ще го хванеш. Не е ли така?

Погледнах го.

– Не е ли така?

Може би. Надеждата одраска сърцето ми и остави тънка сребриста бразда. Може би.

– Прекалено стара съм да се боря с тях – казах. – Прекалено стара и уморена.

Пол сложи грубата си кафява ръка върху моята и се усмихна.

– Не и за мен – отвърна той.

9.

Прав е, разбира се. От риболова могат да се научат много неща за живота. Томас ми обясни това покрай другите неща. Двамата разговаряхме много през онази година, в която бяхме приятели. Понякога Касис и Рен бяха с нас и ние говорехме, обменяхме информация за дребни контрабандни стоки: дъвка или шоколад, или крем за лице за Рен, или портокал... Томас като че ли разполагаше с неограничен запас от тези неща и ги раздаваше с небрежно безразличие. Сега почти винаги идваше сам.

След разговора си с Касис в къщичката на дървото чувствах, че нещата между мен и Томас са уредени. Следвахме правилата; не налудничавите приумици, по които майка ми делеше всичко, а простички правила, които дори едно деветгодишно дете можеше да разбере: "Отваряй си очите. Слушай номер едно. Разделяй и пак разделяй." Ние, трите деца, толкова дълго бяхме независими, че изпитвахме блажено, макар и неизказано облекчение от това, че отново имаше някой – възрастен, – който да въдворява ред.

Спомням си един ден. Бяхме заедно – тримата – и Томас закъсняваше. Касис все още го наричаше Лайбниц, но Рен и аз отдавна се обръщахме към него на малко име. Този ден Касис беше нервен и мрачен, седеше встрани от нас на брега и мяташе камъчета във водата. Сутринта се беше препирал с майка за нещо маловажно.

,Ако баща ни беше жив, нямаше да си позволиш да ми говориш така!"

"Ако баща ти беше жив, щеше да направи каквото му кажа, точно както правиш ти!"

Касис не издържа на хапливия ѝ език и избяга, както винаги. Държеше старото ловджийско яке на баща ни под един сламеник в къщичката на дървото и сега го беше облякъл. В него изглеждаше прегърбен като стар индианец, наметнат с одеяло. Когато обличаше якето на баща ни, това винаги беше лош знак, затова Рен и аз го оставихме на мира.

Все още седеше на брега, когато Томас дойде.

Веднага забеляза настроението на Касис и седна малко по-нататък, без да каже нищо.

– До гуша ми дойде – каза брат ми накрая, без да поглежда към Томас. – Детска работа. Аз съм на четиринадесет. Всичко ми дойде до гуша.

Томас свали армейския си шинел и го метна встрани, за да може Ренет да пребърка джобовете. Аз лежах по корем на брега и гледах.

Касис отново заговори.

– Комикси. Шоколад. Всичко това са глупости. Не е война. Нищо не е – той се изправи, изглеждаше развълнуван. – Не е сериозно. Това е само игра. Баща ми получи куршум в главата, а за теб всичко е само глупава игра, нали?

– Така ли мислиш? – попита Томас.

– Мисля, че си шваба – отсече Касис.

– Ела с мен – каза Томас и стана. – Момичета, стойте тук. Нали?

Ренет нямаше нищо против, преглеждаше списанията и съкровищата, които бе намерила в множеството джобове на шинела. Оставих я да се занимава с това и ги последвах, като се промъкнах през храстите, приведена ниско до обраслата с мъх земя. Гласовете им долитаха до мен отдалеч, процеждаха се през клоните като слънчеви прашинки през листата на дърво.

Не успях да чуя всичко. Бях приклекнала до един паднал ствол и не смеех дори да дишам. Томас извади пистолета си от кобура и го подаде на Касис.

– Вземи го, ако искаш. Да видиш какво е да държиш оръжие.

Вероятно бе натежал в ръката му. Брат ми го вдигна и погледна германеца през прицела. Томас сякаш не забеляза.

– Моят брат беше застрелян като дезертьор – каза. – Тъкмо беше завършил обучението си. Беше деветнадесетгодишен и уплашен. Стрелял с картечница и може би шумът го е подлудил. Загинал в едно полско село, още в началото на войната. Мислех си, че ако бяхме заедно, можех да му помогна, да го успокоя някак, да го опазя. Дори не бях наблизо.

Касис го изгледа враждебно.

– И какво?

Томас не обърна внимание на въпроса.

– Той беше любимецът в семейството. Винаги на Ернст даваха да облизва тенджерите, в които майка ми беше готвила. Ернст имаше най-малко домашни задължения. Ернст ги караше да се гордеят с него. А аз? Аз бях муден, винаги само отнасях подигравките и хранех прасетата. Нищо повече.

Сега Касис го слушаше. Усещах напрежението между тях като пожар.

– Когато получихме вестта, аз си бях у дома в отпуск. Пристигна писмо. Уж беше секретно, а след половин час всички в селото знаеха, че момчето на Лайбниц е дезертирало. Родителите ми не можеха да проумеят какво става. Бяха като ударени от гръм.

Запълзях напред, като използвах падналия ствол за прикритие. Томас продължи:

– Най-забавното е, че винаги бях смятал, че аз съм страхливецът в семейството. Бях покорен. Не поемах рискове. Но оттогава нататък станах герой за родителите си. Изведнъж заех мястото на Ернст. Сякаш той никога не бе съществувал. Станах техен единствен син. Бях всичко за тях.

– Това не беше ли... страшно? – промърмори Касис едва чуто.

Томас кимна.

Тогава чух брат ми да въздиша, сякаш се затваряше тежка врата.

– Не биваше да умира – каза.

Предположих, че говори за баща ми.

Томас чакаше търпеливо, привидно равнодушен.

– Беше толкова умен. Винаги владееше положението. Не беше страхливец – Касис вдигна поглед и се вторачи в Томас, сякаш в мълчанието на германеца имаше някакъв скрит смисъл. Гласът и ръцете му трепереха. После закрещя пронизително, измъчено, думите излизаха навън с ожесточение, като че ли копнееха да излязат на воля. Едва ги различавах.

– Не биваше да умира! Трябваше да оправи всичко, да направи нещата по-добри, а той отиде и глупаво се остави да го убият, и сега аз съм мъжът в семейството, и... не знам... какво да правя вече, и ме е стррр...

Томас го изчака да свърши. Това отне известно време. После протегна ръка и небрежно взе пистолета от ръката му.

– Това е проблемът на героите – отбеляза той. – Никога не оправдават докрай очакванията, нали?

– Можех да те убия – каза Касис намръщен.

– Има много начини да отвоюваш изгубеното – отвърна Томас.

Почувствах, че постигат съгласие, и запълзях назад през храстите. Не исках да ме видят, когато се обърнат. Ренет още седеше на брега, погълната от брой на "Сине-Маг"[72]. След пет минути Касис и Томас се върнаха, уловени за ръце като братя; на главата си Касис носеше шапката на германеца, килната на една страна.

– Задръж я – предложи Томас. – Знам откъде да намеря друга.

Стръвта беше захапана. От този момент нататък Касис бе негов роб.

10.

След тази случка нашият ентусиазъм в служенето на Томас се удвои. Всякаква информация, дори най-тривиалната, се съобщаваше на германеца. Мадам Анрио от пощенската станция тайно отваря писма, Жил Пьоти от месарницата продава котешко месо вместо заешко, Мартен Дюпре говори против германците в "Ла Мовез Репютасион" с Анри Друо, всички разправят, че Трюриан са скрили радио в един трап в задния си двор и че Мартен Франсен е комунист; и ден след ден той посещаваше тези хора под предлог, че събира провизии за казармите, а на тръгване изнасяше повече, отколкото бе дошъл да вземе, кочан хартиени листа или парче плат, или бутилка вино... Понякога жертвите му плащаха с нови сведения; за братовчед от Париж, който се укрива в някакво мазе в Анже, или за бой с ножове зад "Льо Ша Руже"... Към края на лятото Томас Лайбниц знаеше половината тайни в Анже и две трети от тези в Ле Лавьоз и вече бе натрупал малко състояние, скрито в дюшека му в казармата. Наричаше това "отвоюване". От кого – не казваше, а и нямаше нужда.

Изпращаше пари у дома в Германия, макар че така и не разбрах по какъв начин. Имаше канали, разбира се. В дипломатически куфари и куриерски сандъци. Във влакове с провизии и камиони за медицинска помощ. Те предоставяха множество възможности за един предприемчив млад човек, осъществил подходящите контакти. Сменяше дежурствата си с приятели, за да обикаля местните ферми. Подслушваше на вратата на офицерския стол. Хората харесваха Томас, доверяваха му се, разговаряха с него. А той никога нищо не забравяше.

Беше рисковано. Само това ми каза, когато се видяхме един ден на реката. Ако направеше грешка, можеха да го убият. Но докато ми говореше, очите му блестяха весело. Само глупакът се оставя да го хванат, каза. Глупакът е разсеян и небрежен, и алчен може би. Хайнеман и другите са глупаци. Някога са му били нужни, но сега е по-безопасно да действа сам. Те не правят друго, освен да пречат. Всеки си има слабости – дебелият Шварц заглежда момичетата, Хауер прекалява с пиенето, а Хайнеман с постоянното си чесане и нервни тикове направо плаче за санаториум. Не, говореше той, легнал по гръб на брега и стиснал стръкче детелина между зъбите, по-добре е да действа сам, да наблюдава, да чака и да оставя другите да поемат големия риск.

– Да вземем твоята щука – каза Томас замислен. – Живяла е толкова дълго, защото не е поемала рискове. През повечето време се спотайва на дъното, въпреки че със зъбите си може да разкъса всяка риба в реката.

Той направи пауза, за да хвърли стръкчето детелина, седна и се загледа във водата.

– Знае, че я дебнат, Backfisch, затова изчаква на дъното, яде гнили отпадъци от канализацията и тиня. На дъното е в безопасност. Следи другите риби, по-малките, които плуват по-близо до повърхността, гледа как коремите им отразяват слънчевата светлина и когато забележи някоя да плува встрани от останалите, може би болна или по-слаба – ам!

Изобрази щуката с рязко движение на ръцете, сякаш затвори въображаеми челюсти около невидима жертва.

Гледах го с широко отворени очи.

– Пази се от капани и мрежи. Още щом ги види, ги разпознава. Другите риби се лакомят, но старата щука само изчаква удобен случай. Умее да чака. И от стръв разбира. Не можеш да примамиш старата щука с хляб. Тя се хваща само на жива стръв, и то само понякога. Човек трябва да е умен, за да улови щука – Томас се усмихна. – И ти, и аз имаме какво да научим от една стара щука, Backfisch.

Е, вярвах на всяка негова дума. Срещахме се веднъж на две седмици, а понякога и всяка седмица, най-често четиримата. Обикновено това ставаше в четвъртък. Срещахме се на Наблюдателния пост и отивахме в гората или слизахме надолу по течението на реката, за да се отдалечим от сеното и никой да не може да ни види. Томас често идваше в цивилно облекло, като оставяше униформата си на скришни място, за да не привлича вниманието и никой да не задава въпроси. Когато майка ни имаше лош ден, аз използвах портокаловата торбичка, за да я накарам да се затвори в стаята си, докато се виждаме с Томас. Във всички други дни ставах в четири и половина сутринта и ловях риба, докато дойде време за домашните задължения. Стараех се да избирам най-тъмните и спокойни места на Лoapa. В кошниците си ловях жива стръв и оставях рибите живи, докато дойде време да ги окача на новата си въдица. После ги пусках във водата само колкото бледите им кореми да се докоснат до повърхността и да я набраздят, понесени от течението. Така успях да уловя няколко щуки, но всички те бяха млади и дребни, не по-големи от дланта или стъпалото ми. Окачах ги на Правите камъни при вмирисаните нанизи от водни змии, които висяха там цяло лято.

И аз като щуката чаках.

11.

Вече беше началото на септември и лятото бе към края си. Във въздуха – все още горещ – се долавяше нов аромат на зрялост, богат и наситен, сладкият мирис на стар мед. Лошите августовски дъждове бяха унищожили повечето плодове, а останалите бяха почернели от оси. Въпреки това ние ги беряхме – не можехме да си позволим такава загуба – и каквото не успявахме да продадем в пресен вид, правехме го на сладко или ликьор за зимата. Майка ми надзираваше цялата операция, а на нас даваше дебели ръкавици и дървени щипци (които някога се използваха за изваждане на прането от казаните с вряла вода) за събиране на опадалите плодове. Спомням си, че тази година осите бяха особено настървени, може би усетили наближаването на есента и скорошната си смърт, но ни жилеха постоянно през дебелите ръкавици, когато хвърляхме полуизгнилите плодове в големите врящи тенджери за сладко. Отначало самото сладко гъмжеше от оси и Рен – която не можеше да понася насекоми – почти истерично събираше с решетеста лъжица умрелите трупове от пенливата повърхност на червената течност, после ги мяташе надалеч, чак на пътеката, заедно с пръски от сладък сок, където не след дълго кацаха живите им събратя и залепваха. Майка ни не търпеше подобно поведение. Не можехме да се страхуваме от неща като осите, затова когато Рен крещеше и плачеше, докато събираше гъмжащите от оси опадали сливи, тя ѝ говореше по-сопнато от обикновено:

– Не бъди по-глупава, отколкото Бог те е създал, момиче – отсече веднъж майка ни. – Да не мислиш, че сливите ще се съберат сами? Или очакваш останалите да го направят вместо теб?

Рен хленчеше, протягаше сковано ръце напред, а лицето ѝ се изкривяваше от погнуса и страх.

Тонът на майка ни стана заплашителен. За миг придоби страховита дрезгавина:

– Върви – каза, – иначе наистина ще има за какво да хленчиш – и грубо блъсна Ренет към купчината сливи, които бяхме събрали – куп размекнати полуферментирали плодове, пълни с оси. Ренет се озова сред облак летящи насекоми, запищя и се хвърли назад към майка ни със затворени очи, затова не видя внезапния спазъм на гняв, който премина през лицето ѝ. В първия миг погледът ѝ остана безучастен, после сграбчи ръката на Ренет, която продължаваше да пищи истерично, и бързо, безмълвно я поведе към къщата. Касис и аз се спогледахме, но не помръднахме, не тръгнахме след тях. Знаехме, че не бива. Когато Ренет запищя по-силно, като във всеки писък отчетливо се долавяше звук, подобен на изстрел с малка въздушна пушка, ние само свихме рамене и се върнахме към работата си сред пчелите. Продължихме да събираме с дървените щипци залепналите една за друга сливи и да ги пускаме в кофите, подредени в колона по пътеката.

След време, което ни се стори дълго, звуците от къщата секнаха и Ренет и майка ми излязоха навън – последната още държеше в ръка въжето за простиране, с което я беше била. Продължиха да работят мълчаливо, като Ренет от време на време подсмърчаше и бършеше зачервените си очи. След малко тикът на майка ни отново се прояви и тя се прибра в стаята си, като ни остави ясни инструкции за това как да съберем всички опадали плодове и да сложим сладкото да ври. По-късно не спомена нито дума за случилото се и с нищо не показа, че изобщо си спомня за това, а Ренет цяла нощ се въртя и скимтя в леглото и докато обличаше нощницата си, видях морави белези по краката ѝ.

Колкото и необичайно да беше това, далеч не бе последното необичайно нещо, което майка ни направи това лято, и скоро всички го забравихме – освен Ренет, разбира се. Имаше други неща, за които да мислим.

12.

През това лято рядко виждах Пол; Касис и Ренет не бяха на училище и той се държеше на разстояние. Но през септември, когато наближаваше началото на новия учебен срок, Пол започна да идва по-често. Макар и да го харесвах, беше ми неудобно да се срещам с Томас в негово присъствие, затова се криех в храстите на брега и изчаквах да си тръгне или не обръщах внимание, когато ме викаше, преструвах се, че не забелязвам, когато ми махаше. След известно време той като че ли схвана поведението ми, защото съвсем престана да идва.

Тъкмо по това време майка ми започна да се държи много странно. От случката с Ренет нататък ние гледахме на нея с предпазливото страхопочитание на първобитни хора, уплашени от гнева на своя бог – и наистина за нас тя беше нещо като идол, който своеволно раздава милост и наказание, и от усмивките и намръщените ѝ физиономии зависеше настроението ни. Сега, в началото на септември, когато след седмица двете по-големи деца щяха да тръгнат на училище, майка ни се превърна почти в пародия на предишната си същност, гневеше се от най-дребните неща – кърпа за бърсане на чинии, оставена до мивката, чиния, сложена на сушилнята, невидима прашинка върху стъклото на някоя снимка в рамка. Главоболията ѝ я мъчеха почти ежедневно. Завиждах на Касис и Ренет за това, че прекарваха дните си в училище, но нашето селско начално училище беше затворено, защото учителката се бе преместила в Париж, а не бях достатъчно голяма, за да ходя с тях на училище в Анже, трябваше да изчакам още година.

Често използвах портокаловата торбичка. Бях ужасена от мисълта, че майка ми може да разкрие номера, но не можех да се спра. Едва след като вземеше хапчетата си, се успокояваше, а ги вземаше само когато ѝ замиришеше на портокали. Криех запасите си от портокалови кори дълбоко в качето с аншоа и когато ми потрябваха, ги изваждах. Беше рисковано, но често ми даваше пет-шест часа така жадувано спокойствие.

Между тези кратки моменти на амнистия войната между нас продължаваше. Растях бързо; вече бях висока колкото Касис, по-висока от Ренет. Имах острите черти на майка си, тъмните ѝ подозрителни очи, правата ѝ черна коса. Тази прилика ме дразнеше повече от странното ѝ поведение и когато лятото се смени с есен, почувствах как това раздразнение нараства до такава степен, че чак се задушавах. В нашата стая имаше парче огледало и аз все по-често крадешком се оглеждах в него. Никога досега не бях проявявала особен интерес към външния си вид, но сега станах любопитна, а по-късно и критична. Преброих недостатъците си и останах поразена от факта, че са толкова много. Искаше ми се да имам къдрава коса като на Ренет и плътни червени устни. Измъквах картичките на киноактриси изпод дюшека на сестра си и ги разглеждах, докато ги научих наизуст. Не въздишах, нито изпадах в екстаз, но скърцах със зъби от отчаяние. Навивах косата си на хартийки, за да стои къдрава. Ожесточено щипех бледокафявите зърна на гърдите си, за да ги накарам да растат. Нищо не помагаше. Продължавах да бъда копие на майка си, навъсена, недодялана и тромава. Случиха се и други странни неща. Сънувах ярки сънища, от които се будех задъхана и плувнала в пот, макар и нощите да ставаха студени. Обонянието ми се изостри толкова, че в някои дни усещах миризмата на горящи купи сено чак от полето на Уриас, дори когато вятърът духаше в обратна посока, или разбирах кога Пол е ял пушена шунка или какво готви майка ми в кухнята, преди още да съм стигнала овощната градина. За пръв път долавях собствената си миризма – солена, рибешка, топла (която се задържаше дори след като втривах в кожата си лимонов балсам и мента), – тежкия маслен мирис на косата си. Присвиваше ме стомахът – мен, която никога не боледувах – и ме болеше глава. Започнах да се питам дали странното поведение на майка ми не се предава по наследство – ужасната тайна на лудостта, която се откриваше пред мен.

Една сутрин се събудих и видях кръв на чаршафа. Касис и Ренет се приготвяха за училище и не ми обръщаха внимание. Инстинктивно дръпнах завивката върху изцапания чаршаф, навлякох стара пола и пуловер и се втурнах към Лоара, за да разгледам недъга си. По краката ми имаше кръв и аз се измих в реката. Опитах да си направя превръзка от стари носни кърпи, но раната беше твърде дълбока, твърде тежка. Чувствах се така, сякаш се разкъсвам на части, нерв по нерв.

Изобщо не ми хрумна да кажа на майка си. Никога не бях чувала за менструация – майка ни беше прекалено старомодна и не говореше за телесните функции – и предположих, че съм се наранила лошо, може би дори смъртоносно. Паднала съм някъде в гората, без да обърна внимание, изяла съм отровна гъба и сега кръвта ми изтича, може би съм имала отровни помисли. Ние не ходехме на църква – майка ни не обичаше la curaille[73], както я наричаше, и презрително гледаше тълпите, които отиваха на служба в църквата, – но ни беше внушила ясна представа за греха. Лошотията винаги излиза наяве, казваше тя; а за нея ние бяхме пропити от лошотия, като винени мехове, пълни с горчиво вино, постоянно трябваше да ни надзирава, да ни потупва, всеки неин поглед и дума говореха за неизкоренимата инстинктивна лошотия, която криехме в себе си.

Аз бях най-лошата. Разбирах това. Виждах го в очите си, щом се погледнех в огледалото, толкова приличащи на нейните със своята неумолима, животинска дързост. С една-едничка лоша мисъл можеш да извикаш Смъртта, казваше тя, а през изминалото лято всичките ми мисли бяха лоши. Вярвах ѝ. Скрих се като отровено животно, покатерих се на Наблюдателния пост и се свих на кълбо върху дървения под на къщичката ни в очакване на смъртта. Коремът ме болеше като изгнил зъб. Когато Смъртта не дойде, аз се зачетох в един от комиксите на Касис, после легнах и се загледах в пъстрия килим от листа, докато потънах в сън.

13.

По-късно, когато ми подаде чистия чаршаф, ми обясни. С безизразно лице, но с поглед, който сякаш ме преценяваше – винаги гледаше така в мое присъствие, – присвити, почти невидими устни и пронизващи черни очи на фона на бледата кожа.

– Рано си загазила – каза. – Вземи това.

И ми подаде няколко квадратни парчета муселин, почти като бебешки пелени. Не ми каза как да ги ползвам.

– Загазила ли съм?

Бях прекарала целия ден в къщичката на дървото в очакване на смъртта. Безизразното ѝ лице ме вбесяваше и объркваше. Обичах драматичните обрати. Представих си как лежа мъртва в краката ѝ и до главата ми има цветя. Мраморен надгробен камък с надпис: "На любимата дъщеря". Казах си, че може би съм видяла Старата Майка, без да разбера.

– Проклятието на Старата Майка – произнесе тя, сякаш бе чула мислите ми. – Сега ще бъдеш като мен.

Не каза нищо повече. В първия ден-два изпитвах страх, но не ѝ казах за това. Перях муселиновите кърпи в Лоара. След това проклятието ме напусна за известно време и аз забравих за него.

Остана раздразнението. Сега беше целенасочено, подхранвано по някакъв начин от страха ми и от нежеланието на майка ми да ме успокои. Думите ѝ ме преследваха – "сега ще бъдеш като мен " – и започнах да си представям как се променям незабележимо, как все повече заприличвам на нея по невидим, скрит начин. Щипех мършавите си ръце и крака, защото бяха нейните. Плясках се по бузите, за да им придам цвят. Един ден подстригах косата си – толкова късо, че на места се виждаше черепът, – защото отказваше да се накъдри. Опитах да си оскубя веждите, но бях много несръчна и вече бях ги оскубала почти целите, когато Ренет ме завари да се мръщя пред огледалото с пинсета в ръка и гневна физиономия.

Майка ми почти не забеляза. Историята, която съчиних – че съм опърлила косата и веждите си, докато съм се мъчила да сложа казана в кухнята да ври, – като че ли я удовлетвори. Само веднъж – сигурно беше през един от добрите ѝ дни, – докато бяхме в кухнята и приготвяхме terrines de lapin[74], тя се обърна към мен със странно импулсивно движение.

– Искаш ли да отидеш днес на кино, Боаз? – рязко попита. – Можем да отидем заедно. Ти и аз.

Предложението беше толкова нетипично за майка ми, че останах зашеметена. Тя никога не излизаше от фермата, освен по работа. Никога не харчеше пари за развлечения. Изведнъж забелязах, че е облечена в нова рокля – нова по понятията на онези бедни дни – с дързък червен корсаж. Сигурно я беше ушила от стари дрехи в нощите, когато се затваряше в стаята си и не можеше да заспи, защото никога по-рано не бях я виждала. Лицето ѝ бе леко поруменяло, почти като на момиче, а ръцете ѝ бяха изцапани със заешка кръв.

Отдръпнах се. Това беше приятелски жест, знаех го. Немислимо би било да го отхвърля. И все пак между нас имаше твърде много недоизказани неща, за да го приема. За секунда си представих как отивам при нея, как се сгушвам в прегръдките ѝ, как ѝ разказвам всичко...

При мисълта за това моментално изтрезнях.

Какво да ѝ разкажа? – непреклонно се запитах аз. Твърде много неща имаше за казване. Нямаше нищо за казване. Абсолютно нищо. Тя ме гледаше въпросително.

– Боаз? Какво ще кажеш?

Гласът ѝ бе необичайно нежен, почти гальовен. Изведнъж си представих ужасяваща картина: как лежи в леглото с баща ми, протегнала ръце, със същия поглед на съблазнителка...

– Никога не правим нищо друго, освен да работим – тихо каза тя. – Все нямаме време. А аз съм толкова уморена...

Не помнех да съм я чувала друг път да се оплаква. Отново изпитах желание да се сгуша в нея, да почувствам топлината ѝ, но това беше невъзможно. Ние не бяхме свикнали с такива неща. Рядко изобщо се докосвахме. Самата идея за това ни се струваше направо неприлична.

Промърморих нещо тромаво в смисъл, че вече съм гледала филма.

В първия миг изцапаните с кръв ръце останаха неподвижни, мамещи. После лицето ѝ стана безизразно и аз усетих как изведнъж мощно ме облива пот. Най-после бях спечелила точка в нашето дълго горчиво съперничество.

– Разбира се – каза монотонно.

Повече не стана дума за ходене на кино и когато в четвъртък отидох в Анже с Касис и Рен, за да гледам същия филм, тя не обели и дума. Може би вече беше забравила.

14.

Този месец нашата деспотична, непредсказуема майка започна да проявява нови капризи. Единия ден беше весела, тананикаше си из овощната градина, докато надзираваше последния етап от събирането на опадалите плодове, на другия ни се сопваше, ако посмеехме да се доближим до пея. Имаше и неочаквани подаръци – бучки захар, скъпо- ценно блокче шоколад, блуза за Рен, ушита от злополучната парашутна коприна от магазина на мадам Пьоти, с малки перлени копчета. Сигурно също я бе ушила тайно като роклята с червения корсаж, защото нито веднъж не бях я видяла да реже плата или да го крои, но блузата беше хубава. Както обикновено, подаръците се поднасяха без думи, придружени само от внезапно неловко мълчание, в което всяка дума на благодарност или признателност би била неуместна.

Тя е записала в албума си:

"Изглежда толкова хубава. Вече е почти жена, с очите на баща си. Ако не беше мъртъв, може би щях да изпитвам ревност. Сигурно Боаз се чувства така, с малкото си жабешко личице като моето. Ще се опитам да направя нещо, за да ѝ се харесам. Още не е късно. "

Само да беше казала нещо, вместо да го пише с този дребен нечетлив почерк. Тогава малките ѝ прояви на щедрост (ако изобщо представляваха това) ме ядосваха още повече и аз започнах да търся начини отново да я надвия, както при онзи разговор в кухнята.

Не се оправдавам. Исках да я нараня. Старото клише се оказва вярно: децата са жестоки. Порежат ли те, стигат до кокала и се прицелват в жертвата си по-точно от който и да било възрастен, а ние бяхме неопитомени малки същества, безмилостни, щом напипаме слабо място. Онзи път в кухнята, когато се опита да установи връзка с мен, бе фатален за нея и тя може би го знаеше, но беше твърде късно. Бях видяла слабостта ѝ и от този момент нататък станах безпощадна. Самотата ми зееше гладно в мен и отваряше в сърцето ми все по-дълбоки и по-тъмни коридори и ако имаше моменти, когато я обичах, наистина я обичах с болезнено, неистово отчаяние, бързах да пропъдя чувството със спомени за отсъствието ѝ, пренебрежението ѝ, безразличието ѝ. Логиката ми бе съвършена до лудост; ще я накарам да съжалява, казвах си. Ще я накарам да ме мрази.

Често сънувах Жанет Годен, белия надгробен камък с ангелчето, белите лилии във ваза отстрани. "На любимата дъщеря. " Понякога се будех със сълзи на лицето, челюстта ме болеше, сякаш бях стискала зъби часове наред. Случваше се да се събудя смутена, убедена, че умирам. Все пак водната змия ме е ухапала, казвах си замаяна. Въпреки цялата ми предпазливост. Беше ме ухапала, но вместо да умра бързо – бели цветя, мрамор, сълзи, – се превръщах в майка ми. Стенех в полудрямката си и стисках в ръце остриганата си глава.

Случваше се да използвам портокаловата торбичка от чисто желание за мъст, тайно възмездие за сънищата си. Чувах я как крачи из стаята, как понякога говори сама със себе си. Бурканчето с таблетките морфин беше почти празно. Веднъж хвърли нещо тежко по стената и то се счупи; по-късно намерихме парчетата от часовника на майка ѝ в боклука, похлупакът бе натрошен, циферблатът – разцепен по средата. Не ми беше мъчно. Бих го направила и сама, ако имах достатъчно смелост.

През септември две неща ми помогнаха да не изгубя разсъдъка си. Първо, дебненето на щуката. Улових няколко щуки, като следвах съвета на Томас за живата стръв – Правите камъни бяха отрупани с тях и въздухът бе изпълнен с пурпурен блясък от гъмжащите мухи – и макар че Старата Майка продължаваше да ми се изплъзва, бях сигурна, че се доближавам до целта си. Представях си, че тя ме следи и с всяка уловена щука гневът ѝ се усилва, безразсъдството ѝ нараства. Накрая желанието за отмъщение ще надделее, казвах си. Няма вечно да пренебрегва тези посегателства върху своя род. Колкото и търпелива, колкото и безучастна да е, ще настъпи момент, когато няма да може да се спре. Ще излезе да се бие и аз ще я уловя. Упорствах, изкарвах си яда върху труповете на жертвите с все по-голяма изобретателност, а понякога използвах останките като стръв за кошниците си.

Вторият ми извор на утеха беше Томас. Продължавахме да го виждаме всяка седмица, в четвъртък – свободния му ден, когато можеше да се измъкне. Пристигаше с мотоциклета си (който криеше заедно с униформата си в храстите зад Наблюдателния пост). Странно, но толкова бяхме свикнали с посещенията му, че само присъствието му ни бе достатъчно, но всеки от нас криеше това по свой начин. В негово присъствие се променяхме; Касис ставаше безгрижен, демонстрираше отчаяна смелост – "Гледай как мога да преплувам Лоара в най-бързата ѝ част", "Виж как ще открадна мед от дивите пчели"; Рен беше кокетна и срамежлива, поглеждаше го крадешком със замъглени очи и мусеше хубавите си начервени устни. Ненавиждах позите ѝ. Тъй като знаех, че не мога да съпернича на сестра си в игричките ѝ, от своя страна се стремях да надмина Касис във всичко, което правеше. Преплувах реката в най-дълбоките и опасни места. Гмурках се и се задържах под водата колкото можех по-дълго. Увисвах от най-високите клони на Наблюдателния пост и когато Касис се опитваше да се мери с мен, аз се залюлявах с главата надолу, като знаех тайния му страх от високо, смеех се и крещях като маймуна на останалите долу. С късо подстриганата си коса приличах на момче повече от самите момчета, а у Касис вече се проявяваха белезите на онази мекушавост, която щеше да го завладее в зряла възраст. Аз бях по-издръжлива и по-смела от него. Бях твърде малка, за да разбирам страха, както той го разбираше, и безразсъдно рискувах живота си, само за да изпреваря брат си. Тъкмо аз измислих играта на корени, която впоследствие стана една от любимите ни, и прекарвах часове в упражнения, за да мога почти винаги да побеждавам.

Принципът на играта беше прост. По бреговете на Лоара, отдръпнали се след дъждовете, стърчаха в изобилие корени на дървета, оголени от речните води. Едни бяха дебели колкото момичешка талия, други – тънки като прежда, потънали в реката, често враснали в жълтата почва на около метър по-надолу под повърхността; така се образуваха дървесни клупове в тъмната вода. Целта на играта беше да се премине с плуване през тези клупове – някои от които много тесни, – като се гмурнеш право надолу, напред и обратно нагоре. Ако пропуснеш някой от клуповете под водата или излезеш на повърхността, без да си преминал, или ако се уплашиш и не посмееш да го направиш, излизаш от играта. Този, който премине през повече клупове, без да пропусне нито един, печели.

Това беше опасна игра. Клуповете от корени винаги се образуваха там, където реката течеше бързо и където бреговете бяха силно ерозирали от преминаващата вода. В дупките под корените се въдеха змии, а ако брегът се свлечеше, имаше опасност падналата почва да те затрупа. Пътят отдолу беше практически невидим, а трябваше да се промъкнеш под корените, за да се измъкнеш. Винаги съществуваше опасност някой да се заклещи, да остане притиснат от бясното течение, докато се удави, но тъкмо в това, разбира се, бе красотата и предизвикателството на играта.

Аз бях много добра в нея. Рен рядко играеше – тя често изпадаше в истерия, докато се състезавахме, за да направим впечатление, – но Касис не можеше да устои на предизвикателството. Все още беше по-силен от мен, но аз имах предимството да бъда по-слаба и с по-гъвкав гръбнак. Бях като змиорка и колкото повече Касис се перчеше и позираше, толкова по-скован ставаше. Не помня някога да съм губила.

Единствената ми възможност да се видя с Томас насаме беше, ако и Касис, и Рен се бяха държали зле в училище. Когато това се случваше, в четвъртък те оставаха, след като другите си тръгваха, седяха на малките си чинове в стаята за наказания и спрягаха глаголи или пишеха редове с думи. Обикновено това ставаше рядко, но времената бяха трудни за всички. Училището все още беше окупирано. Учителите бяха малко на брой и класовете стигаха до петдесет или шестдесет ученици. Търпението на учителите бързо се изчерпваше; от всяка дреболия чашата можеше да прелее. Не навреме казана дума, лош резултат на контролното, сбиване на двора, ненаучен урок. Молех се това да стане.

Денят, в който се случи, беше уникален. Помня го така ясно, както съм запомнила някои сънища; този спомен е по-ярък и по-отчетлив от останалите, съвършена яснота сред мъглата и несигурността на останалите събития от това лято. През този единствен ден всичко ставаше в пълен синхрон и за пръв път, откакто се помнех, чувствах някакво спокойствие, бях в мир със себе си и със своя свят, имах усещането, че ако пожелая, мога да направя така, че този съвършен ден да трае вечно. Никога повече не изпитах това чувство така пълно, макар и да ми се стори, че изпитвам нещо подобно в дните, когато се родиха дъщерите ми и може би един-два пъти с Ерве, или пък когато ястието, което приготвях, се получаваше точно както трябва; но това е най-истинското преживяване, еликсирът, усещането, което никога няма да бъде забравено.

Майка ни беше болна от предишната вечер. Този път не бе по моя вина – портокаловата торбичка беше безполезна, през последния месец толкова често я бях затопляла, че кората бе почерняла и обгоряла и миризмата едва се долавяше. Не, това беше един от обичайните ѝ пристъпи; не след дълго тя взе хапчетата си и легна да спи, като ме остави да се занимавам със своите работи. Събудих се рано и отидох на реката, преди Касис и Рен да са станали. Беше един от онези златисточервени дни на ранния октомври, въздухът – хладен, тръпчив и опияняващ като ябълкова ракия, и още на зазоряване небето бе ясно, пурпурносиньо, каквото може да бъде само в най-хубавите есенни дни. В годината има най-много три такива дни. Пеех, докато проверявах капаните си и гласът ми предизвикателно отскачаше от забулените в лека мъгла брегове на Лoapa. Беше сезонът на гъбите, затова след като донесох улова си във фермата и почистих рибата, взех хляб и сирене, за да закуся по пътя, и отидох в гората. Биваше ме в брането на гъби. И още ме бива, честно казано, но по онова време носът ми беше като на прасе, обучено да намира трюфели. Надушвах гъбите: сивия пачи крак, оранжевия с кайсиевия му аромат, манатарката и масловката, и ядливата праханка, и брезовката, и кладницата. Майка ни винаги ни казваше да носим гъбите си в аптеката, за да се уверим, че не сме набрали отровни, но аз никога не грешах. Познавах месестия аромат на манатарката и сухата, земна миризма на кладницата. Знаех кои са любимите им места и почвите, на които вирееха. Бях търпелива в брането им.

Беше обяд, когато се прибрах вкъщи. Касис и Ренет трябваше да са се върнали от училище, но все още никакви ги нямаше. Почистих гъбите и ги сложих в буркан със зехтин, за да се мариноват с малко мащерка и розмарин. Чувах дълбокото дишане на майка ми зад вратата на стаята ѝ.

Дванадесет и половина дойде и отмина. Вече трябваше да са се върнали. Томас обикновено идваше най-късно в два. Започнах да усещам вълнението като тънки бодли в корема си. Отидох в нашата стая и се погледнах в огледалото на Ренет. Косата ми беше започнала да израства, но отзад все още беше къса като на момче. Сложих си сламената шапка, макар че отдавна не беше лято, и реших, че така изглеждам по-добре.

Един часа. Закъсняваха с цял час. Представих си ги в стаята за наказания, как слънцето наднича през високите прозорци, а ноздрите им се пълнят с мирис на лак от пода и стари книги. Касис сигурно се мръщеше. Ренет скришом сумтеше. Усмихнах се. Взех скъпоценното червило на Ренет от скривалището под дюшека ѝ и си сложих малко на устните. Огледах се критично. После сложих на клепачите си и повторих процедурата. Със задоволство забелязах, че изглеждам различна. Почти хубава. Не колкото Ренет или снимките ѝ на актриси, но днес това нямаше значение. Днес Ренет не беше тук.

В един и тридесет тръгнах към реката и обичайното ни място за срещи. Гледах от Наблюдателния пост и почти очаквах да не се появи – такъв добър късмет като че ли бе отреден на друг човек, не на мен. Усещах топлия сочен аромат на твърдите червени листа от клоните наоколо. След още седмица Наблюдателният пост щеше да стане безполезен за шест месеца, къщичката на дървото щеше да се оголи като къща навръх хълм, но днес все още имаше достатъчно листа, за да ме скрият от поглед. Пронизваха ме сладки тръпки, сякаш някой свиреше на изящен костен ксилофон точно над таза ми, а главата ми звънеше от неописуема лекота. Днес всичко беше възможно, казвах си замаяна. Абсолютно всичко.

Двадесет минути по-късно до мен долетя бръмчене на мотоциклет откъм пътя, аз скочих и с шеметна бързина се спуснах от дървото към брега на реката. Усещането за замайване се усили и се чувствах странно неориентирана, кървях по земята, почти без да я чувствам под краката си. Изпълни ме усещане за могъщество, почти толкова силно, колкото и радостта ми. Днес Томас беше моя тайна, моя собственост. Всичко, което щяхме да си кажем, щеше да бъде само наше. Всичко казано от мен... Той спря край пътя, бързо погледна назад, за да провери дали някой не го е видял, после прибра мотоциклета в храстите край дългата пясъчна ивица. Гледах го със странно нежелание да се покажа сега, когато моментът е настъпил, внезапно смутена от уединението ни, от новата ни интимност. Изчаках го да свали униформената си куртка и да я скрие в храстите. После се огледа. Носеше пакет, овързан с конец, а в ъгълчето на устата му висеше цигара.

– Другите ги няма – опитах се да говоря като възрастна, за да отвърна подобаващо на погледа му; внезапно усетих червилото на устните и клепачите си и се зачудих дали ще каже нещо. Ако се засмее, мислех с ожесточение, ако се засмее... Но Томас просто се усмихна.

– Добре – небрежно отвърна той. – Тогава ще бъдем само ти и аз.

15.

Както казах, денят беше съвършен. Сега ми е трудно от разстоянието на петдесет и пет години да обясня трепетната радост, с която бяха изпълнени тези няколко часа; на девет човек е толкова първичен, че понякога една дума е достатъчна, за да го нарани до кръв, а аз бях по-чувствителна от повечето деца, почти очаквах Томас да развали всичко... Никога не си бях задавала въпроса дали го обичам. В онзи момент това беше несъществено. Невъзможно е тогавашните ми чувства – тази болезнена, отчаяна радост – да се предадат на езика на любимите филми на Ренет. И все пак беше точно това. Собственото ми смущение, самотата ми, отчуждението между мен и майка ми, раздялата със сестра ми и брат ми бяха предизвикали някакъв глад; устата ми инстинктивно се отваряше за всяка трошица топлота, дори от германец, приветлив изнудвач, който се грижеше единствено за това да поддържа каналите си за сведения.

Сега си казвам, че само те са му били нужни. Част от мен обаче го отрича. Не беше само това. Имаше и друго. Беше му приятно да се среща с мен, да говори с мен. Защо иначе би останал толкова дълго? Помня всяка дума, всеки жест, всяка интонация. Той говореше за дома си в Германия, за бирвурста и шницелите, за Шварцвалд и улиците на стария Хамбург, за Рейн, за Feuerzangenbohle[75] с горещ портокалов сок, украсен с карамфил в купа с топъл пунш, и кекса, и щрудела, и frikadelle[76] с горчица, и ябълките, които растели в градината на дядо му преди войната, а аз разказвах за майка ми и хапчетата ѝ, и странното ѝ поведение, и портокаловата торбичка, и кошниците за ловене на риба, и счупения часовник с разцепен циферблат, и как ако получа право на желание, ще си пожелая този ден никога да не свършва, да трае вечно...

Тогава той ме погледна – странен поглед на възрастен – и аз му отвърнах със същия, като вариант на играта ни с Касис на погледи: чий поглед ще издържи по-дълго. Този път аз първа извърнах глава.

– Съжалявам – промърморих.

– Няма нищо – каза ми Томас и наистина беше така. Набрахме още гъби и дива мащерка – много по-ароматна от култивираната, със ситни лилави цветчета, – и малко късни ягоди, които намерихме под един дънер. Той се покатери върху повалени брезови клони и аз за кратко докоснах гърба му – престорих се, че се опитвам да запазя равновесие, – и часове след това усещах топлината на кожата му, запечатана на дланта ми като дамга. А после седнахме край реката и наблюдавахме как червеният диск на слънцето залязва зад дърветата; за миг ми се стори, че видях нещо черно над черната вода, нещо почти невидимо точно насред вълните, уста, око, хлъзгавата като олио извивка на завъртащ се гръб, два реда зъби, стари въдичарски кукички около устата... Нещо внушително, с невероятни пропорции, изчезнало в мига, в който се опитах да му дам име, и оставило само вълни и водовъртежи там, където се бе появило...

Скочих на крака, сърцето ми биеше лудо.

– Томас! Видя ли това?

Той ме погледна лениво, захапал цигара между зъбите.

– Плаващ пън – отбеляза лаконично. – Течението го е довлякло. Виждал съм много такива.

– Не беше пън! – гласът ми беше писклив и трепереше от вълнение. – Видях я, Томас! Беше тя, тя, Старата Майка, Старата Май...

Внезапно се втурнах със страшна бързина към Наблюдателния пост, за да взема въдицата си.

Томас се подсмихна.

– Няма да успееш – каза, – дори това да беше старата щука, а повярвай ми, Backfisch, никоя щука не израства до такава големина.

– Беше Старата Майка – упорствах аз. – Тя беше. Тя беше. Три метра дълга – Пол така казва – и черна като катран. Нищо друго не можеше да бъде. Тя беше.

Томас се усмихна.

Срещнах сияещия му предизвикателен поглед и след секунда-две сведох очи сконфузено.

– Тя беше – повторих почти шепнешком. – Тя беше. Знам, че е така.

Е, често се питах за това. Може би беше просто плаващ пън, както каза Томас. Разбира се, след като накрая улових Старата Майка, видях, че не бе дълга три метра, макар че със сигурност беше най-голямата щука, която някой от нас бе виждал. Щуките не израстват до такава дължина, казвам си, и онова, което видях – което си мислех, че съм видяла – в реката през онзи ден, можеше спокойно да се окаже голямо колкото един от крокодилите, с които Джони Вайсмюлер се биеше в "Пале Доре".

Но това са мисли на възрастен човек. В онези дни пред вярата не съществуваха такива бариери като логиката или реализма. Ние виждахме онова, което смятахме, че виждаме, и ако понякога това разсмиваше възрастните, кой можеше да каже къде е истината? В сърцето си знам, че в онзи ден видях чудовище, старо и хитро като самата река, такова, което никой не може да улови. То беше отнесло със себе си Жанет Годен. То отнесе Томас Лайбниц. И за малко не отнесе мен.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

Лошата слава

1.

"Почисти и изтърбуши аншоата и я натъркай отвътре и отвън със сол. Щедро напълни всяка с едра сол и стръкове саликорния. Нареди ги в качето с главите нагоре и ги покрий с ред сол. "

Поредното болестно състояние. Когато отвориш качето, ще ги видиш вътре застанали на опашките си в блещукащата сива сол, гледат те безмълвно, с умоляващи рибешки очи. Извади колкото ти трябва за готвенето през деня и запълваш мястото с още сол и саликорния[77]. В тъмното на избата те изглеждат отчаяни като деца, които се давят в кладенец.

Откъсни бързо тази мисъл като главичка на цвете.

Майка ми пише със синьо мастило, със старателен, леко наклонен почерк. Отдолу е добавила нещо с по-небрежна ръка, но то е на бърборини-обърлини, екзотичен надпис с мазен червен молив, наподобяващ червило: "ямянини еченини ниатечпахни".

Няма вече хапчета.

Вземала ги е още от началото на войната, отначало предпазливо, по едно на месец или дори по-рядко, после все по-безразборно, докато дойде онова странно лято, когато непрекъснато ѝ миришеше на портокали.

С неравен почерк е написала:

"Я. прави всичко, за да ми помогне, и за двама ни това е известно облекчение. Намира хапчетата в "Ла Рен", от някакъв познат на Уриас. И други утехи, предполагам. Знам, че не бива да питам. В края на краищата той не е от камък. Не е като мен. Аз се опитвам да не обръщам внимание. Безсмислено е. Той е дискретен. Трябва да му бъда благодарна. Грижи се за мен по свой начин, но е безполезно. Ние сме разделени. Той живее на светло. Мисълта за страданието ми го ужасява. Знам това и въпреки всичко го мразя, задето е такъв, какъвто е."

После, по-късно, след смъртта на баща ми:

"Няма вече хапчета. Германецът казва, че може да ми намери още, но не идва. Това е някаква лудост. Бих продала децата си за една нощ спокоен сън. "

Последният запис, необичайно за нея, има дата. Оттам разбрах. Пазела е хапчетата си ревниво, криела е шишенцето на дъното на едно чекмедже в стаята си. Понякога го е изваждала и го е скривала на друго място. Шишенцето е от кафяво стъкло, надписът едва се чете – няколко думи на немски.

"Няма вече хапчета. "

Това беше в нощта на танците, нощта на последния портокал.

2.

– Хей, Backfisch, за малко да забравя.

Обърна се и небрежно го подхвърли, като момче, което играе с топка, да види дали ще го уловя. Беше такъв – преструваше се, че е забравил, дразнеше ме, рискуваше наградата ми да падне в мътната Лоара, ако не проявя достатъчна бързина или ловкост.

– Любимото ти лакомство.

Улових го лесно, с лява ръка. Усмихнах се.

– Кажи на другите да дойдат довечера в "Ла Мовез Репютасион" – той ми намигна; очите му блестяха, котешки зелени, дяволити. – Ще бъде забавно.

Разбира се, майка ни никога нямаше да ни пусне да излезем вечер. Макар че полицейският час не се прилагаше строго в отдалечени села като нашето, имаше други опасности. Под закрилата на нощта се вършеха повече незаконни дела, отколкото можехме да предполагаме, а и по това време много германски войници, които не бяха на дежурство, се отбиваха в кафенето да пийнат по чашка. Явно им беше приятно да излязат от Анже, по-далеч от бдителното око на СС. В разговорите с нас Томас беше споменавал за това, а понякога дочувах бръмчене на мотоциклети в далечината и си представях как той се прибира в казармата. В съзнанието си го виждах ясно – с развяна от вятъра коса, с лице, озарено от лунната светлина и хладния белезникав Плясък на Лоара. Разбира се, човекът на мотоциклета можеше да бъде всеки друг. Но аз винаги си представях, че е Томас.

Днес обаче беше различно. Заслепена от щастие след часовете, прекарани насаме с него, всичко ми се струваше възможно. Томас наметна униформената куртка на раменете си, махна лениво с ръка и се отдалечи на мотоциклета си, като остави след себе си облак жълт прах от брега на Лоара. Изведнъж сърцето ме заболя непоносимо. Чувството за загуба ме обля като студена вода и аз се втурнах след него, потънах в облака прах, размахвах ръце дълго след като мотоциклетът му се изгуби по пътя за Анже и сълзите рукнаха на розови поточета по покритото ми с прах лице.

Не ми беше достатъчно.

Бях изживяла своя ден, своя единствен съвършен ден, а сърцето ми вече преливаше от гняв и неудовлетворение. Погледнах слънцето, за да видя колко е часът. Бяха изминали четири часа, цял следобед, и въпреки това не ми бе достатъчно, исках още. Още. Откритието за тази нова жажда у мен ме накара отчаяно да прехапя устни; споменът за краткия ни допир изгаряше ръката ми. Няколко пъти поднесох длан към устните си и целунах парещото място, където кожата му се бе докоснала до моята. Повтарях в съзнанието си думите му, сякаш бяха поезия. Съживявах в паметта си всеки скъпоценен миг с нарастващо изумление, както когато в зимните утрини все още се мъча да си припомня лятото. Но това беше глад, който никаква храна, колкото и много да е, не би задоволила. Исках да го видя отново, в същия ден, в същата минута. Спохождаха ме налудничави идеи да избягаме заедно, да заживеем в гората далеч от хората, сама да му построя къща на някое дърво, да се храним с гъби, диви ягоди и кестени, докато войната свърши...

Касис, Рен и Пол ме намериха на Наблюдателния пост с портокала в ръка, легнала по гръб и загледана в есенните листа.

– К-к-казах ви, че щ-ще е тук – изрече Пол (винаги заекваше в присъствието на Рен). – В-видях я да от-т-тива в г-гората, докато л-ловях риба.

До Касис изглеждаше смутен и непохватен, засрамен заради износения си син комбинезон (преправен от работното облекло на чичо му) и босите си крака, обути в дървено сабо. Малабар беше с него, вързан със зелен градински канап. Касис и Рен бяха в ученическите си дрехи, а косата на Ренет бе вързана с жълта копринена панделка. Винаги се чудех защо Пол се облича толкова опърпано, след като майка му беше шивачка и преправяше стари дрехи.

– Добре ли си? – гласът на Касис прозвуча тревожно. – Като не се прибра у дома, си помислих... – той скришом хвърли бърз поглед към Пол, после към мен, сякаш ме предупреждаваше. – Знаеш кой не е идвал, нали? – прошепна, като явно му се искаше Пол да си тръгне.

Кимнах. Касис махна с досада.

– Какво ти казах? – промърмори тихо, с гневен шепот. – Какво ти казах? Никога да не оставаш сама с... – отново погледна към Пол. – Както и да е, време е да се прибираме добави по-високо. – Майка ще започне да се тревожи, а готви pave[78] По-добре да побързаме и да...

Но Пол гледаше портокала в ръката ми.

– Н-намерила си още един – каза бавно, с любопитство.

Касис ме изгледа отвратен: "Не можа ли да го скриеш, глупачке? Сега ще трябва да го делим с него."

Поколебах се. Разделянето на портокала не влизаше в плановете ми. Той ми трябваше за довечера. И въпреки това виждах, че Пол вече проявява любопитство. Приготвих се да говоря.

– Ще ти дам, ако не кажеш на никого – промърморих накрая.

– Отк-къде си го в-взела?

– От пазара – безсрамно излъгах аз. – Размених го за малко захар и парашутна коприна. Майка ми не знае.

Пол кимна, после погледна срамежливо към Рен.

– Можем д-да си го п-поделим още сега – предложи колебливо. – Имам нож.

– Дай го на мен – казах.

– Аз ще го направя – намеси се Касис.

– Не, мой е – отсякох аз. – Дай на мен.

Разсъждавах бързо. Разбира се, можех да успея да събера някои от портокаловите кори, но не исках Касис да заподозре нещо.

Обърнах се с гръб към тях, за да разделя портокала, като режех внимателно, за да не се нараня. Лесно беше да се раздели на четвъртини: срязваш веднъж през средата, после още веднъж, но този път ми трябваше още едно парче, достатъчно голямо за целта ми, но същевременно малко, за да не се забележи веднага липсата, парче, което да пъхна незабелязано в джоба си за после... Когато го разрязах, видях, че Томас ми е донесъл кървавочервен портокал от Севиля, sanguine[79], и в първия миг останах като хипнотизирана от червения сок, който се стичаше по пръстите ми.

– Побързай, сръчко – нетърпеливо ме пришпори Касис. – Колко време ти трябва, за да разрежеш един портокал на четвъртини?

– Опитвам се – сопнах се аз. – Кората е доста жилава.

– Д-дай на ммм...

Пол направи крачка към мен и в първата секунда ми се стори, че го видя – петото парче, не по-дебело от сребърна монета, преди да го пъхна в ръкава си далеч от погледите им.

– Всичко е наред – казах. – Готово.

Парчетата бяха неравни. Бях се постарала да ги изравня, доколкото можах, но въпреки това една четвъртинка беше забележимо по-голяма, а друга – твърде малка. Взех малкото парче. Забелязах, че Пол даде голямото на Рен.

Касис гледаше с отвращение.

– Казах ти да дадеш на мен – каза той. – Моето парче не е четвъртинка. Толкова си несръчна, Боаз.

Мълчаливо засмуках своето парче. След малко Касис престана на мърмори и изяде четвъртинката си. Видях, че Пол ме гледа странно, но не каза нищо.

Хвърлихме корите в реката. Успях да скрия част от своята в устата си, но останалото хвърлих, смутена от зоркия поглед на Касис, и с облекчение забелязах, че след това той се поуспокои. Запитах се дали не подозира нещо. Прехвърлих отхапаното парче кора от устата в джоба си, при петата четвъртинка. Бях доволна.

Надявах се само да стигне.

Показах на другите как да почистят ръцете и устата си с мента и копър и да изтъркат останките под ноктите си с кал, за да убият миризмата на портокала, после тръгнахме през полето към къщи, където майка ни приготвяше вечерята в кухнята, като монотонно си тананикаше.

– Задуши лука и арпаджика в зехтин с малко пресен розмарин, гъби и малък стрък праз. Добави шепа сушени домати, босилек и мащерка. Разрежи по дължина четири рибки аншоа и ги сложи в тигана. Остави ги на огъня пет минути. Боаз, малко аншоа от качето. Четири по-едри риби.

Слязох в избата с чиния и дървени щипци в ръце, за да предпазя кожата на дланите си от солта. Извадих рибите, после портокаловата торбичка, прибрана в буркана. Прибавих новото парче портокал, като изстисках маслото и сока върху старите кори, за да ги съживя, после нарязах останките с джобното си ножче и вързах торбичката. Ароматът беше силен и се разнесе моментално. Прибрах торбичката обратно в буркана, затворих капачката, избърсах го отвън и го прибрах в джоба на престилката си. Леко докоснах с длани солената риба, за да не се издам пред майка си.

– Добави чаша бяло вино и леко сварените картофи, оваляни в брашно. Прибави останки от предишния ден – кожа от сланина, обрезки от месо или риба – и супена лъжица олио. Сложи всичко на слаб огън за десет минути, без да разбъркваш или да вдигаш капака.

Чувах я как си тананика в кухнята. Напяваше с монотонен, леко дрезгав глас, който ту се извисяваше, ту заглъхнеше.

Изсипи просото сурово, без да го киснеш предварително... хм-хм-м-м... и угаси печката. Остави го покрито с капак за... хм-м-хм-м... десет минути, без да бъркаш... хм-м-м... докато поеме бульона. Пресипи го в плитка тава... хм-хм-хм-м-м... намажи с олио и остави да се пече, докато се образува коричка.

Като поглеждах зорко към кухнята, за последен път пъхнах портокаловата торбичка под тръбите за отоплението.

Зачаках.

Отначало си помислих, че няма да подейства. Майка ми пееше в кухнята и си тананикаше все така монотонно, на просекулки. Освен pave имаше и черен къпинов сладкиш, и зелена салата с домати. Почти празнична вечеря, макар че какво бихме могли да празнуваме – не можех да се досетя. Майка ми правеше така понякога; в добрите си дни вдигаше пир, а в лошите минавахме със студени палачинки и парче rillettes. Днес изглеждаше възторжена почти до лудост, кичури коса висяха небрежно от обикновено стегнатия ѝ кок, лицето ѝ бе влажно и порозовяло от топлината на печката. В поведението ѝ имаше нещо трескаво, в начина, по който ни говореше, в бързата задъхана прегръдка, с която посрещна Рен на влизане – толкова необичайна, колкото и кратките епизоди на насилие спрямо нас, – в тона на гласа ѝ, в начина, по който ръцете ѝ се движеха над тавата, над дъската за рязане, в бързото нервно потрепване на пръстите.

"Няма вече хапчета. "

Гънката между очите ѝ, бръчиците около устата ѝ, сдържаната пресилена усмивка. Когато ѝ подадох аншоата, тя ме погледна и ми се усмихна с особена нежност – усмивка, която преди месец, преди ден може би щеше да смекчи сърцето ми.

– Боаз.

Представих си Томас, седнал на брега на реката. Спомних си за онова, което бях видяла – хлъзгавата мазна извивка, чудовищната красота на тялото във водата. Искам. Искам. Той ще бъде там тази вечер, казах си, в "Ла Мовез Репютасион". Куртката му ще виси небрежно на облегалката на стола. Видях се внезапно пораснала, красива и изискана като кинозвезда, с копринена рокля, която се влачи зад мен, и всички ме гледат. Искам. Искам. Само да беше тук въдицата ми...

Майка ми ме гледаше с онова странно, смущаващо уязвимо изражение.

– Боаз? – повтори тя. – Добре ли си? Да не си болна?

Мълчаливо поклатих глава. Внезапно ме връхлетя вълна на омраза към себе си, светкавична като камшик, като откровение. Искам... Искам... Намръщих се. Томас. Само ти. Завинаги.

– Трябва да нагледам капаните – казах ѝ с мъртвешки глас. – Няма да се бавя.

– Боаз!

Чух я да вика след мен, но не ѝ обърнах внимание. Изтичах до реката, проверих два пъти всеки капан, убедена, че този път, този път, когато се нуждаех от нея, за да изпълни желанието ми...

Всички бяха празни. В пристъп на внезапен, изпепеляващ гняв хвърлих дребния улов – бляскавци, кротушки, плоскоглави змиорки – обратно в реката.

– Къде си? – закрещях над смълчаните води. – Къде си, хитра стара вещице?

Мътната Лоара течеше под краката ми равнодушна, кафява и присмехулна. Искам. Искам. Взех едно камъче от брега и го хвърлих колкото може по-далеч, като болезнено изкривих рамото си.

– Къде си? Къде си се скрила? – гласът ми беше дрезгав и писклив като на майка ми. Въздухът бе сякаш наелектритиран от гнева ми. – Излез и се покажи! Ела да те видя! ЕЛА ДА ТЕ ВИДЯ!

Нищо. Нищо освен кафявата криволичеща река и бреговете, полуудавени в мъждива светлина. Гърлото ми прегракна и се продра. Сълзите в ъгълчетата на очите ми жилеха като оси.

– Знам, че ме чуваш – казах тихо. – Знам, че си тук.

Реката като че ли се съгласяваше с мен. Чувах коприненото шумолене на водата край брега в краката ми.

–Знам, че си тук – повторих почти гальовно.

Всичко наоколо сякаш ме слушаше: дърветата с потрепващите си листа, водата, обгорялата есенна трева.

– Знаеш какво искам, нали? – пак същият глас, сякаш говореше някой друг – възрастен, мамещ глас. – Знаеш.

Тогава си помислих за Жанет Годен и за водната змия, за дългите кафяви трупове, които бях окачила на Правите камъни, и за чувството, което бях изпитала, някога, в началото на лятото, преди милион години, за онази обреченост... Тя беше омерзително създание. Чудовище. Никой не сключваше сделки с чудовище.

Аз искам. Искам.

Чудех се дали и Жанет е стояла така, на същото място, с боси крака, загледана във водата. Какво ли си бе пожелала? Нова рокля? Кукла? Нещо друго?

Бял кръст. "На любимата дъщеря". Изведнъж ми се стори, че не е чак толкова лошо да бъдеш мъртъв и обичан, да лежиш с гипсов ангел над главата и в тишина...

Искам. Искам.

– Ще те хвърля обратно в реката – прошепнах лукаво. – Знаеш, че ще го направя.

В първата секунда ми се стори, че виждам нещо. Нещо нащърбено и черно във водата, лъскаво и безжизнено като подводна мина, назъбено и метално. Но това беше само плод на въображението ми.

– Ще го направя – повторих тихо. – Ще те хвърля обратно в реката.

Но дори и да беше се появила наистина, сега я нямаше. Встрани от мен подскочи жаба – неочаквано, абсурдно. Застудяваше. Обърнах се и тръгнах обратно през полето, откъдето бях дошла, като по пътя откъснах няколко кочана царевица, за да оправдая късното си прибиране.

Не след дълго усетих миризмата на pave на печката и ускорих крачка.

3.

"Изгубих я. Губя ги всичките."

Това е записано в албума на майка ми срещу рецепта за къпинов сладкиш – дребни болни букви с черно мастило, редовете се пресичат и преплитат, сякаш дори кодът, който използва, не е достатъчен, за да скрие страха, който тя пази в тайна от нас и от самата себе си.

"Днес ме погледна така, сякаш не ме забелязва. Така ми се прииска да я взема в прегръдките си, но тя е толкова пораснала и аз се боя от очите ѝ. Само Р.-К. е запазила малко нежност, но Фр. сякаш вече не е мое дете. Грешката ми беше, че оприличавах децата на дърветата. Подкастриш ли ги, плодовете им стават по-сладки. Не е вярно. Не е вярно. Когато Я. почина, аз ги принудих да пораснат твърде бързо. Не исках да бъдат деца. Сега са по-закоравели от мен. Като животни. По моя вина. Аз ги направих такива. Тази вечер пак има портокали вкъщи, но никой освен мен не ги усеща. Моите главоболия. Да можеше само да сложи ръка на челото ми. Няма вече хапчета. Германецът казва, че може да намери още, но не идва. Боаз. Тази нощ се прибра късно. Като мен, разполовена."

Прилича на брътвеж, но изведнъж гласът ѝ зазвучава с особена яснота в главата ми. Той е рязък и жаловит, глас на жена, вкопчила се с всички сили в здравия си разум.

"Германецът казва, че може да намери още, но не идва."

О, майко. Само ако знаех.

4.

През тези безкрайни нощи Пол и аз четяхме по малко от албума. Аз разшифровах кода, докато той записваше всичко и правеше препратки с помощта на малки картички, за да се опита да подреди събитията. Никога не коментираше, дори когато прескачах някои места, без да му обяснявам защо. Четяхме средно по две-три страници на нощ – не беше много, но до октомври бяхме прегледали почти половината албум. По някаква причина сега тази задача ми се струваше по-малко непосилна, отколкото когато го правех сама, и ние често оставахме будни до късно, унесени в спомени за миналите дни на Наблюдателния пост и ритуалите па Правите камъни, хубавото време преди Томас. Веднъж или два пъти едва не му казах истината, но винаги се спирах навреме.

Не. Пол не биваше да знае.

Албумът на майка ми бе само част от историята; онази, която той отчасти вече познаваше. Но останалото извън албума... Наблюдавах го, докато седяхме заедно на бутилка "Коантро" и медно джезве с кафе на печката отзад. Червената  светлина на огъня озаряваше лицето му и очертаваше с ярки контури старите му жълти мустаци. Той ме улавяше да го гледам – напоследък като че ли го прави все по-често – и се усмихваше.

И не толкова самата усмивка, колкото нещо зад нея – погледът, особеният търсещ, шеговит поглед – караше сърцето ми да бие по-силно, а лицето ми да се зачервява, но не от топлината на огъня. Внезапно си помислих, че този поглед, би могъл да изчезне от лицето му. Не можех да му кажа нищо на света.

5.

Когато влязох, останалите вече седяха на масата. Майка ме посрещна със своята странна, принудена веселост, но виждах, че е на ръба на търпението. Миризмата на портокали подразни чувствителното ми обоняние. Погледнах майка си изпитателно.

Хранехме се в мълчание.

Вечерята беше тежка, сякаш ядях глина, и стомахът ми се разбунтува. Побутвах храната в чинията си и чаках майка ни да погледне в друга посока, после я прехвърлях в джоба на престилката си, за да мога по-късно да я изхвърля. Нямаше защо да се тревожа. В състоянието, в което се намираше, тя не би забелязала дори ако бях запратила чинията в стената.

– Мирише ми на портокали – гласът ѝ трепереше от отчаяние. – Някой от вас да е донесъл портокали вкъщи?

Мълчание. Гледахме я безизразно, в очакване.

– Е? Донесли ли сте? Портокали? – тя повиши тон, изпълнен с молба, обвиняващ.

Внезапно Рен ме погледна виновно.

– Разбира се, че не – придадох на гласа си равнодушие и враждебност. – Къде ще намерим портокали?

– Не знам – майка ни присви очи подозрително. – Сигурно при германците. Откъде да знам какво правите по цял ден?

Това беше толкова близо до истината, че за миг останах потресена, но не го показах. Свих рамене, като ясно усещах погледа на Ренет върху себе си. Присвих очи предупредително.

Ще се откажеш, така ли?

Ренет сведе очи към сладкиша си. Аз продължих да наблюдавам майка си. Исках да я принудя да извърне поглед. В тази игра тя бе по-добра от Касис; очите ѝ бяха безизразни като боровинки. После рязко стана, като едва не събори чинията си и не помете покривката след себе си.

– Какво си ме зяпнала сега? – изкрещя ми и започна да шари с ръце из въздуха. – Какво зяпаш, по дяволите? Какво има за гледане?

Отново свих рамене.

– Нищо.

– Не е вярно – гласът ѝ беше като на птица, рязък и остър като клюн на кълвач. – Постоянно ме гледаш. Гледаш. Какво? Какво си мислиш, малка мръснице?

Почти надушвах изтощението и страха ѝ и сърцето ми тържествуваше. Тя свали поглед от мен. Успях, помислих си. Успях. Спечелих.

Майка ми също го разбра. Погледна ме отново за секунда-две, но битката беше изгубена. На лицето ми цъфна бегла усмивка, която само тя можеше да види. Ръката ѝ запълзя към слепоочието в стария жест на безпомощност.

Имам главоболие – произнесе с мъка. – Ще отида да си легна.

– Добре – монотонно отвърнах аз.

– Не забравяй да измиеш чиниите – каза, но това бяха само празни приказки. Знаеше, че е загубила. – Не ги прибирай мокри. Не оставяй...

Тук гласът ѝ секна, тя замълча, загледана в пространството. Стоя така половин минута. Като статуя, застинала насред движението, с полуотворена уста. Краят на изречението неловко увисна между нас за половин минута.

– Чиниите цяла нощ на сушилнята – довърши накрая и тръгна с несигурни крачки по коридора, като спря веднъж, и да надникне в банята, където нямаше повече хапчета.

Ние – Касис, Ренет и аз – се спогледахме помежду си.

– Томас каза да се срещнем тази вечер в "Ла Мовез Репютасион" – съобщих на останалите. – Каза, че ще бъде забавно.

Касис ме погледна.

– Как го направи? – попита.

– Какво съм направила? – попитах на свой ред.

– Знаеш какво.

Гласът му беше тих и припрян, почти уплашен. В този момент той сякаш загуби всякакъв авторитет пред нас. Сега аз бях водачът, от когото останалите очакваха да ги ръководи. Странното беше, че макар и веднага да осъзнах това, не изпитах никакво удовлетворение. Имаше други неща, които ме занимаваха.

Не отговорих на въпроса му.

– Ще изчакаме, докато заспи – заявих аз. – Час, най-много два. После ще тръгнем през полето. Никой няма да ни види. Ще се скрием в уличката и ще го чакаме.

Очите на Ренет светнаха, но Касис изглеждаше скептично настроен.

– За какво? – попита накрая. – Какво ще правим, като стигнем там? Нямаме какво да му кажем, а и той вече остави списанията...

Аз го изгледах свирепо.

– Списания! – възкликнах. – Само за това ли мислиш?

Касис се намръщи.

– Той каза, че може да стане интересно – отбелязах. – Не си ли любопитен?

– Не особено. Може да не е безопасно. Знаеш какво казва майка...

– Просто те е страх – озъбих се аз.

– Не ме е страх!

Въпреки това беше уплашен. По очите му се виждаше.

– Пъзльо.

– Просто не виждам смисъл в...

– Хайде да те видя тогава – казах.

Мълчание. Изведнъж Касис погледна Рен с молба. Аз започнах да го гледам втренчено. Той издържа на погледа ми секунда-две, после го отмести.

– Бебешки глупости – подхвърли с иронично безразличие.

– Хайде да те видя.

Брат ми ядосано махна с ръка – жест на безпомощност и поражение.

– О, добре, но ти казвам, че ще бъде безсмислена загуба на време...

Аз се засмях победоносно.

6.

"Кафе дьо ла Мовез Репютасион", или "Ла Реп", както го наричаха редовните клиенти, имаше дървен под, полиран бар със старо пиано отстрани (разбира се, в днешно време половината клавиши липсват и върху капака е поставено сандъче с мушкато), ред бутилки (по онова време не се правеха от оптично стъкло) и чаши, окачени на куки под и около бара. Табелата е сменена със син неонов надпис, има ротативки и джубокс, но в миналото нямаше нищо друго освен пианото и няколко маси, които се преместваха до стените, ако на някого му се приискаше да потанцува.

Когато беше в настроение, Рафаел свиреше, а от време па време някоя от жените – Колет Годен или Аниес Пьоти пееше. Тогава никой нямаше грамофон, а радиото беше забранено, но се говореше, че вечер в кафенето е оживено и понякога до нас долиташе музика – през полето, ако вятърът духаше в подходящата посока. Тъкмо там Жюлиен Льокоз бе загубил на карти южното си пасище – носеше се слух, че бил заложил и жена си, но никой не поискал да прибере залога, – там местните пияници бяха намерили своя втори дом и постоянно седяха на терасата и пушеха или играеха петанк до стълбището. Бащата на Пол често ходеше там, поради което майка ни не го уважаваше, и макар че никога не бях го виждала пиян, не изглеждаше и трезвен. Усмихваше се отнесено на минувачите и показваше едрите си жълти зъби. Кафенето беше място, където никога не ходехме. Ние бяхме като животни със собствени територии и гледахме на някои места като на лично свои, докато останалите принадлежаха на селото, на възрастните загадъчни или безинтересни места като църквата, пощенската служба, където Мишел Уриас разпределяше пощата и клюкарстваше зад тезгяха, малкото училище, където бяхме прекарали най-ранните си ученически години и което сега беше обковано с дъски.

"Ла Мовез Репютасион". Лошата слава.

Страняхме от него, отчасти защото нашата майка така ни казваше. Тя проявяваше особена нетърпимост към пиянството, към мръсотията, към разхайтения живот, а кафенето олицетворяваше за нея всичко това. Макар и да не ходеше на църква, майка ни имаше почти пуритански виждания за живота, вярваше в тежкия труд, искаше да има чиста къща, учтиви деца с добри маниери. Когато ѝ се налагаше да минава покрай заведението, предпазливо навеждаше глава, кръстосала шал върху плоските си гърди, присвила устни от звуците, които долитаха отвътре – музика и смях. Странно е, че тази жена – с такова самообладание, с такава любов към реда – бе станала жертва на пристрастяване към наркотиците.

"И аз като часовника – пише тя в албума си – съм разполовена. Изгрее ли луната, не приличам на себе си. " Прибираше се в стаята си, за да не видим промяната в нея.

След като прочетох тайните пасажи в албума, за мен беше истински шок да разбера, че майка ми е посещавала редовно "Ла Мовез Репютасион". Ходила е там веднъж в седмицата, а може би и по-често, след залез слънце, тайно, мразила е всеки миг, мразила е и себе си заради своята потребност. Не е отивала да пие – не. Защо да го прави, като в избата си имаше дузини бутилки с ябълково вино или prunelle[80], или дори calva[81] от родната си Бретан? Пиянството, каза ни тя веднъж в един от редките си мигове на откровение, е грях срещу плода, дървото, самото вино. То е престъпление, поругаване, точно както изнасилването е поругаване на любовта. Тогава майка ми се изчерви и рязко се обърна – "Рен-Клод, зехтин и малко босилек, бързо!", – но мисълта се загнезди в мен. Виното, извлечено и отгледано от пъпка до плод, а след това преминало през всички процеси за преработка, за да стане такова, каквото е, заслужава по-добра съдба от тази да се излива в гърлото на някакъв пияница с объркани мисли. То заслужава почит. Радостна благодарност. Внимателна умереност.

О, тя разбираше виното, моята майка. Разбираше процеса на подслаждане, ферментацията, кипежа и зрелостта на живота в бутилката, потъмняването, бавните етапи на преобразяване, раждането на нова реколта в букет от аромати като хартиени цветя в ръцете на фокусник. Само да беше намирала достатъчно време и търпение за нас! Детето не е плодно дърво. Тя го разбра твърде късно. Няма рецепта за отглеждането на едно дете до сладка, безопасна зрялост. Трябваше да го знае.

Разбира се, в "Ла Мовез Репютасион" и сега се продават наркотици. Дори аз го знам и не съм толкова стара, че да не разпозная сладката резлива миризма на трева сред бирените изпарения и мириса на пържено олио. Бог ми е свидетел, доста често ми се случваше да я доловя откъм отсрещната страна на пътя около караваната – аз имам добро обоняние, за разлика от онзи идиот Рамонден, – а в онези вечери, когато идваха мотоциклетистите, въздухът пожълтяваше от наркотичен дим. "Наркотици за развлечение" – така ги наричат в днешно време и им измислят какви ли не модерни имена. Но по онова време в Ле Лавьоз нямаше такова нещо. Джазклубовете на Сен Жермен де Пре щяха да се появят едва след десетилетие, а и тази атмосфера така и не стигна до нас, дори през шестдесетте. Не, майка ми ходеше в "Ла Мовез Репютасион" по необходимост, само по необходимост, защото там се въртеше търговията. Черна борса, платове и обувки и не толкова невинни неща като ножове, оръжия, амуниции... В "Ла Реп" можеше да се намери всичко, цигари, бренди, пощенски картички на голи жени, найлонови чорапи и дантелено бельо за Колет и Аниес, които носеха косите си разпуснати и слагаха на скулите си старомоден руж, в резултат на което приличаха на холандски кукли – по едно червено петно на всяка буза и кръгче червило на устните като на Лилиан Гиш.

Чад кафенето тайните общности, комунистите, недоволните, бъдещите и настоящите герои крояха планове. В бара се събираха бъбривците, мърмореха, предаваха си един на друг малки пакети или си шепнеха приглушено и пиеха за бъдещи начинания. Някои се спотайваха в гората отсреща намазани със сажди лица, ходеха с велосипедите си на явки в Анже, пренебрегвайки полицейския час. Понякога – много рядко – от отсрещната страна на реката се чуваха изстрели.

Какво ли омерзение е изпитвала майка ми?

Но оттам се е снабдявала с хапчета. В албума си описва всичко най-подробно: хапчета против мигрена, морфин от болницата; отначало по три, после по шест, десет, дванадесет, двадесет. Доставчиците били различни. Първо – Филип Уриас. След това познат на Жюлиен Льокоз, наемен работник. Братовчед на Аниес Пьоти, приятел на приятел от Париж... Гилерм Рамонден с дървения крак понякога се съгласявал да размени част от своите лекарства срещу вино или пари. Малки пакетчета – две-три хапчета, увити в лист хартия, ампула и спринцовка, блистер таблетки. Всичко на морфинова основа. Разбира се, не получавала нищо по лекарско предписание. Най-близкият лекар бил в Анже, а и всички медикаменти отивали за лечение на войниците. След като запасите ѝ се изчерпвали, тя търсела, продавала, разменяла. В албума ѝ има списък.

"2 март 1942. Гилерм Рамонден. 4 таблетки морфин срещу 12 яйца.

16 март 1942. Франсоаз Пьоти. 3 таблетки морфин срещу бутилка калвадос. "

Разпродавала бижутата си – единствения наниз перли, който носи на снимката от сватбата си, пръстените, обиците с диаманти, наследени от майка ѝ – в Анже. Проявявала изобретателност. Почти като Томас, но била винаги почтена в сделките. С малко находчивост получавала необходимото.

Тогава дошли германците.

Отначало по един или двама. Едни с униформа, други без. Барът стихвал при тяхната поява, но постепенно всички се отпускали, като виждали веселието им, смеха им, множеството изпити питиета, несигурните стъпки на излизане от заведението, усмивките към Колет или Аниес и шепата монети, подхвърлена небрежно на тезгяха. Понякога водели със себе си жени. Непознати, всеки път различни, момичета от града, облечени в палта с кожени яки, с найлонови чорапи и тънки прозрачни рокли, с коси на кок с множество фуркети като на кинозвезди, с тънки изскубани вежди и тъмночервени лъскави устни с бели зъби между тях, с дълги пръсти, лениво отпуснати над чашите. Идвали само нощем. Само с германците, седнали зад тях на мотоциклетите им. Те пищели от тръпчиво удоволствие, когато се носели с голяма скорост в нощта с развени коси. Четири жени. Четирима германци. Всеки път жените се сменяли, но германците били едни и същи.

Тя пише за тях в албума си, за първите си впечатления.

"Мръсните шваби и техните уличници. Оглеждаха ме в моите работни дрехи, подсмихваха се иззад ръцете си. Идеше ми да ги убия. Видях, че ме наблюдават, и се почувствах стара. Грозна. Само един има добри очи. Момичето до него го отегчава, личи си. Евтино глупаво момиче, като че ли ръбовете на чорапите са нарисувани върху краката. Почти я съжалявам. Но той ми се усмихна. Трябваше да прехапя устни, за да не се усмихна в отговор."

Разбира се, няма доказателства, че тук пише за Томас. Може да става дума за всеки. В тези няколко разкривени реда липсва описание, нищо не подсказва, че е той, и въпреки всичко по някаква причина съм сигурна в това. Само Томас можеше да я накара да се чувства така. Само Томас караше мен да се чувствам така.

Всичко е записано в албума. Можете да го прочетете, ако искате, ако знаете къде да търсите. Липсва последователност на събитията. Освен в подробните отчети за тайните ѝ  сделки рядко са отбелязвани дати. Но майка ми е била стриктна по свой начин. Описала е кафенето "Ла Реп" такова, каквото е било, така живо и подробно, че сега, години по-късно, когато чета, усещам как нещо засяда в гърлото ми. Шумът, музиката, тютюневият дим, бирата, гласовете, продрани от смях или пиянски ругатни... Нищо чудно, че не ни позволяваше да доближаваме това място. Твърде много се е срамувала от собствената си обвързаност с него, и твърде много се е страхувала, че бихме могли да научим нещо от редовните му посетители.

В онази нощ, когато скришом отидохме там, останахме разочаровани. Бяхме си представяли тайно свърталище на пороци. Очаквахме да видим голи танцьорки, жени с рубини в пъповете и коси до талиите. Касис, който продължаваше да се преструва на равнодушен, беше виждал в съзнанието си борци от Съпротивата, облечени в черно партизани със сурови погледи изпод нощния си камуфлаж. Ренет си бе представяла себе си, цялата в руж и помада, със скъпа кожа около раменете, седнала пред чаша мартини. Но тази нощ, когато надникнахме през зацапания прозорец, не видяхме нищо интересно. Само няколко старци край масите, дъска за табла, колода карти, старото пиано и Аниес в своята блуза от парашутна коприна, разкопчана до третото копче, облегната върху него... Пееше. Беше още рано. Томас не бе пристигнал.

"9 май. Германски войник (баварец). 12 таблетки с високо съдържание на морфин срещу едно пиле, чувал захар и парче бекон.

25 май. Германски войник (с дебел врат). 16 таблетки с високо съдържание на морфин срещу 1 бутилка калвадос, чувал брашно, пакет кафе, 6 буркана сладко. "

И последен запис, датата съзнателно не е посочена точно:

"Септември Т. Л. Шише с 30 таблетки с високо съдържание на морфин. "

За пръв път пропуска да впише своето участие в сделката. Може би е от обикновена небрежност – почеркът едва се чете, буквите са надраскани набързо. Може би този път е платила повече, отколкото ѝ се е искало да напише. Каква е била цената? Тридесет таблетки вероятно са ѝ се стрували неописуемо богатство. Нямало е нужда да ходи в "Ла Реп" дълго време. Да се пазари с пияни хулигани като Жюлиен Льокоз. Предполагам, че е платила прескъпо за спокойствието, което тези тридесет таблетки са ѝ гарантирали. С какво точно е платила за него? С информация? С нещо друго?

7.

Ние чакахме на мястото, което по-късно се превърна в паркинг- гараж. В онези дни то представляваше нещо като склад за ненужни неща, където стояха кофите за боклук и където се получаваха доставките – бурета с бира или стоки от незаконен характер. Имаше стена, успоредна на гърба на сградата, която стигаше до средата и оттам се губеше в къпинов и бъзов храсталак. Задният вход беше отворен – дори през октомври времето бе топло и задушно – и ярка жълта светлина от общото помещение хвърляше светло петно върху земята пред вратата. Седяхме на стената, готови да прескочим от другата страна, ако някой се приближи, и чакахме.

8.

Както казах, заведението не се е променило много оттогава. Малко повече светлини, няколко ротативки, повече народ, но е все същото кафене "Мовез Репютасион" – същите хора, но с други прически, същите лица. Влезеш ли там днес, можеш с лекота да си представиш, че си се върнал в миналото – старите пияници и младите мъже в компанията на момичета и преобладаващата миризма на бира, парфюм и цигари.

Аз също ходих там – нали знаете, когато пристигна караваната за бърза закуска. Двамата с Пол се скрихме – точно както Касис, Рен и аз в нощта на танците – в гаража. Разбира се, сега там имаше коли. Беше студено и валеше дъжд. Храстите бъз и къпинака ги нямаше, там сега има само празно асфалтирано място и нова стена, зад която се крият разгорещени двойки или пияници, на които им се пикае. Тогава с Пол се оглеждахме за Десанж – нашия Люк с красивото остроносо лице, – но докато стояхме там в тъмното и новият неонов надпис хвърляше мигащи отблясъци върху мокрия асфалт, се почувствах така, сякаш бях деветгодишна, а Томас седеше в задното сепаре, прегърнал по едно момиче от всяка страна... Странни шеги си прави времето. В гаража имаше два реда мотоциклети, които блестяха влажно.

Беше единадесет часа. Изведнъж се почувствах глупаво, облегната на новата бетонна стена като наивно момиче, което шпионира възрастните, най-старото деветгодишно момиче на света, а Пол стоеше до мен със старото си куче на вечната зелена каишка. Двама старци, оглупели и уморени, надничат в някакъв бар от тъмното. За какво? От джубокса гръмна музика, непозната за мен. Дори инструментите в днешно време са като от друга планета, електронни машинарии, които могат да свирят, без да са им необходими човешки усти или пръсти. Смях на жена – писклив и неприятен. За миг вратата се отвори широко и го видяхме ясно, прегърнал по едно момиче от всяка страна. Носеше кожено сако, което вероятно струваше към две хиляди франка, а може би и повече в някой парижки магазин. Момичетата бяха предизвикателни, с яркочервени устни, облечени в рокли с тънки презрамки и много млади. Изведнъж ме обзе хладно отчаяние.

– Виж на какво приличаме – осъзнах, че косата ми е мокра, а пръстите ми са се вдървили от студ. – Джеймс Бонд и Мата Хари. Да се прибираме у дома.

Пол ме премери със своя неизменен замислен поглед. Всеки друг би могъл да пропусне да забележи интелигентността в очите му, но аз я виждах. Той мълчаливо взе ръката ми между дланите си. Неговите ръце бяха уютно топли; усещах редовете мазоли по дланите му.

– Не се предавай – каза.

Аз свих рамене.

– Тук не правим нищо полезно – отвърнах. – Само се правим на глупаци. Приеми го, Пол: никога няма да постигнем нищо с Десанж, по-добре още сега да проумеем това с дебелите си упорити глави. Искам да кажа...

– Не, не е така – заговори бавно и сякаш учудено. – Ти никога не се предаваш, Фрамбоаз. Никога не си се предавала.

Търпение. Неговото търпение, спокойно и достатъчно упорито, за да стигне до края на живота ни.

– Това беше отдавна – отговорих аз, като избягвах погледа му.

– Не си се променила толкова, Фрамбоаз.

Може би беше прав. У мен все още имаше нещо, нещо непреклонно и не непременно добро. Все още го напипвах у себе си понякога, твърдо и студено, като камък в стиснат юмрук. То винаги е било вътре в мен, още в миналото – нещо зло, упорито и достатъчно хитро, за да се спотайва до самия край, докато победя... Сякаш през онзи ден Старата Майка се бе промъкнала някак в мен и на път към сърцето бе попаднала в този вътрешен капан. Риба фосил в камъка в юмрука – веднъж видях такава на картинка в една от книжките за динозаври на Рико, – която се самоизяжда в непреклонния си инат.

– Може би трябваше да се променя – тихо казах аз. – Може би щеше да бъде по-добре.

Мисля, че в началото наистина си вярвах. Разберете, бях уморена. Уморена до краен предел. Изминаха два месеца, през които опитвахме; Бог ни е свидетел, опитахме всичко. Следихме Люк. Разговаряхме с него. Фантазирахме, крояхме сложни планове – бомба под караваната, наемен убиец от Париж, изстрел със снайпер от Наблюдателния пост. О, да, можех да го убия. Гневът изцеждаше силите ми, но страхът ме държеше будна нощем, затова дните ми бяха съсипани и главата ме болеше през цялото време. Не беше само страхът, че ще ме разкрият: в края на краищата аз бях дъщеря на Мирабел Дартижан. Бях наследила нейния дух. Тревожех се за ресторанта, но дори ако Десанж ме принудеше да фалирам, дори ако никой в Ле Лавьоз не ми проговореше до края на живота ми, аз знаех, че мога да се преборя. Не, истинският ми страх – който пазех в тайна от Пол и едва признавах пред себе си – бе далеч по-мрачно и сложно чувство. То се спотайваше в дълбините на съзнанието, както Старата Майка – в тинестото си легло, и аз се молех никаква стръв да не го подмами на повърхността.

Получих две писма; едно от Яник и едно без адрес на подателя, с почерка на Лор. Прочетох първото с нарастващо неудобство. В него тонът на Яник бе жаловит и ласкателен: казваше, че в момента изживява труден период, че Лор не го разбира, постоянно използва финансовата му зависимост като оръжие срещу него. От три години безуспешно се опитват да имат дете; тя го обвинява и за това. Споменава за развод.

Според Яник ако им заема албума на майка ми, всичко ще се промени. Лор има нужда от нещо, което да занимава съзнанието ѝ, от нов проект. Кариерата ѝ се нуждае от тласък. Той знае, че не мога да постъпя толкова безсърдечно и да откажа.

Второто писмо изгорих, без да го отворя. Може би заради спомена за равнодушните делови бележки на Ноазет от Канада, но признанията на моя племенник ми се сториха жалки и смущаващи. Не исках да знам нищо повече. Пол и аз непоколебимо се приготвихме за последната обсада.

Това беше едничката ни надежда. Не знам със сигурност какво точно очаквахме – крепеше ни само нашето упорство. Може би все още изпитвах потребност да печеля, точно както през онова последно лято в Ле Лавьоз. Може би това е строгият неразумен дух на майка ми в мен, който отказва да бъде победен. Откажа ли се сега, мислех си, нейната жертва ще отиде на вятъра. Борех се и за двете ни и смятах, че дори майка ми би могла да се гордее с мен.

Никога не бях предполагала, че Пол ще се окаже такъв неоценим помощник. Наблюдението на кафенето беше негова идея, освен това той намери телефонния номер на Десанж на гърба на караваната. През последните месеци бях започнала много да разчитам на него и да се доверявам на преценките му. Често седяхме заедно на пост, завили краката си с одеяло, когато нощите започнаха да застудяват; а между нас имаше кафе и две чаши "Коантро". Пол беше незаменим по някакъв незабележим начин, в дребните неща. Белеше зеленчуци за вечерните ми ястия. Носеше дърва и чистеше риба. Макар че посетителите в "Креп Фрамбоаз" бяха вече рядкост – престанах да отварям заведението през седмицата и дори в почивните дни присъствието на караваната отпъждаше и най-преданите ми клиенти, – той продължаваше да поддържа ред в ресторанта, да мие чинии, да бърше пода. И го правеше почти винаги в мълчание, удобното мълчание на дълга близост, простото мълчание на приятелството.

– Не се променяй – каза ми Пол в края на разговора.

Обърнах се и понечих да тръгна, но той задържа ръката ми в дланите си и аз не можах да я отдръпна. Виждах как дъждовните капки блестят по баретата и мустаците му. Зад нас ехтеше музиката от кафенето.

– Мисля, че попаднах на нещо – съобщи ми той.

– На какво? – гласът ми бе станал дрезгав от умора. Единственото, което исках, беше да легна и да заспя. – За бога, какво има сега?

– Може да не е нищо съществено – този път говореше предпазливо, така бавно, че ми се прииска да закрещя от тревога. – Почакай тук. Искам само да... нали разбираш... да проверя нещо.

– Какво, тук ли? – почти изпищях аз. – Пол, само...

Но той вече беше тръгнал; вървеше бързо и безшумно на то крадец към задния вход. След секунда изчезна.

Пол! – изсъсках гневно. – Пол! Не си мисли, че ще те чакам тук! По дяволите, Пол!

Но останах да го чакам. Докато дъждът се изливаше в яката на хубавото ми есенно палто, бавно се процеждаше по корените на косата ми и се стичаше на студени вадички между гърдите ми, имах достатъчно време да осъзная, че в края на краищата наистина не съм се променила толкова много.

9.

Касис, Ренет и аз чакахме вече близо час, когато те пристигнаха. Докато стояхме отвън до "Ла Реп", Касис захвърли престорено безразличния си вид и започна с интерес да наблюдава през един от зацапаните прозорци, като ни отблъсваше назад всеки път, щом се опитахме на свой ред да надникнем вътре. Моят интерес беше ограничен. Преди пристигането на Томас нямаше нищо кой знае какво за гледане. Но Рен бе по-настоятелна.

– Искам да виждам – хленчеше тя. – Касис, толкова си лош, искам и аз да виждам!

– Вътре няма нищо – нетърпеливо я смъмрих аз. – Само старци по масите и онези две фльорци с червени устни.

Бях успяла само да хвърля един поглед, но помня ясно и сега. Аниес на пианото, а Колет с тясна зелена жилетка, от която високите ѝ гърди стърчаха като гюлета на оръдие. Все още помня къде седеше всеки от посетителите: Мартен и Жан-Мари Дюпре играеха карти с Филип Уриас – по всичко личеше, че го лъжат, както обикновено, – Анри Льометр седеше до бара с халба бира, която сякаш не свършваше, и хвърляше око на жените, Франсоа Рамонден и Артюр Льокоз, братовчед на Жюлиен, оживено обсъждаха нещо в ъгъла с Жюлиен Ланисен и Огюст Трюриан, а старият Гюстав Бошан седеше сам до прозореца, нахлупил баретата на косматите си уши и стиснал лула между зъбите. Спомням си ги всичките. С известно усилие мога да видя и сукнения каскет на Филип, оставен на бара до него, да подуша миризмата на тютюнев дим – тогава скъпоценният тютюн обилно се примесваше с листа от глухарче и смърдеше подобно на огън, накладен от мокри съчки – и на кафе от цикория. Сцената е застинала пред очите ми като картина със златист отблясък на носталгия, подсилен от тъмночервени огнени багри. О, спомням си. Как ми се иска да забравя!

Когато най-после пристигнаха, ние бяхме схванати и ядосани от стоене до стената, а Ренет почти плачеше. Касис гледаше през вратата, а ние се бяхме настанили до зацапания прозорец. Аз ги чух първа – далечното бръмчене на мотоциклети, които приближаваха по пътя от Анже, после продължиха по калната улица с приглушено боботене, наподобяващо поредица от малки експлозии. Четири мотоциклета. Предполагам, че би трябвало да очакваме появата на жените. Ако знаехме как да четем албума на майка ни, със сигурност щяхме да очакваме пристигането им, но въпреки всичко, което правехме, ние бяхме невинни до дъното на душата си и действителността ни постресна. Може би защото когато влязоха в бара, ние видяхме, че това са истински жени – тесни блузки, фалшиви перли, едната носеше в ръка островърхите си обувки на високи токчета, другата ровеше в дамска чанта за пудриерата си – не особено хубави, дори не много млади. Аз очаквах да видя блясък, лукс. Но тези жени бяха съвсем обикновени, като майка ми, с остри черти, с коси, прибрани назад с метални диадеми, с изкривени до невъзможност гърбове в резултат на неудобните обувки. Три обикновени жени.

Ренет гледаше със зяпнала уста.

– Виж ѝ обувките! – лицето ѝ, долепено до мръсното стъкло на прозореца, бе порозовяло от удоволствие и възхищение. Осъзнах, че тя и аз виждаме различни неща, че сестра ми все още намира някакъв шик в найлоновите чорапи, кожените яки, чантите от крокодилска кожа, пухкавите щраусови пера, диамантените обици, причудливите прически. В следващите минути Ренет продължи да мърмори и да възклицава екзалтирано.

– Виж шапката ѝ! О! Роклята ѝ! Оххх!

Касис и аз не ѝ обърнахме внимание. Брат ми изучаваше кутиите, които бяха докарали с четвъртия мотоциклет. Аз гледах Томас.

Той стоеше леко встрани от останалите, подпрял лакът на бара. Видях го да казва нещо на Рафаел, който започна да вади халби за бира. Хайнеман, Шварц и Хауер се настаниха с жените на свободна маса близо до прозореца. Забелязах как старият Гюстав взе чашата си и се премести в другия край на бара с внезапно появила се гримаса на отвращение. Другите пияници като че ли бяха привикнали на подобни посещения, дори кимнаха на германците, когато последните прекосиха помещението. Анри огледа жените и продължи да мята погледи към тях дори след като бяха седнали. Внезапно ме обзе абсурдна победоносна радост от факта, че Томас нямаше компания. Той остана на бара известно време и аз имах възможност да наблюдавам лицето му, небрежните жестове, килнатата назад шапка и разкопчаната униформена куртка, под която се виждаше ризата му, Рафаел говореше малко с вдървена и любезна физиономия. Томас като че ли долавяше неудоволствието му, но по-скоро се забавляваше, отколкото се ядосваше. Леко шеговито вдигна чашата си и пи за здравето на Рафаел. Аниес започна да свири на пианото валсова мелодия с нестройно скърцане на една от високите ноти, където клавишът беше повреден.

Касис започна да се отегчава.

– Нищо не се случва – каза с досада. – Да си вървим.

Но Ренет и аз бяхме като омагьосани, тя – от светлините, бижутата, чашите, дима от цигарите в елегантните лакирани цигарета между пръстите с лакирани нокти, а аз... от Томас, разбира се. Не ме интересуваше дали нещо се случва. Бих изпитала еднакво удоволствие, ако беше сам и спеше. Имаше някакво очарование в това да го наблюдавам скришом. Можех да допра ръце до замъгленото стъкло и да обхвана лицето му с длани. Можех да допра устни до стъклото и да си представя допира на кожата му до моята. Другите трима се напиваха с по-голямо усърдие, една жена седеше на коляното на дебелия Шварц и той вдигаше с една ръка полата ѝ все по-нагоре, така че аз успях да зърна горния край на кафявия ѝ чорап и розовата жартиера, която го държеше. Забелязах също, че Анри се е приближил към групата и зяпа жените, които пищяха като пауни на всяка шега. Картоиграчите бяха спрели играта си, за да гледат, и Жан-Мари, който като че ли бе спечелил най-много, небрежно тръгна през бара към Томас. Сложи пари върху надрасканата повърхност на тезгяха и Рафаел сипа още питиета. Томас погледна веднъж за кратко назад към групата пияници и се усмихна. Последва кратък разговор, останал вероятно незабелязан за онези, които не наблюдаваха Томас. Предполагам, че само аз съм видяла предаването на сведения – усмивка, няколко тихи думи, листче хартия, подадено през тезгяха и бързо скрито в джоба на куртката му. Това не ме изненада. Томас търгуваше с всички. Имаше тази дарба. Ние наблюдавахме и чакахме още един час. Мисля, че Касис задряма. Известно време Томас свири на пиано, а Аниес пя, но ми беше приятно да забележа, че той проявява слаб интерес към жените, които му се умилкваха и го галеха. Почувствах се горда с него за това. Томас имаше по-добър вкус.

На този етап вече всички бяха пили много. Рафаел измъкна бутилка fine[82] и те я изпиха до дъно в кафени чашки, но без кафе. Започна игра на карти между Хауер и братята Дюпре. Залагаха се питиета, а Филип и Колет гледаха. Чувах смеха им през стъклото, когато Хауер отново загуби, но нямаше злоба, питиетата бяха вече поръчани. Една от градските жени си изкриви глезена и седна на пода, като се кикотеше, косата ѝ падна на лицето. Само Гюстав Бошан стоеше настрана от останалите, отказа чашката fine, която Филип му предложи, и се държеше на колкото може по-голямо разстояние от германците. Веднъж улови погледа на Хауер и промърмори нещо под носа си, но тъй като германецът не чу, само го изгледа равнодушно и се върна към играта. Това обаче се случи още веднъж и този път Хауер – единственият в групата освен Томас, който разбираше добре френски, стана и посегна към колана си, където висеше пистолетът. Старецът му се озъби и лулата подскочи между жълтите му зъби като дулото на стар танк.

В първия миг напрежението между тях беше парализиращо. Видях как Рафаел се приближи към Томас, който наблюдаваше сцената с невъзмутимо учудване. Те мълчаливо се спогледаха. В първата секунда-две ми се стори, че той ще ги остави да продължат, просто да види какво ще стане. Старецът и германецът застанаха лице в лице, Хауер стърчеше с две глави над Гюстав и го гледаше с кръвясали сини очи, а вените на челото му изпъкваха като червеи на мургавата кожа. Томас погледна Рафаел и се усмихна.

"Какво мислиш? – казваше усмивката му. – Не е ли жалко да се намесваме точно сега, когато става интересно? Какво мислиш?" След това пристъпи напред небрежно, застана до приятеля си, докато Рафаел отведе стареца на безопасно разстояние. Не знам какво му каза, но мисля, че тогава Томас спаси живота на стария Гюстав; сложи ръка на раменете на Хауер, а с другата махна неопределено към кутиите, които бяха донесли със себе си на четвъртия мотоциклет, черните кутии, така заинтригували Касис. Сега те стояха до пианото и чакаха да ги отворят.

В първия миг Хауер погледна гневно Томас. Виждах присвитите му очи, които образуваха цепки над дебелите бузи като прорези в парче сланина. После Томас каза още нещо и той се отпусна, разсмя се с цяло гърло, шумът в бара се възобнови и напрежението изчезна. Гюстав затътри крака към един от ъглите и седна да допие питието си, а останалите отидоха при пианото, където стояха кутиите.

Известно време не можех да видя нищо освен тела. После дочух звук, музикална нота, много по-ясна и наситена от звук на пиано, и когато Хауер се обърна към прозореца, държеше тромпет. Шварц имаше барабан. Хайнеман – инструмент, който не познавах. Жените се отдръпнаха, за да направят път на Аниес до пианото, после Томас влезе отново в полезрението ми със саксофон, преметнат през рамо като екзотично оръжие. За секунда си помислих, че наистина държи оръжие. До мен Ренет издаде дълга и трепетна въздишка на възхищение. Сега Касис се беше разсънил напълно и забравил отегчението, се наведе напред и едва не ме избута от прозореца. Тъкмо той ни каза какъв е този инструмент. Ние нямахме грамофон вкъщи, но Касис беше достатъчно голям, за да помни музиката, която някога слушахме по радиото, преди тези неща да бъдат забранени, а беше виждал и снимки на оркестъра на Глен Милър в списанията, които така обичаше.

– Това е кларинет! – изведнъж гласът му прозвуча много детски, точно като на Ренет, когато се прехласваше по обувките на градските жени. – А Томас има саксофон – о, откъде ли са ги взели? Сигурно са ги реквизирали – Томас може да намери всичко... О, дано да свирят с тях, дано...

Не знам дали ги биваше. Нямах никаква база за сравнение, а и ние бяхме толкова въодушевени и изненадани, че всичко щеше да ни хареса. Знам, че сега звучи смешно, но в онези дни така рядко слушахме музика – пианото в "Ла Мовез Репютасион", църковния орган за онези, които ходеха на църква, Дьони Годен с цигулката си на 14 юли, на Mardi Gras[83], когато танцувахме по улиците... Разбира се, когато започна войната, такива неща ставаха рядко, но все пак се случваха. Сега обаче звуците – екзотични, непознати, толкова различни от пианото в "Ла Мовез Репютасион", колкото операта от кучешкия лай – се разнесоха от заведението и ние долепихме ухо до прозореца, за да не пропуснем нито една нота. Отначало инструментите надаваха странен вой – предполагам, че са се настройвали, но ние не знаехме това, – а после засвириха някаква весела, жива мелодия, която чувахме за пръв път, но сега мисля, че може да е бил някакъв джаз. Лекият ритъм на барабана, гърленото гъргорене на кларинета и саксофонът на Томас, от който се изтръгваха звуци, ярки като коледни светлини, сладко печални, рязко шепнещи, ту се извисяваха, ту се вливаха в нестройното цяло като човешки глас с магическа сила, събрал в себе си целия диапазон от мекота, безразсъдство, нежност и печал...

Разбира се, паметта е нещо субективно. Може би затова в очите ми се появяват сълзи, когато си припомням тази музика – музиката, предвещаваща края на света. По всяка вероятност спомените ми нямат нищо общо с реалността – група пияни германци дрънкат джазови парчета на откраднати инструменти, – но за мен това беше истинска магия. Сигурно музиката бе оказала някакво въздействие и върху останалите присъстващи, защото след няколко минути всички танцуваха – едни сами, други по двойки, градските жени в прегръдките на картоиграчите Дюпре, Филип и Колет, допрели лица едно до друго – танц, какъвто не бяхме виждали никога досега – с въртене, подскачане и блъскане, размахване на крака и разбутване на маси, и смях, който се извисяваше над звуците на инструментите, и дори Рафаел потропваше с крак, захвърлил обичайния си вдървен поглед. Не знам колко време продължи това. Може би само няколко минути. Помня, че и ние се присъединихме, разскачахме се до прозореца, прикляквахме и се въртяхме като малки демони. Музиката беше разгорещена и тази горещина ни изгаряше като спирт във фламбе, с остра кисела миризма, и ние крещяхме като индианци, защото знаехме, че от оглушителния шум вътре колкото и да крещим, никой няма да ни чуе. За щастие, аз наблюдавах прозореца през цялото време и затова успях да забележа как старият Гюстав напуска заведението. Веднага нададох сигнал за тревога и ние се скрихме зад стената тъкмо навреме, за да го видим как излиза навън в прохладната нощ, приведена тъмна фигура със запалена лула, чието ярко огънче хвърляше розовочервени отблясъци върху лицето му. Беше пиян, но не и замаян. Всъщност дори мисля, че ни чу, защото спря до стената и се загледа в сенките зад сградата, подпрян с една ръка на касата на вратата, за да не падне.

– Кой е там? – гласът му отекна недоволно. – Има ли някой?

Ние се спотайвахме зад стената със сподавен кикот.

– Има ли някой? – повтори старият Гюстав, след което видимо удовлетворен промърмори нещо едва чуто и отново тръгна напред. Стигна до края на стената и почука по нея с лулата си, за да изтръска тютюна. Съвсем близо до нас се посипа дъжд от искри и аз запуших с ръка устата на Ренет, за да не закрещи. Последва кратка тишина. Чакахме, затаили дъх. После чухме как старецът се изпика обилно, продължително до стената и след като го направи, изсумтя доволно. Усмихнах се в тъмното. Нищо чудно, че толкова държеше да разбере дали има някой тук. Касис ожесточено ме сбута с лакът, сложил ръка на устата си. Рен направи отвратена физиономия. После чухме как отново закопча токата на колана си и затътри крака към кафенето.

Изчакахме няколко минути.

– Къде е? – прошепна Касис накрая. – Не си е тръгнал. Щяхме да го чуем.

Аз свих рамене. На яркия сноп лунна светлина виждах как лицето му блести от пот и безпокойство. Махнах към стената.

– Иди и виж – прошепнах. – Може да е припаднал или нещо такова.

Касис поклати глава.

– Може да ни е видял – каза мрачно. – Само чака някой да си покаже главата – и бам!

Отново свих рамене и внимателно надникнах над стената. Старият Гюстав не беше припаднал, а стоеше подпрян на бастуна си с гръб към нас и гледаше в кафенето. Почти не помръдваше.

– Е? – обади се Касис, когато се скрих обратно зад стената.

Казах му какво съм видяла.

– Какво прави? – попита той, пребледнял от тревога.

Поклатих глава.

– Проклет да е старият идиот! Ще ни накара да висим тук цяла нощ!

Допрях пръст до устните му.

– Ш-шт. Някой идва.

Старият Гюстав сигурно също беше чул стъпките, защото когато се скрихме по-навътре в къпиновите храсти, го чухме да приближава. Не така безшумно като нас, и по-добре, защото ако беше свил няколко метра по-наляво, щеше да падне право върху нас. Сега се стовари върху някакви заплетени тръни, изруга и размаха бастуна си, а ние се отдалечихме и навлязохме по-навътре в храсталака. Попаднахме в нещо като тунел, образуван от преплетени клони на къпина и еньовче. За деца на нашата възраст и с нашата ловкост изглеждаше възможно да се промъкнем през него и да излезем на пътя. Ако успеехме, можехме да избегнем прескачането през стената и по този начин да се измъкнем незабелязани в тъмното.

Почти бях решила да опитам, когато чух гласове от другата страна на стената. Единият беше женски. Другият говореше нещо на немски и аз познах гласа на Шварц.

Все още чувах как музиката в бара свири и предположих, че Шварц и приятелката му са се измъкнали незабелязано. От мястото си в храстите виждах част от силуетите им над стената и направих знак на Ренет и Касис да не мърдат. Виждах и Гюстав на известно разстояние от нас, без да ни забелязва, опрял едното си рамо в тухлената стена, да наднича през пролука в зида. Чух смеха на жената, писклив и малко нервен, после плътния глас на Шварц, който каза нещо на немски. Беше по-нисък от нея, изглеждаше огромен до слабата ѝ фигура и начинът, по който бе заровил лице във врата ѝ, изглеждаше странно животински както и звуците, които издаваше, мляскащи, хриптящи, като на човек, който бърза да довърши вечерята си. Те се отместиха от задната врата на кафенето и луната ги обля щедро със светлината си. Видях как едрите ръце на Шварц ровят в блузата на жената – "Liebschen, Liebling"[84] – и чух смеха ѝ, още по-пронизителен – "Хи-хи-хи!", – когато стисна гърдите ѝ. Тогава някой наруши усамотението им. От вратата излезе трети силует, но германецът сякаш не се изненада от появата му, защото бързо кимна на новодошлия – жената не обърна внимание – и се върна към заниманието си, докато другият гледаше мълчаливо и жадно, очите му блестяха в тъмното като на животно. Беше Жан-Мари Дюпре.

Тогава не ми хрумна, че Томас може би е уредил срещата. Този спектакъл в замяна на нещо друго: услуга може би или кутия кафе от черната борса. Не направих връзка между размяната, която бях забелязала в бара, и това – всъщност дори не знаех какво точно е това, до този момент не можех да го впиша в оскъдния сбор от сведения, които имах за подобни неща. Касис сигурно би разбрал, но той все още седеше свит до стената при Ренет. Аз енергично му махнах с ръка, като реших, че може би сега е моментът – докато тримата все още са погълнати от своите занимания – да се измъкнем. Той кимна и започна да се промъква към мен в храсталака, като остави Ренет в сянката на стената. От мястото, където стояхме, се виждаше само бялата ѝ блуза от парашутна коприна.

– По дяволите. Защо не тръгна след мен? – изсъска Касис накрая.

Германецът и жената от града се бяха приближили към стената и затова почти не виждахме какво става. Жан-Мари стоеше близо до тях – както предположих, достатъчно близо, за да гледа, и изведнъж почувствах вина и пристъп на гадене. Чувах дишането им, тежкото свинско дишане на германеца и забързаното възбудено дишане на Жан-Мари, примесено с пронизителното сподавено скимтене на жената между тях, и изведнъж се зарадвах, че не мога да ги види, че съм твърде малка, за да разбера какво става, защото този акт изглеждаше невъобразимо грозен, невъобразимо мръсен и въпреки това те се наслаждаваха, на лунната светлина очите им бяха изцъклени, а устите зееха като на риби. Сега германецът блъскаше жената в стената с резки ритмични движения и аз чувах как главата и гърбът ѝ се удрят в стената, пискливия ѝ глас – "А! А! А!" – и ръмженето му – "Liebschen, ja Liebling, ach ja". Прииска ми се да стана и да побягна още в същия миг, цялото ми хладнокръвие потъна в голямата пенеста вълна на паниката.

Бях готова да последвам инстинкта си – полуизправена се обърнах към пътя и прецених разстоянието между мен и свободата, – когато изведнъж звуците секнаха и Шварц кресна със силен глас сред възцарилата се тишина:

– Wie ist das?[85]

Тъкмо тогава Ренет, която през цялото време се промъкнеше бавно към нас, изпадна в паника. Вместо да замръзне неподвижно, както направихме, когато дойде Гюстав, тя сигурно бе помислила, че германецът я е забелязал, защото стана и хукна да бяга, а бялата ѝ копринена блуза се открои ярко на лунната светлина, препъна се и с писък падна в къпиновите храсти. Беше си навехнала глезена и седна да плаче, като стискаше крака си в ръце, обърнала безпомощно бялото си лице към нас, а устните ѝ мърдаха отчаяно, без думи.

Касис се сепна. Като ругаеше под носа си, той се затича през храстите в противоположна посока и по-дебелите клони го удряха през лицето, а тръните разкъсваха кожата на краката му. Без да погледне назад към нас, той прескочи стената и изчезна по пътя.

– Verdammt![86]

Това беше Шварц. Видях бледото му кръгло лице над стената и незабелязано се хвърлих по корем в храстите.

– Wer war das?[87]

Хауер, който се показа от задния вход, поклати глава.

– Weiss nicht. Etwas uber da![88]  – произнесе той.

Над стената се показаха три лица. Можех само да се скрия в тъмните листа и да се надявам, че Ренет ще прояви достатъчно разум, за да побегне колкото може по-бързо. Аз поне не избягах като Касис, казах си с презрение. Смътно осъзнах, че музиката в "Ла Реп" вече не свири.

– Чакай, тук има още някой – каза Жан-Мари, като надничаше зад стената. Жената от града също надникна. Лицето ѝ бе бяло като брашно на лунната светлина. Устните ѝ изглеждаха черни и злокобни на фона на тази неестествена белота.

– Хайде, малка повлекано! – рязко извика тя. – Ти! Ставай веднага! Да, ти, дето се криеш зад стената! Да ни шпионираш!

Гласът ѝ звучеше пискливо и възмутено, може би малко виновно. Рен стана бавно, покорно. Такова добро момиче е тази моя сестра. Винаги бърза да се подчини на всяка заповед. До нищо добро не я доведе. Чувах дишането ѝ, бързото неспокойно свистене в гърлото ѝ, когато се обърна към тях. При падането блузата ѝ се бе извадила от полата, а косата и се бе раздърпала на кичури по лицето.

Хауер каза нещо тихо на немски. Шварц протегна ръка към стената, за да издърпа Ренет при тях.

За секунди тя се остави да я изтегли, без да протестира. Никога не я е бивало да мисли бързо, а от трима ни беше и най-послушната. Заповяда ли ѝ възрастен, първият ѝ инстинкт беше да се подчини безпрекословно.

После като че ли проумя. Може би усети ръцете на Шварц върху себе си, може би разбра какво му бе промърморил Хауер, но започна да се съпротивлява. Твърде късно

– Хауер я държеше да не мърда, докато Шварц сваляше блузата ѝ; видях я как се развя над стената като бяло знаме на лунната светлина. После друг глас – на Хайнеман, мисля – извика нещо на немски, а сестра ми нададе пискливи, задъхани крясъци на отвращение и ужас. За секунда лицето ѝ се мярна над стената с разчорлена коса, ръцете ѝ се протягаха да сграбчат нощта, а ухиленото пияно лице на Шварц се приближи към нея, после тя изчезна, но звуците не секнаха – лакомите гласове на мъжете и писъците на жената от града, изразяващи нещо подобно на възторг:

– Така ѝ се пада на малката уличница! Покажете ѝ!

И над всичко това – смехът, онзи свински самодоволен смях, който и досега чувам понякога в сънищата си, примесен със звуците на саксофона, толкова наподобяващи човешки глас, неговия глас...

В продължение на около тридесет секунди се колебаех. Не повече, макар че ми се стори по-дълго, докато хапех кокалчетата на пръстите си, за да измисля нещо, и се спотайвах под храстите. Касис вече беше избягал. Аз бях само на девет, какво можех да направя? И макар че съвсем смътно разбирах какво става, не можех да я оставя. Станах, отворих уста да извикам – представях си, че Томас е наблизо и ще сложи край на всичко това, – но някой вече се прехвърляше тромаво през стената, някой с бастун, който стовари върху зяпачите с повече гняв, отколкото сила, и зарева с простен гърлен глас:

– Мръсни шваби! Мръсни шваби!

Това беше Гюстав Бошан.

Шмугнах се обратно в храстите. Сега виждах много малко от онова, което ставаше, но разбрах, че Ренет е грабнала останките от блузата си и тича плачешком покрай стената към пътя. Можех веднага да се присъединя към нея, но от любопитство и внезапно обзела ме храброст останах като закована, когато чух познат глас да се извисява пад всеобщата олелия:

– Всичко е наред! Всичко е наред!

Сърцето ми подскочи.

Чух го да си пробива път през тълпата – другите се бяха присъединили към борбата – и до мен долетяха звуци от удари с бастун, последвани от глухо тупване, сякаш някой сритва зелка. Успокояващи думи – гласът на Томас – на френски, на немски:

– Вече всичко е наред, успокойте се, verdammt, няма ли да се спреш, Францел, стига ти толкова за днес!

После се чу гневният вик на Хауер и глухите протести на Шварц.

С треперещ от гняв глас Хауер закрещя на Гюстав:

– Вече два пъти ме предизвикваш тази вечер, стар arschloch[89]!

Томас крещеше нещо неразбираемо, после силният вик на Гюстав заглуши останалите и секна изведнъж, прекъснат от звук, наподобяващ стоварване на чувал с брашно върху каменния под на хамбара, ужасяващ удар в стената и тишина, непоносима като леденостуден душ.

Тя продължи тридесет секунди, а може би и повече. Никой не издаде звук. Никой не помръдна.

После чух гласа на Томас, весело-непринуден:

– Всичко е наред. Връщайте се в бара. Довършете питиетата си. Сигурно виното най-после го е съборило.

Последва неловко мърморене, шепот, сподавен протест. Женски глас – на Колет, мисля – се обади:

– Очите му...

– От пиенето е – рязко и безгрижно каза Томас. – Той е стар човек. Не знае кога да спре – смехът му прозвуча убедително, но аз разбрах, че лъже. – Францел, остани да ми помогнеш, ще го отнесем у дома. Уди, заведи останалите вътре.

Веднага щом другите се прибраха в бара, чух как пианото отново засвири и женски глас извиси нервни трели в тон с мелодията на популярна песен. Останали сами, Томас и Хауер заговориха бързо, тревожно и приглушено. Хауер:

– Leibniz, was muss...[90]

– Halt's Maul![91] – сряза го Томас. Отиде до мястото, където според предположението ми лежеше тялото на стареца, и коленичи. Чух го да мести Гюстав, после тихо му каза няколко думи на френски:

– Старче! Събуди се, старче.

Хауер процеди нещо бързо и гневно на немски и аз не улових нито дума. После Томас заговори бавно и много отчетливо и по-скоро от тона, отколкото от смисъла на думите разбрах какво казва. Хладнокръвни, отмерени, думите звучаха почти ведро, изпълнени с ледено презрение.

– Sehr gut, Franzl[92] – твърдо произнесе Томас. – Er ist tot.[93]

10.

"Няма вече хапчета. " Трябва да е била отчаяна. В онази ужасна нощ, изпълнена с аромат на портокали, не е имала нищо, за което да се улови като за сламка.

"Бих продала децата си за една нощ спокоен сън."

По-надолу, под рецепта, изрязана от вестник и залепена за листа, с толкова ситен почерк, че старческите ми очи трябваше да го гледат през лупа, за да разчетат думите, пише:

"Т. Л. Дойде пак. Каза, че имало проблем в "Ла Pen". Неколцина войници съвсем се разпасали. Казва, че Р.-К. може да е видяла нещо. Донесе хапчета."

Дали това не са тридесетте таблетки с високо съдържание на морфин? В замяна на мълчанието ѝ? Или съвсем други хапчета?

11.

Пол се върна след половин час. На лицето си имаше леко смутената гримаса на човек, който очаква да му се карат, и лъхаше на бира.

– Наложи се да поръчам нещо за пиене – каза той виновно. – Щеше да изглежда странно, ако седях на празна маса да ги гледам.

Бях вече прогизнала и изнервена.

– Е? – попитах троснато. – Какво е голямото ти откритие?

Пол сви рамене.

– Може да няма нищо – отговори замислен. – По-добре... ъъъ... да почакам, докато проверя някои неща, преди да събуждам надеждите ти.

Погледнах го право в очите.

– Пол Дезире Уриас – започнах аз, – чакам те цяла вечност на дъжда. Стоя на тази смрад зад кафенето и гледам Десанж, защото ти каза, че може да научим нещо. Нито веднъж не се оплаках... – той ме изгледа присмехулно, но аз не му обърнах внимание. – Могат да ме канонизират за светица – казах сопнато – и ако възнамеряваш да ме държиш в неведение, докато размишляваш...

Пол махна лениво в знак на примирение.

– Откъде знаеш, че второто ми име е Дезире? – попита.

– Знам всичко – отвърнах, без да се усмихна.

12.

Не знам какво са направили, след като избягахме. Два дни по-късно един рибар намери тялото на стария Гюстав в Лоара оттатък Курле. Рибите вече го бяха нападнали. Никой не спомена за станалото в "Ла Мовез Репютасион", но братята Дюпре бяха по-мълчаливи отвсякога и в кафенето цареше необичайна тишина. Ренет не каза какво се е случило, а аз се престорих, че съм избягала едновременно с Касис, затова тя не подозираше, че съм видяла нещо. Но по някакъв начин се промени. Изглеждаше хладна, почти агресивна. Когато мислеше, че не я гледам, натрапчиво докосваше косата и лицето си, сякаш проверяваше дали всичко е на мястото си. Няколко дни не ходи на училище, като обясни, че я боли корем.

За мое учудване майка ни я глезеше. Седеше с нея, поднасяше ѝ топли напитки и ѝ говореше тихо, припряно. Премести леглото на Ренет в своята стая – нещо, което не бе правила никога за мен или Касис. Веднъж я видях да ѝ дава две таблетки, които Рен взе с нежелание. От скришното си място зад вратата веднъж долових част от разговора им, в който ми се стори, че чух думата "проклятие". След взимането на хапчетата няколко дни Ренет се чувстваше доста зле, но скоро се възстанови и повече никой не спомена за случилото се.

В албума не е записано почти нищо по този повод. На една страница майка ми е отбелязала: "Р.-К. се възстанови напълно", под изсушено цветче невен и рецепта за чай от пелин. Но отдавна хранех своите подозрения. Дали хапчетата не бяха нещо като очистително, средство срещу нежелана бременност? Дали не бяха лекарствата, за които майка ми пише в началото на албума си? И дали Т. Л. беше Томас Лайбниц?

Мисля, че Касис се беше досетил, но бе твърде погълнат от собствените си занимания, за да обръща внимание на Ренет. Учеше уроците си, четеше списанията си, играеше в гората с Пол и се държеше така, сякаш нищо не се е случило. Може би за него беше точно така.

Веднъж се опитах да говоря с брат си за това.

– Нещо се е случило ли? Какво искаш да кажеш?

Седяхме на Наблюдателния пост, ядяхме сандвичи с горчица и четяхме "Машината на времето". От началото на лятото това беше любимата ми книга и никога не ми омръзваше. Касис ме гледаше с пълна уста и очи, които сякаш избягваха моите.

– Не знам точно – казах предпазливо, като се взирах във ведрото му лице над корицата на книгата. – Аз останах само минутка повече, но... – беше ми трудно да го изразя с думи. В речника ми нямаше подходящи думи за такова нещо. – Те почти хванаха Ренет – продължих неубедително. – Жан-Мари и другите. Те... те я притиснаха до стената. Скъсаха ѝ блузата – казах.

Имаше и още, стига да можех да подбера думите. Опитах се да извикам в себе си чувството на ужас, на вина, което ме бе обзело тогава, усещането, че присъствам на нещо грозно, загадъчно, но по някаква причина всичките ми спомени бяха станали смътни, откъслечни, като видения от сън.

– Гюстав беше там – продължих отчаяна.

Касис започваше да се ядосва.

– Е, ѝ? – възкликна рязко. – Какво от това? Той постоянно висеше там, старият му безделник. Нищо ново не ми казваш.

А очите му продължаваха да отбягват моите, зареяни в страницата на книгата или навсякъде около мен като мъртви листа на вятъра.

– Имаше борба. Някой се боричкаше – не можех да не го кажа. Знаех, че той не иска да ме слуша, виждах как погледът му старателно бяга от мен, съсредоточен върху страницата, само върху страницата; знаех, че му се иска да млъкна.

Мълчание. В мълчанието нашите воли се бореха, неговата – силна с годините и опита, моята – с тежестта на знанието.

– Мислиш ли, че може би...

Тогава той се обърна към мен озлобен, с очи, светнали от гняв и ужас.

– Какво да мисля, за бога? Какво да мисля? – закрещя Касис. – Не направи ли вече достатъчно със своите сделки и планове, и умни идеи! – той се задъхваше, лицето му гореше, съвсем близо до моето. – Не мислиш ли, че направи достатъчно?

– Не знам какво... – промърморих, почти обляна в сълзи.

– Ами помисли, защо не го направиш? – извика Касис. – Да речем, че подозираш нещо, нали така? Да кажем, че знаеш как е умрял старият Гюстав – той млъкна, за да види реакцията ми, и понижи тон до дрезгав шепот. – Да речем, че подозираш някого. На кого ще кажеш? На полицията? На майка? На проклетия Чуждестранен легион?

Гледах го и се чувствах ужасно, но не го показвах и се взирах в него по обичайния си дързък начин.

– На никого не можем да кажем – продължи Касис по-тихо. – На абсолютно никого. Те ще искат да разберат какво знаем. С кого сме говорили. И ако кажем... – той отмести очи от моите, – ако кажем и дума на някого...

Изведнъж млъкна и се загледа в книгата. Дори страхът му бе изчезнал, сменен от предпазливо безразличие.

– Хубаво е, че сме още деца, нали? – отбеляза Касис с различен, равнодушен глас. – Децата все си играят и така нататък. Откриват разни неща, правят се на детективи и тям подобни. Всички знаят, че това не са истински неща. Всички знаят, че само си измисляме.

Изгледах го втренчено.

– Но Гюстав... – казах.

– Той е просто един старец – отвърна Касис, сякаш повтаряше като ехо думите на Томас. – Паднал в реката, прекалил с виното, нали така? Такива неща стават постоянно.

Потръпнах.

– Не сме видели нищо – продължи с равнодушен тон. – Нито ти, нито аз, нито Ренет. Нищо не се е случило. Нали?

Поклатих глава.

– Аз видях. Наистина.

Но той не ме погледна повече, скрит зад страниците над книгата, в която морлоките и елоите воюваха ожесточено зад безопасните бариери на литературната измислица. И всеки път, когато се опитвах да говоря с него за това, той се преструваше, че не разбира, или се държеше така, сякаш си приказвам наужким, на игра. Може би с течение на времето дори сам си повярва.

Минаваха дни. Аз събрах всички следи от портокаловата торбичка и от корите, скрити в качето с аншоа, и ги зарових в градината. Имах предчувствието, че няма повече да ги използвам.

Тя пише:

"Тази сутрин се събудих в шест, за пръв път от месеци. Странно, колко различно изглежда всичко. Когато не си спал, светът сякаш лека-полека ти се изплъзва. Земята под краката ти е неравна. Въздухът като че ли е изпълнен с парещи лъскави прашинки. Имам чувството, че съм изгубила част от себе си, но не помня каква. Те ме гледат с такива сериозни очи. Мисля, че се страхуват от мен. Не и Боаз. Тя не се бои от нищо. Искам да я предупредя, че това няма да трае вечно."

Тук е била права. Не трае вечно. Разбрах го след раждането на Ноазет – моята Ноазет, толкова потайна, толкова упорита, точно като мен. Сега и тя има дете, което съм виждала само на снимка. Нарекла го е Пеш[94]. Често се питам как ли се оправя сама, толкова далеч от дома. Някога Ноазет ме гледаше така с непроницаемите си черни очи. Сега, като си спомня, осъзнавам, че тя прилича на майка ми повече от мен.

Скоро след танците в "Ла Реп" Рафаел дойде да ни навести. Намери някакво извинение – да купи вино или нещо подобно, – но ние знаехме за какво е дошъл. Касис не си призна, разбира се, но по очите на Рен видях, че се сеща. Искаше да разбере какво знаем. Предполагам, че е бил разтревожен – повече, отколкото останалите, защото в края на краищата това беше неговото кафене и той се чувстваше отговорен. Може би се досещаше. Може би някой бе проговорил. Във всеки случай беше нервен и когато майка ми отвори вратата, погледът му зашари из двора зад гърба ѝ, после из къщата. След тази вечер търговията в "Ла Мовез Репютасион" не вървеше. Чух някой в пощенската станция – може би Лизбет Жьоне – да казва, че заведението е отишло по дяволите, че германците водят там своите фльорци, че никой почтен човек не стъпва вече в кафенето. И макар че никой още не беше направил връзката между случилото се в онази нощ и смъртта на Гюстав Бошан, не се знаеше кога ще плъзнат слуховете. В края на краищата това беше село, а в селото нищо не можеше да се запази дълго в тайна.

Е, майка ми не го удостои с онова, което хората наричат топло посрещане. Може би твърде ясно съзнаваше, че ги наблюдаваме, твърде добре си даваше сметка за всичко, което той знае за нея. Може би болестта ѝ я правеше груба или пък се дължеше на сприхавия ѝ по природа нрав. Тя се видя с него само още веднъж, а след две седмици Рафаел изчезна и всички, които бяха в "Ла Реп" онази нощ, бяха мъртви.

Майка ми само веднъж споменава за посещението му:

"Онзи глупак Рафаел се обади. Твърде късно, както обикновено. Каза, че знае откъде да намери хапчета. Отговорих му да не търси повече."

"Да не търси повече." Просто така. Ако беше друга жена, не бих повярвала, но Мирабел Дартижан не беше като другите жени. Да не търси повече. И това е последната ѝ дума. Доколкото ми е известно, никога повече не е взимала морфин, макар че можеше да се дължи по-скоро на онова, което се случи по-късно, а не толкова на силна воля. Разбира се, никога повече не донесох портокали.

Мисля дори, че изгубих вкус към тях.

ЧАСТ ПЕТА

Фестивалът на реколтата

1.

Казах ви, че повечето от написаното в албума са лъжи. Цели абзаци, вплетени в истината като плевели в жив плет, допълнително завоалирани от причудливия жаргон, който използва, от разкривените пресичащи се редове, от съкратените или променени думи, поради което водя битка за всяка дума – моята воля срещу нейната, – за да извлека смисъла от тайния код.

"Днес вървях край реката. Видях жена да пуска хвърчило от шперплат и бидони от олио. Не съм си представяла, че такова нещо може да полети. Голямо като танк, но изрисувано в толкова много цветове и с панделки, вързани на опашката. Помислих (тук няколко думи са размазани от петно зехтин, оцветило мастилото върху хартията в тъмновиолетово) но тя скочи върху летвите и полетя във въздуха. Отначало не я познах, но ми се стори, че е Минет, само че (тук по-голямо петно размазва всичко останало с изключение на няколко думи, които все още се четат. Една от тях е "красиво ". Върху абзаца с по-големи букви е изписала думата "колебание". Отдолу – набързо нахвърляна скица, която би могла да представлява абсолютно всичко, но като че ли изобразява дълга фигура, стъпила върху нещо във формата на свастика).

Каквото и да е, няма значение. Не е имало жена с хвърчило. Дори споменаването на Минет не изяснява нещата – единствената Минет, която познавахме, беше застаряваща далечна братовчедка на баща ми, която хората любезно наричаха "ексцентрична" и която се обръщаше към множеството си котки с "бебетата ми", а понякога я виждаха на обществени места да слага котенца да сучат на гърдата ѝ, седнала с умиротворено лице и разголила скандално старческата си плът.

Казвам това само за да разберете. В албума на майка ми има всевъзможни фантастични истории, разкази за срещи с отдавна умрели хора, мечти, замаскирани като факти, иронични несъответствия: дъждовни дни, описани като ясни и слънчеви, въображаемо куче пазач, несъстояли се разговори – някои доста скучни, – целувка от отдавна изгубен приятел. Понякога така изкусно смесва истината с лъжата, че дори аз не знам кое какво е. Освен това лъжите нямат ясна цел. Може би в тях говори болестта ѝ или халюцинациите вследствие на пристрастяването. Не знам дали албумът е бил предназначен за друг читател, освен за нея саматa. Не прилича на мемоари. На места е почти във формата па дневник, но не съвсем; непоследователността на събити- ята го лишава от логика и го прави безполезен. Може би затова ми отне толкова време да разбера онова, което е било очевидно, да проумея причината за действията ѝ и ужасяващите ми реакции на тях. Понякога изреченията са двойно закодирани, записани между редовете на рецепти със ситен неравен почерк. Може би така е искала да бъде.

Последен и единствен акт на любов между нея и мен.

"Сладко от зелени домати. Нарежи зелени домати на парчета, както се режат ябълки, и ги претегли. Сложи в тенджера с 1 кг захар същото тегло домати. Пак станах в три тази сутрин и отидох да взема хапчетата си. Пак забравих, че нямам нито едно. Когато захарта се стопи (за да не загори, при нужда прибави 2 чаши вода), започни да бъркаш с дървена лъжица. Чудя се, ако отида при Рафаел, дали може да ми намери друг доставчик, не смея да отида пак при германците след онова, което стана, по-скоро да умра. После изсипи доматите и вари на бавен огън, като често разбъркваш. Периодично обирай пяната с решетеста лъжица. Понякога смъртта изглежда по-добра от това. Поне няма да се безпокоя дали ще се събудя, ха-ха. Продължавам да мисля за децата. Боя се, че Хубавата Иоланд страда от медена плесен, трябва да изкопая заразените корени, иначе ще се разпространи по всички останали. Остави го леко да поври около 2 часа, може и по-малко. Когато сладкото залепне за малка чинийка, значи е готово. Толкова ме е яд на себе си, на него, на тях. Най-много на себе си. Когато онзи идиот Рафаел ми каза, трябваше да прехапя устни до кръв, за да не се издам. Не мисля, че забеляза. Казах му, че вече знам, че момичетата винаги си търсят белята, че нищо страшно не е станало. Стори ми се, че му олекна, а когато си тръгна, взех голямата брадва и цепих дърва, докато капнах от умора, и през цялото време си представях, че това е лицето му. "

Както виждате, разказът е неясен. Само в ретроспекция започва да придобива някакъв смисъл. И, разбира се, тя не спомена нито дума за разговора си с Рафаел. Мога само да си представям какво е станало в действителност, неговото безпокойство, нейното каменно невъзмутимо мълчание, неговата вина. В края на краищата това беше неговото кафене. Но майка ми не би му казала нищо. Като се е престорила, че знае, е искала да се защити, да постави бариера пред натрапчивата му загриженост. Сигурно е казала, че Рен умее да се грижи за себе си. Освен това нищо не се е случило. В бъдеще Рен ще бъде по-внимателна. Можем само да се радваме, че не е станало по-лошо.

"Т. ми каза, че вината не е негова, но Рафаел разправя, че е стоял наблизо и нищо не е направил. Германците са му приятели в края на краищата. Може би са му платили за Рен, както плащат за градските жени, които Т. им води. "

Подозренията ни се подхранваха от факта, че майка ми нито веднъж не спомена пред нас за случилото се. Може би просто не знаеше как – отвращението ѝ към всичко, свързано с телесните функции, бе непреодолимо – или може би смяташе, че това е нещо, за което по-добре да не говорим. Но албумът ѝ разкрива нарастващия гняв, ожесточението, сънищата, изпълнени с жажда за отмъщение. "Искам да го накълцам на ситно, докато нищо не остане", пише тя. Когато го прочетох за пръв път, бях убедена, че говори за Рафаел, но сега не съм толкова сигурна. Силата на омразата ѝ говори за нещо по-дълбоко, по-потайно. Преда-телствo може би. Или отхвърлена любов.

Под рецепта за сладкиш с ябълково пюре майка ми пише:

"Ръцете му бяха по-нежни, отколкото очаквах. Изглежда много млад, а очите му имат същия цвят като на море във ветровит ден. Мислех, че ще изпитам отвращение от това, от него, но в него има нежност. Дори у германец. Чудя се дали не съм луда да вярвам на това, което ми обещава. Аз съм толкова по-стара от него. И все пак не съм толкова стара. Може би има време."

На това място няма повече, сякаш се срамува от собствената си дързост, но сега, когато знам къде да гледам, намирам дребни препратки из целия албум. Отделни думи, изречения, примесени с рецепти и съвети по градинарство, закодирани и скрити дори от самата нея. И стихотворението.

"Тази сладост

изцедена

като от лъскав плод..."

Години наред вярвах, че това също е фантазия, както много други неща, за които споменава. Майка ми не би могла да има любовник, никога. Не умееше да бъде нежна. Защитните ѝ инстинкти бяха твърде силни, чувствените импулси намираха израз в рецептите ѝ, в сътворяването на съвършената леща, на най-страстния крем брюле[95]. Никога не ми е хрумвало, че в тези най-нетипични за нея фантазии може да има някаква истина. Само като си спомнех лицето ѝ, киселата извивка на устата ѝ, строгите черти на скулите ѝ, косата, опъната и прибрана на възел на тила, дори историята за жената с хвърчилото ми се струваше по-правдоподобна.

И все пак постепенно се уверих в това. Може би Пол ме наведе на тази мисъл. Може би денят, в който се улових да гледам отражението си в огледалото с червен шал около главата и с обиците – подарък за рождения ден (от Писташ, никога досега не бях ги слагала), които висяха кокетно на ушите ми. Аз съм на шестдесет и четири години, за бога. Не би трябвало да го забравям. И все пак има нещо в очите му, когато ме поглежда, което кара старото ми сърце да пърпори като двигател на трактор. Това не е отчаяното, неистово чувство, което изпитвах към Томас. Нито дори усещането за временна утеха, което Ерве ми даваше. Не, това беше нещо ново и различно. Чувство на покой. Чувството, което изпитваш, когато рецептата даде съвършен резултат, идеално набъбнал от суфле, безупречен sauce hollandaise[96]. Това е чувство, което ми подсказва, че всяка жена може да бъде красива в очите на мъжа, който я обича.

Започнах да мажа ръцете и лицето си с крем преди лягане, а на следващия ден извадих старо червило – напукано и изсъхнало от дългите години в забрава – и сложих малко цвят на устните, след което ги избърсах виновно и смутено. Какво правя? И защо? На шестдесет и четири години със сигурност съм минала възрастта, в която би било нормално да мисля за такива неща. Но строгият ми вътрешен глас не успява да ме убеди. Реша косата си с по-голямо старание от обикновено и я прибирам отзад с гребен от костенурка. Няма по-голям глупак от стария глупак, повтарям си упорито.

А майка ми беше с близо тридесет години по-млада.

Сега мога да гледам снимката ѝ с други очи, някак помъдрели. Смесените чувства, които бях изпитвала толкова години – горчивината и вината, – са се уталожили, така че гега мога да видя – наистина да видя – лицето ѝ. Мирабел Дартижан – строги черти върху изпито лице и коса, така силно изпъната назад, че ме боли само като я гледам. От каквo се е страхувала тази самотна жена на снимката? Жената в албума е толкова различна, изпълнената с копнеж авторка на стихотворението, която се смее и се гневи под маската си, а във фантазиите си понякога флиртува, друг път отправя хладнокръвни закани. Сега я виждам съвсем ясно, ненавършила още четиридесет, косата ѝ едва е започнала да побелява, очите ѝ все още блестят. Отруденият живот все още не я е смазал и мускулите на ръцете ѝ са още жилави и твърди. Гърдите ѝ, скрити под няколкото строги сиви престилки, също са стегнати; понякога тя разглежда голото си тяло в огледалото зад вратата на гардероба си и мисли за дългото си самотно вдовство, за приближаването на старостта, за последните следи от младостта, които изчезват и отпуснатите очертания на корема ѝ провисват и образуват гънки над бедрата, кльощавите крака правят коленете ѝ да изглеждат остри и изпъкнали. Толкова малко време остава, казва си жената. Сега почти чувам гласа ѝ от страниците на албума. Толкова малко време.

А и кой ще дойде, дори да чака сто години? Старият Льокоз с вечно сълзящото си око? Или Алфонс Фьонуй, или Жан-Пиер Трюриан? Тя тайно мечтае за непознат мъж с нежен глас, рисува го в представите си – мъж, който може да прозре отвъд това, в което се е превърнала, за да види каква е била някога.

Разбира се, няма как да узная какво е изпитвала. Но сега я чувствам по-близка до себе си от когато и да било, почти толкова близка, че чувам гласа ѝ между пожълтелите страници на албума, глас, който се мъчи да скрие истинската ѝ природа – на страстната, отчаяна жена зад студената каменна фасада.

Разбирате, че това е само предположение. Тя никъде не споменава името му. Дори не мога да докажа, че е имала любовник, камо ли че е бил Томас Лайбниц. Но нещо в мен ми подсказва, че дори някои подробности да ми убягват, същината на предположението ми е вярна. Могат да бъдат много други мъже, казвам си. Но сърцето тайно ми нашепва, че това би могъл да е единствено Томас. Може би приличам на нея повече, отколкото ми се иска да вярвам. Може би тя го е знаела и ми е оставила албума, за да ме накара да разбера.

Може би това е бил последният ѝ опит да сложи край на нашата война.

2.

Не бяхме виждали Томас близо две седмици след танците в "Ла Мовез Репютасион". Това се дължеше отчасти на майка ми – все още не на себе си от безсъние и мигрени, – отчасти защото чувствахме, че нещо се беше променило. Всички го усещахме; Касис, който се криеше зад книгите си с комикси, Рен в новото си безизразно мълчание, дори аз. О, ние копнеехме за него. И тримата – любовта не е нещо, което можеш да затвориш като кранче; и вече се опитвахме, всеки по свой начин, да намерим извинение за онова, което беше направил, в което беше участвал.

Но призракът на стария Гюстав Бошан се носеше между нас като заплашителната сянка на морско чудовище. Всичко се бе променило. Играехме с Пол почти по същия начин, както го бяхме правили преди Томас, но игрите ни бяха неискрени, подтикваха ни към фалшив ентусиазъм, с който да прикрием факта, че в тях вече липсва живец. Плувахме в реката, тичахме из горите, катерехме се по дърветата с повече енергия отпреди, но покрай всичко това чакахме, страдахме и тръпнехме от нетърпение да го видим. Мисля, че всички очаквахме от него да поправи нещата, дори след всичко случило се.

Аз със сигурност мислех така. Той винаги беше така сигурен, така арогантно самоуверен. Представях си го с цигара между устните и килната назад шапка, със слънчев блясък в очите и онази усмивка, която озаряваше лицето му, която озаряваше света...

Но четвъртък дойде и си отиде, а от Томас нямаше и следа. Касис го търсеше в училище, но не го намираше на никое от обичайните места. Хауер, Шварц и Хайнеман също никъде не се виждаха, сякаш съзнателно избягваха контактите с нас. Мина още един четвъртък. Преструвахме се, че не забелязваме, дори не споменавахме името му в разговорите си, макар че може би го шепнехме насън, вършехме ежедневните си занимания без него, сякаш не ни интересуваше  дали ще го видим отново или не. Сега бях почти обсебена от мисълта за Старата Майка. Проверявах капаните, които бях заложила на реката, по десет или двадесет пъти па ден и непрекъснато залагах нови. Крадях храна от избата, за да ѝ приготвям нова и все по-изкусителна стръв.

Плувах до Камъка на съкровищата и седях там часове наред с въдицата си, загледана в изящната извивка на пръта пад водата и заслушана в звуците на реката под краката ми.

Рафаел отново мина да навести майка ми. Търговията в кафенето не вървеше. Някой беше надраскал с червена боя КОЛАБОРАЦИОНИСТ на задната стена, а една нощ бяха хвърляли камъни по прозорците и сега те бяха обковани с дъски. Стоях зад вратата и слушах как говори с нисък припрян глас:

– Вината не е моя, Мирабел – каза той. – Трябва да ми повярваш. Не съм отговорен за станалото.

Майка ми издаде непреклонен стържещ звук със зъби.

– Не мога да се карам с германците – продължи Рафаел. –Трябва да се държа с тях като с всички други посетители. Пък и не бях единственият...

Майка ми сви рамене.

– В това село може и да си – отвърна с безразличие.

– Как можеш да говориш така? Самата ти по едно време се радваше...

Майка ми се хвърли напред. Рафаел побърза да отстъпи, бутна шкафа и чиниите издрънчаха. Гласът ѝ прозвуча тихо  и гневно:

– Млъкни, глупако – изсъска тя. – Това е минало, чуваш ли? Минало. И само ако заподозра, че си казал дума на някого...

Рафаел прежълтя от страх, но опита да я заплаши.

– На никого не позволявам да ме нарича глупак... – започна с треперещ глас.

– Ще те наричам глупак, а майка ти уличница, ако искам! – гласът на майка ми беше суров и вледеняващ. – Ти си глупак и страхливец, Рафаел Креспен, и го знаеш не по-зле от мен.

Тя стоеше толкова близо до него, че едва виждах лицето му, но ръцете му стърчаха от двете ѝ страни, сякаш в настойчива молба.

– Но ако ти или някой друг проговори за това – Бог да ти е на помощ, ако децата ми дочуят нещо заради теб – чувах дишането ѝ, шумолящо като мъртви листа, – ще те убия – прошепна майка ми и Рафаел сигурно ѝ повярва, защото лицето му побеля като извара и на тръгване ръцете му се тресяха толкова силно, че той побърза да ги прибере в джобовете си.

– Доближи ли се някой до децата ми, ще убия кучия син – изкрещя майка ми след него и аз видях как той се сви, сякаш думите ѝ бяха отрова. – Ще убия кучия син – повтори тя, макар че Рафаел вече беше при портата и подтичваше с наведена глава, сякаш се бореше със силен вятър.

Има думи, които ни преследват цял живот.

Тя беше в лошо настроение през целия ден. Пол изпита на гърба си острия ѝ език, когато дойде да вика Касис за игра. Майка ни, която мълчаливо кипеше след посещението на Рафаел, го нападна така ожесточено и неоснователно, че той можеше само да я гледа втренчено и да мърда устни, гласът му беше като заприщен от мъчително заекване.

– Аз с-с-съм т-толкова... т-т-толкова...

– Говори като хората, кретен! – изкрещя майка ми с леден глас и за миг ми се стори, че видях как в мекия поглед на Пол светва нещо диво, после той се обърна, без да промълви и дума, и хукна с всичка сила към Лоара, при което гласът му се възвърна и както тичаше, Пол закрещя странно и отчаяно.

– Прав ти път! – извика майка ми след него и затръшна вратата.

– Не биваше да говориш така – казах с леден тон на гърба ѝ. – Пол не е виновен, че заеква.

Тя се обърна и ме погледна с очи като ахати.

– Заставаш на негова страна – произнесе глухо. – Ако трябваше да избираш между мен и някой нацист, би застанала на страната на нациста.

3.

Тогава започнаха да пристигат писмата. Три от тях, написани на тънка хартия със сини редове, бяха пъхнати под вратата. Видях я да вдига едно такова писмо и да го пъха в джоба на престилката си, като почти ми изкрещя да се върна в кухнята, да не се показвам, да взема сапуна и да търкам, да търкам. В гласа ѝ имаше режеща нотка, която ми напомни за торбичката с портокалови кори, и побързах да се махна, но запомних листа хартия и по-късно, когато го намерих залепен в албума между рецепта за boudin noir и изрезка от списание за това как да премахваме петна от боя за обувки, веднага го познах.

"Ние знаем къкво вършиш – пишеше в него с малки разкривени букви. – Слидим къкво правиш и знаем къкво да правим с кулаборционисти." Отдолу с едри червени букви беше написано: "научи се да пишеш, ха-ха!", но почеркът изглежда твърде едър, буквите – твърде червени, сякаш прекалено много се е старала да изглежда безгрижна. Разбира се, никога не ни спомена за бележките, но като се връщам назад във времето, осъзнавам, че резките промени и настроението ѝ може да са били свързани с получаването им. От друга бележка се вижда, че авторът ѝ е знаел нещо за срещите ни с Томас.

"Виждъли сме децата ти с него тъка че ни съ опитвъй ди отричаш. Ние знаем къква игра играеш. Мислиш си че си по дубра по дубра от другите ама си саму швапска уличница и дицата ти дават сведния на германците. Къкво шъ кажеш за това. “

Почеркът може да принадлежи на всеки. Със сигурност човекът е необразован, правописът му е ужасен, но това би могло да бъде написано от всекиго в селото. Майка ми бе започнала да се държи още по-непостоянно от обикновено, затваряше се в къщата през по-голямата част от деня и гледаше всеки минувач с подозрение, граничещо с параноя.

Третото писмо е най-лошото. Предполагам, че не е имало други, макар че може просто да е решила да не ги запазва, но все пак мисля, че това е последното.

"Не заслужаваш дъ живееш – гласи то. – Нъциска уличница и надутите ти деца. На бас че не знаеше че ни продават на германците. Питъй ги уткъде идват сичките неща. Държът ги на едно място в гурата. Взимат ги ут някакъв чувек Лайбниц мисля че съ казва. Пузнаваш го. Пък ние пузнаваме тебе. "

Една нощ някой изрисува червено К на пътната врата и НЪЦИСКА УЛИЧНИЦА отстрани на кокошарника, но ние го замазахме с боя, преди някой да успее да прочете написаното. И октомври се изниза.

4.

Пол и аз се върнахме от "Ла Мовез Репютасион" късно през нощта. Дъждът бе спрял, но все още беше студено – или нощите са станали по-студени, или съм станала по-чувствителна, отколкото преди години, – а търпението ми се беше изчерпало и настроението ми бе лошо. Но колкото по-нетърпелива ставах, толкова по-спокоен изглеждаше Пол, докато накрая започнахме да се гледаме в злобно мълчание и да дишаме тежко като локомотиви.

– Онова момиче... – каза Пол накрая. Тонът му беше спокоен и замислен, сякаш говореше на себе си. – Изглеждаше много младо, нали?

Изпитах досада от привидно несъществената му забележка.

– Какво момиче, за бога? – сопнах се аз. – Мислех, че ще намерим начин да се отървем от Десанж и от мазната му каравана, а не да си търсиш извинение да се заглеждаш но момичета.

Той не ми обърна внимание.

– Седеше до него – каза бавно. – Сигурно си я видяла да влиза. Червена рокля, високи токчета. Често идва и на караваната.

Оказа се, че я помня. Смътно си представих лице с червена уста и черен бретон. Една от редовните клиентки на Люк, пристигнала с него от града.

– Е, ѝ?

– Това е дъщерята на Луи Рамонден. Преместила се е в Лиже преди две години – нали знаеш, с майка си, Симон, след развода. Сигурно ги помниш – той кимна, сякаш му бих отговорила с нещо повече от сумтене. – Симон си е върнала моминското име, Трюриан. Сега момичето трябва да е на четиринадесет, може би на петнадесет.

– И какво?

Все още не виждах какво интересно има в това. Извадих ключа си и го пъхнах във вратата.

Пол продължи да говори бавно и замислено.

– Със сигурност на не повече от петнадесет, бих казал – повтори.

– Добре – отсякох аз. – Радвам се, че си намерил с какво на разнообразиш вечерта. Жалко, че не си я попитал за номера на обувките ѝ, тогава наистина щеше да имаш какво да сънуваш.

Пол ми отвърна с ленивата си усмивка.

– Ти всъщност ревнуваш – каза.

– Нищо подобно – отговорих възмутено. – Просто бих искала да пускаш лигите си върху нечий друг килим, мръсен стар развратник.

– Ами, мислех си... – бавно произнесе той.

– Добре правиш – отвърнах аз.

– Мислех си, че може би Луи – нали е жандарм и така нататък, – може би ще реагира, след като дъщеря му има връзка на петнадесет, може би дори на четиринадесет години с възрастен мъж, женен мъж като Люк Десанж – той ме стрелна с победоносен шеговит поглед. – Искам да кажа, вярно е, че времената са се променили от нашите младежки години, но бащите и дъщерите – особено полицаите...

Аз креснах:

– Пол!

– Пък и пуши от онези сладникави цигари – добави със същия замислен тон. – От онези, които се предлагаха в джазклубовете преди години.

Гледах го с възхищение.

– Пол, това е почти умно.

Той скромно сви рамене.

– Разпитах наоколо – продължи. – Помислих, че все нещо ще изскочи рано или късно – Пол направи пауза. – Затова се забавих малко повече вътре – добави той. – Не бях сигурен дали ще успея да убедя Луи да отиде и да ги види с очите си.

Зинах.

– Довел си Луи? Докато чаках отвън?

Пол кимна.

– Казах му, че са ми откраднали портфейла в бара. Настоях да дойде и да огледа – отново пауза. – Дъщеря му се целуваше с Десанж – обясни той. – Това помогна малко.

– Пол – заявих аз, – можеш да пускаш лигите си върху всеки килим в тази къща, ако искаш. Имаш позволението ми.

– Бих предпочел да ги пускам върху теб – каза Пол с екстравагантна широка усмивка.

– Мръсен старец.

5.

На следващия ден Люк дойде да отвори караваната и откри, че Луи го очаква. Жандармът беше в пълна униформа, обикновено разсеяното му и любезно изражение бе сменено от военно безличие. На тревата до караваната имаше някакъв предмет, който приличаше на детско камионче.

– Гледай – каза ми Пол, застанал до прозореца.

Изоставих мястото си до печката, където кафето тъкмо се канеше да кипне.

– Само гледай – повтори той.

Прозорецът беше открехнат и аз усещах мириса на димната влажна мъгла над Лоара, която се спускаше над полето. Миризмата беше носталгична като запалена шума.

– Ехо! – гласът на Люк достигаше съвсем ясно до ушите ми. Той вървеше с безгрижната увереност на човек, който знае, че е неустоим. Луи Рамонден само стоеше и го гледаше безизразно.

– Какво е донесъл със себе си? – тихо попитах Пол и махнах към машинката на тревата.

– Само гледай – посъветва ме той усмихнат.

– Хей, как върви? – попита Люк и бръкна в джоба си за ключовете. – Сигурно бързаш да закусиш, а? Отдавна ли чакаш?

Луи само го гледаше, без да обели нито дума.

– Слушай – Люк махна широко с ръка. – Палачинки, сслска наденица, яйца и бекон a l'anglaise[97]. Закуска "Десанж". Плюс голяма кана от моето най-черно, най-силно cafe noirissime[98], защото виждам, че си прекарал тежка нощ –  той се засмя. – Какво имаше, а? Бой на пазара пред църквата? Някой краде от местните овце? Или си обикалял за нещо друго?

Луи продължаваше да мълчи. Стоеше съвсем неподвижно, като полицай играчка, сложил ръка върху ръкохватката на устройството, оставено на тревата.

Люк сви рамене и отвори вратата на караваната.

Предполагам, че ще станеш по-разговорлив, след като хапнеш от моята закуска "Десанж".

В продължение на няколко минути гледахме как Люк изважда тентата и рекламните плакати за менютата си. Луи стоеше безизразно до караваната и като че ли не го забелязваше. Въпреки всичко Люк запя нещо весело на чакащия полицай. След малко дочух звуците на музика от радиото.

– Какво чака? – попитах нетърпеливо. – Защо не каже нещо?

Пол се усмихна.

– Дай му време – посъветва ме той. – Рамонден никога не са били по бързите реакции, но тръгнат ли веднъж...

Луи изчака цели десет минути. Междувременно Люк продължаваше да изглежда весел, но и объркан, като изостави всички опити да поведе разговор. Започна да загрява тиганите за палачинките и наперено отмести хартиената си шапка от челото, като я килна леко назад. Накрая Луи се раздвижи. Не отиде далеч – просто подкара камиончето към задната част на караваната и се изгуби от поглед.

– Какво е това всъщност? – попитах аз.

– Хидравличен крик – отговори Пол, като продължаваше да се усмихва. – Използват се в гаражите. Гледай.

И пред очите ни караваната започна да се накланя напред, съвсем бавно. Отначало почти незабележимо, после внезапно се лашна и Десанж изхвръкна от малката си кухня като пор от дупката си. Изглеждаше ядосан, но имаше вид и на уплашен; за пръв път от самото начало на тази жалка игра бе изваден от равновесие и това много ми допадаше.

– Какво, по дяволите, смяташ, че правиш! – закрещя той на Рамонден, сякаш не можеше да повярва на очите си. – Какво е това?

Мълчание. Забелязах как караваната отново се наклони, съвсем леко. Пол и аз източихме вратове, за да виждаме какво става.

Люк хвърли бърз поглед на караваната, за да се увери, че не е повредена. Навесът висеше накриво, а цялата каравана бе залитнала на една страна като пияница, като палатка, разпъната върху пясък. Видях как лицето му възвърна пресметливото си изражение, предпазливия остър поглед на човек, който не просто държи аса в ръкава си, а има цяла допълнителна колода.

– За малко да ме уплашиш – каза той с весел, неотстъпчив тон. – Хей, наистина за малко да ме уплашиш. Изкара ми ангелите, така да се каже.

Не чухме нито дума от Луи, но ни се стори, че караваната се наклони още малко. Пол откри, че от прозореца на спалнята се вижда задната ѝ част, затова се преместихме там. Гласовете им долитаха отдалеч, но отекваха ясно в хладния утринен въздух.

– Хайде, човече – каза Люк и този път в тона му се долови безпокойство. – Стига шеги. Нали? Върни караваната на мястото ѝ и аз ще ти приготвя специалитета си за закуска. За сметка на заведението.

Луи го погледна.

– Разбира се, господине – каза любезно, но караваната се наклони още леко напред. Люк бързо посегна към нея, сякаш да я хване.

– На ваше място бих отстъпил още назад, господине – кротко предложи Луи. – Не ми изглежда съвсем стабилна.

Цялата конструкция се наклони още съвсем леко.

– На какво си играеш? – сега долових нотка на гняв.

Луи само се усмихна.

– Снощи беше доста ветровито, господине – отбеляза учтиво и отново натисна хидравличния крик в краката си. – Край реката има повалени дървета.

Видях как Люк застина. Гневът го правеше тромав, главата  му подскачаше назад като на петел, който се готви забой. Забелязах, че е по-висок от Луи, но малко по-слаб.

Луи нисък и набит, бе прекарал по-голямата част от живота си в налитане на бой. Затова беше станал и полицай. Люк направи крачка напред.

– Просто веднага остави крика – произнесе бавно, заплашително.

Луи се усмихна.

– Разбира се, господине – отвърна. – Както кажете.

Видях края като на забавен каданс. Караваната, кацнала заплашително на един от ръбовете си, полетя назад, след като загуби опорната си точка. Последва дрънчене и всичко в кухнята – чинии, чаши, ножове, тигани – внезапно отскочи от мястото си и се посипа в далечния край на караваната с трясък като от изпочупени съдове. Караваната продължи  да описва ленива дъга надолу, тласкана от собствена си инерция и тежестта на разместените мебели. За миг ни се стори, че ще застане на четирите си колела. После се стовари бавно и тромаво на една страна върху тревата край пътя, разнесе се гръм, от който къщата ми се разтресе и чашите в бюфета на долния етаж задрънчаха така, че се чу чак в спалнята.

Няколко секунди двамата мъже само се гледаха, Луи – загрижено и със съчувствие, Люк – с учудване и нарастващ гняв. Караваната лежеше на една страна на поляната и дрънченето и тропотът вътре постепенно заглъхваха.

– Оппа! – обади се Луи.

Люк го стрелна с ядосан поглед. За секунда нещо прескочи между тях и изведнъж сплетоха ръце, размахаха юмруци с такава бързина, че не можех да уловя движенията им. След миг Люк седеше на земята, закрил лицето си с ръце, а Луи му помагаше да стане с любезно изражение на съчувствие.

– Боже мой, господине, как се случи това? Като че ви прилоша за малко, а? Сигурно е от шока, съвсем естествено е. Успокойте се.

Люк фучеше от гняв.

– Имаш ли... представа... какво направи, смотаняко?

Думите му не се чуваха добре, защото ръцете закриваха лицето му. По-късно Пол каза, че видял Луи да го удря с лакът право в носа, макар че всичко стана твърде бързо и не успях да забележа. Жалко. Щеше да бъде приятно за гледане.

– Адвокатът ми ще те разори... Ще те видя тогава – по дяволите, кръвта ми изтича...

Странно, но сега ясно виждах роднинската прилика, по-изявена отпреди, нещо в начина, по който натъртваше сричките – капризно хленчене на разглезено градско момче, което никога досега не е срещало отказ. За миг ми се стори, че говори точно като сестра си.

Тогава с Пол слязохме по стълбите – не мисля, че бихме могли да останем и минута повече в къщата – и излязохме навън да гледаме забавата. Люк вече беше станал от земята. Не изглеждаше особено хубав сега, когато от носа му течеше кръв, а очите му бяха насълзени. Забелязах, че на единия от скъпите му парижки ботуши има следа от прясно кучешко лайно. Подадох му носна кърпа. Люк ме изгледа подозрително и я взе. Започна да попива кръвта от носа си. Личеше си, че все още не разбира нищо от случилото се, беше пребледнял, но гледаше упорито и борбено, като човек, който има зад гърба си адвокати, съветници и високопоставени приятели.

– Видяхте всичко, нали? – каза той и се изплю. – Видяхте какво направи кучият син с мен – погледна кървавата носна кърпа, сякаш не можеше да повярва. Носът му се подуваше здравата, както и очите. – И двамата видяхте как ме удари, нали? – продължи да упорства. – Посред бял ден! Мога да Те осъдя и да ти взема всичко... до последната... стотинка...

Пол сви рамене.

– Аз не видях много – произнесе бавно. – Ние, старите хора, не виждаме както на младини, пък и недочуваме...

– Но вие гледахте – настояваше Люк. – Не може да не сте видели... – в този момент ме забеляза да се усмихвам и присви очи. – О, разбирам – каза с противен тон. – Ето за какво била цялата работа, а? Мислите, че можете да накарате смешния си жандарм да ме тормози, нали? – той погледна злобно към Луи. – Щом това е най-доброто, което може да ви хрумне... – запуши ноздрите си, за да спре кървенето.

– Не мисля, че е имало оплаквания за материални щети – флегматично каза Луи.

– О, така ли? – отсече Люк. – Когато адвокатите ми видя...

Луи го прекъсна.

– Нормално е да сте разстроен. Вятърът е потрошил всичко в заведението ви. Разбирам ви, сигурно не сте знаели какво вършите.

Люк го гледаше потресен.

– Ужасна нощ – любезно каза Пол. – Първата октомврийска буря. Сигурен съм, че можете да получите застрахователно обезщетение.

– Разбира се, нямаше как да не се случи – обадих се аз. Такава нестабилна каравана, паркирана отстрани на пътя, не можеше да издържи. Чудя се как не е станало по-рано.

Люк кимна.

– Разбирам – каза тихо. – Не е зле, Фрамбоаз. Никак не е зле. Виждам, че доста сте се потрудили – тонът му беше почти доброжелателен. – Но знаете, че и без караваната мога да направя много неща. Ние можем да направим много неща – направи опит да се усмихне, трепна от болка и отново захвана да бърше носа си. – Може би ще им дадете това, което искат – продължи той със същия доброжелателен, почти съблазняващ тон. – Е, Мами? Какво ще кажете?

Не знам какво трябваше да отговоря. Погледнах го и се почувствах стара. Очаквах да се предаде, да отстъпи, но в този момент Люк изглеждаше по-оперен от когато и да било, в острите черти на лицето му се четеше очакване. Бях изиграла най-силния си коз – нашия най-силен коз, моя и на Пол – и въпреки това Люк не изглеждаше победен. Бяхме като деца, които се мъчат да заприщят река. Изживяхме своя звезден миг на триумф – онова изражение на страх и гняв, което видяхме на лицето му, струваше си дори само за това, – но накрая колкото и да се борим, реката винаги побеждава. Луи също е прекарал детството си край брега на Лоара, казах си. Сигурно се чувства по същия начин. Единственото, което постигна, беше да си създаде проблеми. Представих си армията от адвокати, съветници, градска полиция, имената ни по вестниците, разголване на тайните ни... Почувствах се уморена. Толкова уморена.

Тогава видях лицето на Пол. Усмихваше се с онази своя топла бавна усмивка, изглеждаше почти весел, в очите му блестеше мързеливо учудване. Нахлупи баретата на челото си с жест, който бе някак решителен, комичен и героичен едновременно, сякаш най-старият рицар на света сваля за последен път забралото, за да се хвърли в битка с врага. Изведнъж страшно ми се прииска да се разсмея.

– Мисля, че можем... ъ-ъ-ъ... да разрешим ситуацията – каза той. – Може би Луи малко се е поувлякъл. Всички Рамонден са малко... ъъъ... сприхави, бързо се палят. В кръвта им е – усмихна се, сякаш се извиняваше, после се обърна към Луи. – Помниш ли онази история с Гилерм... какъв ти се пада, брат на баба ти?

Десанж слушаше с нестихващ гняв и презрение.

– На баща ми – поправи го Луи.

Пол кимна.

– А, да. Гореща кръв имат тези Рамонден. Сички ду идин.

Сега премина на диалект – едно от нещата, които майка ми най-много мразеше у него, заедно със заекването – и произношението му стана по-завалено, отколкото го помнех отпреди години.

– Помня оня път, дету утидоха с другити да нъпадат фермътъ – стария Гилерм с дървиния крак най-утпред – зарът уная работъ в "Ла Мовез Репютасион", май чи и сия е с тая лоша слава...

Люк сви рамене.

– Виж, с удоволствие бих изслушал всичките ви селски легенди за отминали времена. Но наистина искам...

– И цялътъ рабутъ зърад идин младеж – неумолимо продължаваше Пол. – Ей такъв кът вас, де. Градско момче, ъ-хъ, от странство... и той въртеши на пръста си беднити прости хорица на Лоара.

Стрелна ме с поглед, сякаш проверяваше емоционалния барометър на лицето ми.

– Лошо свърши, де. Нали тъй?

– По-лошо няма накъде – глухо отбелязах аз. – Случи му си най-лошото.

Люк ни гледаше предпазливо.

– Така ли? – попита.

Aз кимнах.

– И той харесваше млади момичета – казах с глас, който прозвуча слабо и далечно в собствените ми уши. – Разиграваше ги. Използваше ги за събиране на сведения. В днешно  време това се нарича корупция.

– Естествено, някога повечето момичета нямаха бащи – заговори  Пол приветливо. – Заради войната.

Видях как очите на Люк светнаха – беше разбрал. Той леко кимна, сякаш си отбеляза нещо наум.

– Това е свързано с миналата вечер, нали? – попита.

Не обърнах внимание на въпроса му.

– Вие сте женен, нали? – попитах на свой ред.

Люк отново кимна.

–Жалко ще бъде, ако жена ви разбере за всичко това – продължих аз. – Корумпиране на малолетни... мръсна работа... Не виждам как ще го скриете от нея.

– Никога няма да накарате момичето да свидетелства. То няма да...

– Момичето е моя дъщеря – просто каза Луи. – Ще направи – ще каже – каквото е редно.

Люк за пореден път кимна. Трябва да призная, че беше доста хладнокръвен.

– Добре – каза накрая. Дори леко се усмихна. – Добре. Схванах.

Въпреки всичко изглеждаше спокоен; бледият цвят на лицето му се дължеше по-скоро на гняв, отколкото на страх. Погледна право към мен и устата му се изкриви иронично.

– Дано победата да си струва, Мами – натъртено произнесе той. – Защото от утре ще ви е необходима много смелост и съчувствие. От утре вашата тъжна малка тайна ще бъде разкрита във всяко списание, във всеки вестник в страната. Трябва само да се обадя тук-там и ще го направя... В края на краищата това беше много мръсен номер и ако нашият приятел тук си мисли, че дъщеря му струва нещо...

Той млъкна и се усмихна злобно, но зяпна в почуда, когато полицаят закопча с белезници първо едната, после другата му ръка.

– Какво? – сякаш не вярваше на ушите си, учуден почти до смях. – Какво, по дяволите, правиш сега? Искаш да прибавиш отвличане към списъка с обвиненията към теб ли? Къде си мислиш, че се намираш? В проклетия Див запад?

Луи му хвърли безучастен поглед.

– Длъжен съм да ви предупредя, господине – каза той, – че грубото и агресивно поведение няма да ви помогнат и че мой дълг е...

– Какво? – почти изкрещя Люк. – Какво поведение? Нали ти ме удари! Не можеш...

Луи го изгледа учтиво-осъдително.

– Имам основание да смятам, господине, че грубото ви поведение може да е последствие от консумация на алкохол или друго упойващо средство и че заради личната ви безопасност считам за свой дълг да ви задържа, докато...

– Арестуваш ли ме? – настоятелно попита Люк, все още учуден. – Обвиняваш ли ме?

– Не бих го направил, ако не беше мой дълг, господине –  отговори Луи с укор. – Но съм сигурен, че тези двама свидетели ще потвърдят грубото ви заплашително поведение, нецензурния език, необузданите прояви... – той кимна към мен. – Ще се наложи да ме придружите до участъка, господине.

– Тук няма участък, по дяволите! – изкрещя Люк.

– Луи използва мазето в дома си за задържане на пияници и нарушители на реда – спокойно обясни Пол. – Разбира се, отдавна не му се е налагало да го ползва – откакто Гюгюст Тинон беше буйствал на онзи гуляй преди пет години...

– Но аз имам здрава изба, изкопана в земята, която е изцяло на ваше разположение, Луи – ако смятате, че има опасност да избяга, докато го водите през селото – предложих любезно. – Има хубав здрав катинар и нищо, с което не може да се нарани...

Луи като че ли се замисли върху предложението.

– Благодаря, госпожо Симон – отговори накрая. – Мисля, че може би засега там ще му бъде най-добре. Поне докато реша какво да правя по-нататък.

Той огледа критично Десанж, който сега бе пребледнял, но не  само от гняв.

– Вие сте луди – и тримата – тихо промърмори Люк.

– Разбира се, ще се наложи първо да ви претърся – спокойно каза Луи. – Не мога да ви позволя да запалите пожар или нещо подобно. Бихте ли изпразнили джобовете си, ако обичате?

Люк поклати глава.

– Не мога да повярвам – промърмори той.

– Съжалявам, господине – настояваше Луи. – Но съм длъжен да ви помоля да изпразните джобовете си.

– Щом ме молиш – кисело отвърна Люк. – Не знам какво очаквате да спечелите от това, но щом адвокатът ми чуе...

– Аз ще му помогна – предложи Пол. – Не мисля, че ще му е лесно да бръкне с ръце в джобовете си.

С бързи движения въпреки привидната си тромавост той започна ловко да отупва дрехите на Люк и да вади съдържанието на джобовете му – запалка, няколко хартийки за цигари, ключове за кола, портфейл, пакет цигари. Десанж се съпротивляваше безпомощно и ругаеше. Огледа се наоколо, сякаш очакваше да види някого, на когото да извика за помощ, но улицата бе пуста.

– Един портфейл – каза Луи, докато преглеждаше съдържанието. – Една запалка. Сребърна. Един мобилен телефон.

Той надникна в пакета цигари и изсипа всичко от него в дланта си.

Тогава забелязах нещо, което не бях виждала досега. Малко блокче с неправилна форма, тъмнокафяво на цвят, което приличаше на стар дъвчащ бонбон от меласа.

– Чудя се какво ли е това – приветливо отбеляза Луи.

– Върви по дяволите! – рязко кресна Люк. – Това не е мое! Ти си ми го подхвърлил, стар глупако! – този път говореше на Пол, който го гледаше спокойно и учудено. – Никога няма да докажеш...

– Възможно е – равнодушно каза Луи. – Но все пак можем да опитаме, нали?

6.

Луи остави Десанж в избата, както се бяхме разбрали. Каза ни, че може да го задържи за двадесет и четири часа, преди да повдигне обвинение. С любопитство в погледа и преднамерена безизразност в гласа ни уведоми, че имаме време да осъществим замисъла си. Добро момче е този Луи Рамонден, въпреки че бавно загрява. Но и твърде много прилича на чичо си Гилерм, за да бъдем спокойни, и затова, предполагам, отначало не забелязах добротата му. Надявах се само да не съжали в скоро време за това.

Отначало Десанж буйстваше и крещеше в избата. Настояваше за адвокат, за телефон, за сестра си Лор, за цигарите си. Твърдеше, че носът го боли, че е счупен, че доколкото му е известно, в момента може би частици от костта си пробиват път към мозъка му. Блъскаше по вратата, умоляваше, заплашваше, ругаеше. Ние не му обръщахме внимание и постепенно звуците утихнаха. В дванадесет и половина му занесох кафе, чиния хляб и charcuterie[99]. Той се мръщеше, но беше спокоен, погледът в очите му бе пресметлив.

– Вие само отлагате момента, Мами – каза ми, докато режех хляба на филии. – Имате само двадесет и четири часа, защото, както знаете, веднага щом се обадя по телефона...

– Гладен ли сте всъщност? – рязко заговорих аз. – Защото няма да ви навреди, ако погладувате малко, а и няма да ми се налага да слушам отвратителните ви приказки. Така ли е?

Люк ме изгледа мръснишки, но не каза нищо по въпроси.

– Така е – довърших.

7.

През останалата част от деня с Пол се преструвахме, че работим. Беше неделя и ресторантът не работеше, но все още имаше да се свършат доста неща в овощната и в зеленчуковата градина. Копах, кастрих и плевих, докато бъбреците ми започнаха да парят от болка, а от подмишниците ми се стичаше пот. Пол ме наблюдаваше от къщата, без да забелязва, че и аз го наблюдавам.

Двадесет и четири часа. Не ми излизаха от главата, сякаш бях заболяла от тежка болест. Знаех, че трябва да направя нещо, но какво мога да свърша за това време – не се сещах. Бяхме се справили с единия Десанж – поне временно, – но другият все още бе свободен да върши злините си. А времето ни беше ограничено. Няколко пъти дори отидох до телефонната будка пред пощенската станция – измислях всякакви претексти, за да се навъртам наоколо, веднъж дори набрах номера, но затворих, преди някой да е отговорил. Осъзнах, че нямам никаква представа какво да кажа. Струваше ми се, че колкото и да се взирам, виждам все същата ужасна истина, все същите неудачни възможности за избор. Старата Майка, разтворила паст, обкичена с въдичарски кукички, със стъклени очи, блеснали от гняв, и аз – боря се със страшното съпротивление, стискам зъби като лещанка, налапала въдица, сякаш щуката е част от мен, която се мъча да освободя, някакво потайно кътче в моето сърце, което се мята и подскача на куката, ужасяващ, тайнствен улов...

Накрая реших, че имам две възможности. В ума ми се въртяха и други – Лор Десанж да обещае, че ще ме остави на мира, а аз в замяна да освободя малкия ѝ брат, – но нещо земно, практично в мен ми казваше, че няма да стане. Досега с действията си спечелихме само едно – време, – а аз чувствах как тази награда ми се изплъзва с всяка секунда, докато си блъскам главата над това как да я използвам. Ако нищо не ми хрумнеше, към края на седмицата предсказанието на Люк – "от утре вашата тъжна малка тайна ще бъде разкрита във всяко списание, във всеки вестник " –щеше да стане реалност, черно на бяло, и аз щях да изгубя всичко: фермата, ресторанта, мястото си в Ле Лавьоз... Знаех, че единствената алтернатива е да използвам истината като оръжие. Но дори това да ми помогнеше да запазя дома и работата си, кой би могъл да каже как ще се отрази на Писташ, на Ноазет, на Пол?

Скърцах със зъби тревожно. Никой не бива да се изправя пред такъв избор, хленчех аз. Никой.

Копаех лехата с лук така усърдно и машинално, че започнах да изравям зреещите растения, като разхвърлях наоколо лъскавите малки лукчета заедно с плевелите. Избърсах потта от очите си и установих, че плача.

Никой не бива да избира между живота и лъжата. И въпреки това тя е била принудена да го направи – Мирабел Дартижан, жената на снимката, с фалшив наниз от перли и срамежлива усмивка, жената с остри скули и безмилостно изпъната назад коса. Беше се отказала от всичко – фермата, от овощната градина, от малката ниша, която бе направила за себе си, от мъката, от истината, – бе заровила  миналото, без да се обръща назад, за да продължи напред... Само един факт липсва в албума ѝ, едно-единствено нещо, което не би могла да напише, защото нямаше откъде  да го знае. Един последен факт, който да довърши историята. Един-единствен.

Ако не бяха дъщерите ми и Пол, казвах си, бих разказала всичко. Само напук на Лор, за да ѝ отнема победата. Но Пол беше тук, спокоен и нищо не подозиращ, така покорен и мълчанието си, че бе успял да премине всички защитни прегради, без дори да разбера. Пол, винаги някак смешен със заекването си и стария си син комбинезон, с ловки ръце  и бегла усмивка. Кой би си помислил, че това ще бъде тъкмо Пол, след толкова години? Кой би си помислил, че под толкова време най-после ще открия пътя към дома?

За малко да се обадя на няколко пъти. В края на краищата Мирабел Дартижан отдавна беше мъртва. Нямаше нужда да я оставям да се мята в мътните води на сърцето ми, както Старата Майка на въдицата. Повторната лъжа вече не би променила нищо, казвах си. Както и разкриването на истината не би изкупило вината ми. Но Мирабел Дартижан беше упорита дори в смъртта си. Дори сега мога да я доловя – да я чуя, както свистенето на жиците във ветровит ден, онзи дрезгав, смутен дискант, единствено останал в паметта ми от нея. Няма значение, че така и не разбрах колко много съм я обичала. Нейната любов – бурна и потайна до непроницаемост – ме вика при себе си в мрака.

И все пак. Не е редно. Това е гласът на Пол в мен, неумолим като реката. Не е редно да се живее в лъжа. Бих искала да не ми се налага да избирам.

8.

Когато дойде да ме търси, слънцето вече залязваше. Бях работила в градината толкова дълго, че болката в ставите бе станала режеща, натрапчива. Гърлото ми беше пресъхнало и сякаш пълно с въдичарски кукички. Виеше ми се свят. Обърнах му гръб, а той застана мълчаливо зад мен, без да говори – нямаше нужда, – само чакаше, дебнеше благоприятния момент.

– Какво искаш? – отсякох накрая. – Престани да ме зяпаш, за бога, и се захвани с нещо полезно!

Пол не каза нищо. Усещах как тилът ми гори. Обърнах се, захвърлих мотиката насред лехите и закрещях с гласа на майка си:

– Кретен! Не можеш ли да стоиш по-далеч от мен? Жалък стар глупак!

Мисля, че исках да го засегна. Щеше да ми бъде по-лесно, ако можех да го нараня, да го накарам да се отвърне от мен възмутен, обиден или отвратен, но той ме съзерцаваше

– Странно, винаги бях смятала, че няма по-добра от мен в тази игра – с безкрайното си търпение, без да помръдва, без да говори, просто чакаше да свърша репликата си, за да може той да каже своята. Обърнах се ядосана, уплашена от думите, които можеше да изрече, от ужасяващото му търпение.

– Приготвих вечеря на нашия гост – заговори той накрая. – Може би и ти ще хапнеш.

Поклатих глава.

– Не искам нищо друго, освен да остана сама – отвърнах му аз.

Зад гърба си чух как въздъхна.

– И тя беше същата – каза. – Мирабел Дартижан. Не приемаше помощ от никого, не, дори сама не искаше да си помогне – гласът му беше тих и замислен. – Много приличаш на нея, знаеш ли? Прекалено много – не е полезно нито за теб, нито за когото и да било.

Прехапах устни, за да не кажа нещо рязко в отговор, и не го погледнах.

– Отпъждаше всички от себе си с този свой инат – продължи Пол. – Така и не разбра, че щяха да ѝ помогнат, ако беше казала. Но тя не каза нищо, нали? На никого.

– Не мисля, че е могла да каже – промърморих вцепенена. – Някои неща не са за казване. Просто... не можеш... да и кажеш.

– Погледни ме – каза Пол.

Лицето му изглеждаше розово на последното огнено зарево, преди слънцето да се скрие, розово и младо въпреки бръчките и пожълтелите от никотина мустаци. Зад него небето бе кървавочервено, набраздено от облаци.

– Идва време, когато някой трябва да каже – разсъдливо заговори той. – Не съм чел оръфаната книга на майка ти толкова време, за да си мълча, и каквото и да мислиш, съвсем не съм чак такъв глупак.

– Извинявай – отговорих аз. – Нямах предвид това.

Пол упорито поклати глава.

– Знам. Не съм умен като Касис или като теб, но понякога ми се струва, че умниците най-лесно се отчайват.

Той се усмихна и почука с пръст по слепоочието си.

– Много работа се върши тук – каза добродушно. – Доста работа.

Аз го погледнах.

– Виждаш ли, от истината не боли – продължи Пол. – Ако го беше разбрала, нищо нямаше да се случи. Ако ги беше помолила за помощ, вместо да се оправя сама, както винаги...

– Не – гласът ми бе решителен и категоричен. – Ти не разбираш. Тя никога не е знаела истината. Или ако е знаела, не го е признавала дори пред себе си. Заради нас. Заради мен... – тук се задавих и от стомаха ми се надигна познат вкус, кисел, който ме разяждаше. – Не е било нейна работа   да казва истината. Това е наша – моя работа – преглътнах болезнено. – Само аз мога да я кажа – произнесох с усилие. – Само аз знам цялата история. Само аз бих могла да се осмеля...

Млъкнах, за да го погледна още веднъж. Милата тъжна усмивка. Прегърбените рамене – като на муле, търпеливо и спокойно носило на гърба си големи и тежки товари. Как му завиждах! Как го желаех!

– Ти можеш да се осмелиш – каза Пол накрая. – Винаги си била смела.

Спогледахме се. Между нас се възцари мълчание.

– Добре – промълвих накрая. – Пусни го.

– Сигурна ли си? Наркотиците, които Луи намери в джоба му...

Изсмях се и смехът прозвуча странно безгрижно в пресъхналата ми уста.

– И ти, и аз знаем, че нямаше наркотици. Безобиден фалшификат, това е всичко. Ти си му го пъхнал, докато си претърсвал джобовете му – отново се разсмях на смутения му вид. – Имаш ловки пръсти, Пол, ловки ръце. Мислиш ли, че само ти си подозрителен?

Пол кимна.

– Тогава какво ще правиш? – попита. – Каже ли на Яник и Лор...

Аз поклатих глава.

– Нека им каже – отговорих.

Усещах лекота, чувствах се по-лека откогато и да било, лека като пух. Вътре в мен се надигаше смях, налудничав смях на човек, готов да захвърли всичко, което притежава, на вятъра. Сложих ръка в джоба на престилката си и извадих листа хартия със записания на него телефонен номер.

После размислих и прелистих бележника си с адреси. Скоро намерих страницата, която търсех.

– Мисля, че вече знам какво да правя – обявих аз.

9.

"Клафути с ябълки и сушени кайсии. Разбий яйцата и брашното със захарта и разтопеното масло, докато се получи гъста кремообразна смес. Малко по малко прибавяй млякото, като бъркаш през цялото време. Крайната смес трябвa да бъде като тесто за тънки палачинки. Намажи обилнo с масло плитка тава и прибави към сместа нарязаните  плодове. Сложи канела и бахар и сложи във фурната на умерена температура. След като сладкишът е започнал да набъбва, поръси отгоре с кафява захар и намажи с масло. Печи го, докато се получи хрупкава и твърда коричка"

Реколтата беше слаба. Сушата, последвана от опустошителните дъждове, бе унищожила всичко. И въпреки това както винаги очаквахме със затаен дъх годишния фестивал на реколтата, включително и майка ми, която правеше сладкиши специално за случая, оставяше купи с плодове и зеленчуци на прозорците и печеше самуни хляб с причудливи и сложни форми – сноп житни класове, риба, кошници с плодове, – които продаваше на пазара в Анже.

Панаирът винаги се провеждаше в края на октомври. В този ден всички ученици от неделното училище се събираха около фонтана (пищно украсен с цветя, плодове и гирлянди от царевични кочани, тикви и боядисани в пъстри цветове кратуни, издълбани и изрязани като фенери), облечени в най-хубавите си дрехи, със свещи в ръце и пееха.

Службата продължаваше в църквата, където олтарът беше покрит със зелена и златна драперия, и химните отекваха по площада. Тълпата ги слушаше с благоговение, запленена от обаянието на забраненото, заета да прибира зърното на избраните и да изгаря плявата. Винаги чакахме службата да  свърши и след това се присъединявахме към празничната  тълпа, докато кюрето оставаше в църквата да слуша и изповеди. По краищата на голите полета горяха огньове, над които се издигаше сладък дим.

Тогава започваше веселбата. На фестивала на реколтата имаше борба, надбягвания и всякакви състезания – танци, събиране на ябълки, ядене на палачинки, надбягвания с гъски, а на победители и победени се раздаваха топли сладкиши с джинджифил и ябълково вино. Край фонтана се продаваше домашна продукция в кошници, докато кралицата на фестивала седеше усмихната на жълтия си трон и хвърляше цветя по минувачите.

Тази година почти не усетихме приближаването му. През другите години очаквахме фестивала с по-голямо нетърпение, отколкото Коледа, защото в онези времена рядко получавахме подаръци, а декември не е подходящо време за празници. Октомври – мимолетен и изпълнен със сочна сладост, с червеникавозлатиста светлина и ранна слана, и листа, които се въртят и блестят той е друго нещо, вълшебно време, последна отчаяна съпротива пред приближаващия студ. В други години седмици по-рано скривахме на сигурно място купчина дърва и сухи листа, приготвяхме огърлици от киселици и торби лешници, най-хубавите ни дрехи чакаха изгладени, а обувките – лъснати за танците. Можеше да има специално празненство на Наблюдателния пост (на Камъка на съкровищата висяха венци, червените главички на цветята бяха потопени в бавните кафяви води на Лоара), круши и ябълки, нарязани и изсушени във фурната, гирлянди от жълта царевица, сплетена на плитки и куклички, окачени навсякъде из къщата за късмет, планирахме всевъзможни дяволии и потривахме кореми в гладно очакване.

Но тази година нямаше големи приготовления. Горчивината на случилото се в "Ла Мовез Репютасион" сложи начало на унинието ни; последваха писмата, слуховете, надписите по стените, шепотът зад гърба и любезното мълчание в лицето. Предполагахме, че не може да има дим без огън. Обвиненията (надписът "НЪЦИСКА УЛИЧНИЦА" на кокошарника, който се появяваше изписан с по-големи и по-ярки букви всеки път, когато го замазвахме), подсилени от отказа на майка ни да потвърди или опровергае клюките, приказките за посещенията ѝ на "Ла Реп", преувеличавани и предавани жадно от уста на уста, бяха достатъчни, за да събудят още по-силни подозрения. Тази година фестивалът на реколтата беше безрадостен за семейство Дартижан.

Другите правеха огньове и връзваха пшеницата на снопи. Децата минаваха по редовете, за да съберат до едно търкулналите се зрънца. Ние обирахме последните си ябълки – тоест онези, които не бяха съвсем изгнили и проядени – и ги нареждахме в избата на подноси, като гледахме ябълките да не се допират, за да не се разпространи гниенето. Прибирахме зеленчуците в кошове в избата под зейна и отгоре ги покривахме с тънък слой пръст. Майка ни дори печеше от специалните си хлябове, макар че в Ле Лавьоз нямаше голям пазар за печивата ѝ, и невъзмутимо ги продаваше в Анже. Помня как един ден натоварихме двуколката с хляб, пити и сладкиши и ги закарахме на пазара, как слънцето грееше над препечените корички във форми на жълъди, таралежи, малки маски, изкривени в гримаси, и те блестяха като полиран дъб. Малко от децата в селото отказваха да говорят с нас. Един ден на път за училище някой скрит в храстите край реката беше хвърлил по Ренет и Касис буци земя. С приближаването на деня на фестивала момичетата започнаха да се оглеждат една друга, да сресват косите си с особено старание и да мият лицата си с овесено брашно, защото в деня на празника една от тях щеше да бъде избрана за кралица на реколтата, да получи корона от ечемични класове и стомна вино. Изобщо не се интересувах от това. С моята къса права коса и жабешко лице никога не можех да стана кралица на реколтата. Впрочем освен Томас нищо друго не ме интересуваше. Питах се дали изобщо някога ще го видя отново. Седях край Лоара при капаните и въдицата си и наблюдавах. Вярвах, че ако по някакъв начин уловя щуката, Томас ще се върне.

10.

Сутринта на фестивала беше студена и ясна, изпълнена с умиращата светлина на жарава, типична за октомври. Майка ни стоя будна цяла нощ – по-скоро от инат, отколкото от любов към традицията, – за да прави сладкиши с джинджифил, черни палачинки от елда и къпиново сладко, които сложи в кошници и ни даде да занесем на панаира. Аз нямах намерение да ходя. Вместо това издоих козата и свърших  малкото си неделни домашни задължения, после тръгнах към реката. Тъкмо бях заложила особено изобретателен капан от две щайги и един бидон за олио, омотани с телена мрежа и с рибени обрезки за стръв. Намираше се точно до ръба на брега и нямах търпение да го проверя. Усещах миризмата на сено във въздуха, която се разнасяше от първите есенни огньове. Ароматът беше горчив, древен като света и напомняше за по-щастливи времена. Докато бродех през царевичното поле край Лoapa, и аз се почувствах стара. Сякаш вече бях живяла дълги, дълги години.

Пол чакаше при Правите камъни. Не се изненада, когато ме видя, вдигна за кратко глава от въдицата си и пак заби поглед в корковия поплавък във водата.

– Няма ли да ходиш на п-панаира? – попита той.

Поклатих глава. Осъзнах, че не съм го виждала, откакто майка ми го изгони от къщи, и изведнъж се почувствах виновна за това, че съвсем бях забравила стария си приятел. Може би затова седнах до него. Със сигурност не търсех компания – потребността ми да остана сама ме задушаваше.

– И аз н-няма да ходя.

Тази сутрин Пол изглеждаше почти мрачен, кисел; беше свъсил вежди в съсредоточено изражение, което бе прекалено, неудобно зряло.

– Всички онези идиоти ще п-пият и ще т-танцуват. На кого му е притрябвало?

– На мен – не.

Кафявите водни змиорки на реката в краката ми ме хипнотизираха.

– Отивам да проверя всички капани, после ще се пробвам на големия пясъчен нанос. Касис казва, че понякога там има щуки.

Пол ме изгледа цинично.

– Никога н-няма да я хванеш – отсече.

– Защо не?

Той сви рамене.

– Просто н-няма и това е.

Известно време ловихме риба, седнали един до друг; слънцето бавно затопляше гърбовете ни и жълточервеночерните листа падаха едно по едно върху копринената вода. Чухме църковните камбани да звънят напевно и далечно от другата страна на полето и да възвестяват края на литургията. Фестивалът щеше да започне след десет минути.

– Другите ще ходят ли? – попита Пол, като извади един червей от топлото му място в лявата си буза и ловко го окачи на кукичката.

Свих рамене.

– Не ме интересува – казах.

В мълчанието, което последва, чух как червата на Пол шумно изкуркаха.

– Гладен ли си?

– Не.

Тогава го чух. Съвсем ясно, откъм пътя от Анже, отначало  едва доловимо, после по-силно, като жуженето на сънена пчела, после като шума на кръвта в слепоочията след продължително тичане през полето. Звукът на самотен мотоциклет.

Внезапно ме обзе паника. Пол не биваше да го вижда. Ако това беше Томас, аз трябваше да бъда сама – а мъчителният прилив на радост в сърцето ми подсказваше, крещеше с ясна възторжена увереност, че е той.

Томас.

– Може би си струва да хвърлим един поглед – казах с престорено безразличие.

Пол издаде неопределен звук.

– Ще има сладки с джинджифил – лукаво подхвърлих аз. – И печени картофи, и царевица... и пити... и наденица на жар.

Чух как червата му закуркаха още по-силно.

– Можем да се промъкнем и да похапнем – предложих.

Мълчание.

– Касис и Рен ще бъдат там.

Или поне така се надявах. Разчитах да бъдат там, за да мога по-бързо да се измъкна и да се върна при Томас. Мисълта за близостта му – непоносимата гореща радост, която ме изпълваше – ме караше да чувствам парене под краката, сякаш стъпвах върху въглени.

– Т-тя там ли ще бъде? – в тихия му глас се долавяше омраза, която при други обстоятелства би ме изненадала. Никога не бях си представяла, че Пол може да е злопаметен. – Имам предвид м-м-м... – лицето му се изкриви от усилие. – М-м-м... Твоята м-м-м...

Поклатих глава.

– Не ми се вярва – прекъснах го аз по-рязко, отколкото ми се искаше. – Боже мой, Пол, полудявам, като правиш така.

Той равнодушно сви рамене. Сега ясно чувах бръмченето на мотоциклета, може би на миля-две нагоре по пътя. Стиснах юмруци толкова силно, че ноктите се забиха в дланите ми.

– Искам да кажа – заговорих по-доброжелателно, – искам да кажа, че всъщност това няма значение. Тя просто не разбира, това е.

– Ще б-б-бъде ли там? – упорстваше Пол.

Поклатих глава.

– Не – излъгах. – Тази сутрин каза, че ще чисти колибата на козата.

Пол кимна.

– Добре – каза кротко.

11.

Томас можеше да почака около час на Наблюдателния пост. Времето беше топло; можеше да скрие мотоциклета си в храстите и да запали цигара. Ако наоколо нямаше никого, можеше да рискува и да се потопи в реката. Ако след това никой не се появеше, би могъл да напише бележка и да я остави (може би със свитък списания или бонбони, старателно увити във вестник) на Наблюдателния пост, в разклонението под платформата. Знаех това, беше го правил и преди. През това време аз можех лесно да стигна до центъра на селото с Пол, след това да хукна обратно, веднага щом издебна момент, в който никой не гледа. Нямаше да казвам на Ренет и Касис, че Томас е тук. Изпитах алчна радост при мисълта за това. Представих си лицето му, озарено от приветствена усмивка – усмивка, която щеше да бъде само за мен. С тази мисъл пришпорих Пол към селото , горещата ми ръка здраво стискаше неговата хладна длан.

Площадът около фонтана вече беше почти изпълнен с народ. Още повече хора излизаха от църквата, децата държаха свещи, младите момичета носеха корони от есенни листа, шепа млади мъже идваха пречистени от изповедалнята – сред тях Гилерм Рамонден – и заглеждаха момичетата, за да напълнят главите си с нов рой грешни помисли. Или с надеждата да получат нещо повече, ако им се даде; фестивалът на реколтата беше подходящото време за това, нямаше какво друго да ги занимава... Видях Касис и Ренет, застанали малко встрани от тълпата. Рен беше облякла червена вълнена рокля и носеше огърлица от трънки, а Касис ядеше сладка, поръсена със захар. Никой като че ли не говореше с тях и аз усещах малкия изолиран кръг, в който бяха застанали. Ренет се смееше – пронизителен звънлив смях като писък на чайка. На известно разстояние от тях стоеше майка ми и гледаше. В едната си ръка държеше кошница със сладки и плодове. Изглеждаше много безцветна сред празничната тълпа с черната рокля и кърпа на главата на фона на цветята и пъстрите дрехи. Усетих как Пол до мен изтръпна.

Група хора край фонтана подхванаха весела песен. Мисля, че Рафаел беше там, а също и Колет Годен, и чичото на Пол, Филип Уриас, с жълто шалче, нелепо омотано около врата, и Аниес Пьоти с неделната си рокля и лачени обувки. С корона от плодчета на косата. Помня как за кратко гласът ѝ се извиси над останалите – не беше школуван, но звучеше много нежно и чисто – и усетих как космите на тила ми настръхват, сякаш призракът, в който по-късно се превърна, се разхожда на гроба ми. Все още помня думите на песента, която пееше:

"Край изворчето бистро разхождах се сама.

Водата беше чудна и потопих крака.

Тъй дълго те обичам,

век ще те помня аз. "

Томас – ако наистина беше Томас – вече трябваше да е стигнал Наблюдателния пост. Но Пол стоеше до мен и по нищо не личеше, че има намерение да се слее с тълпата. Гледаше към майка ми, застанала от другата страна на фонтана, и нервно хапеше устни.

– Нали каза, че н-няма да е тук – упрекна ме той.

– Не знаех – отговорих аз.

Постояхме малко, докато хората се освежаваха с разхладителни напитки. Имаше кани с ябълков сок и вино, наредени край фонтана, а много жени като майка ми бяха донесли хляб, козуначени кифли и плодове, които раздаваха пред вратата на църквата. Забелязах, че майка ми се държи на разстояние и малцина се приближаваха, за да си вземат от храната, която тя така грижливо бе приготвила. Лицето ѝ изглеждаше невъзмутимо, почти безразлично. Само ръцете ѝ я издаваха – бели нервни ръце, които здраво стискаха дръжката на кошницата. Устните ѝ бяха бели на бледото лице.

Терзаех се. Пол не проявяваше никакви признаци, че ще се отдели от мен. Една жена – Франсин Креспен, мисля, сестрата на Рафаел – му подаде кошница с ябълки, но после ме видя и усмивката ѝ се вкамени. Малко хора бяха пропуснали да видят надписа на стената на кокошарника.

Свещеникът излезе от църквата. Отец Фромон. Днес слабите му, кротки очи блестяха със съзнанието, че паството му е единно; той държеше разпятието, окачено на дървен прът, високо във въздуха като трофей. Зад него две момчета, прислужници на олтара, носеха Девата върху златистожълт подиум, украсен с горски плодове и есенни листа. Учениците от неделното училище се обърнаха към малкото шествие със свещи в ръце и запяха химн на реколтата. Момичетата се контеха и упражняваха усмивките си. Видях и Ренет да се суети. После двама млади мъже изнесоха от църквата жълтия трон на кралицата на фестивала. Беше само от слама, нищо особено, с облегалки за главата и ръцете, направени от стръкове царевица, и възглавничка от есенни листа. Но сега, когато слънцето го огряваше, лесно можеше да мине и за златен.

Край фонтана чакаха около дузина момичета на подходяща възраст. Помня ги всичките: Жанет Креспен в прекалено отеснялата си рокля за причастие, червенокосата Франсин Уриас, цялата в лунички, които колкото и да търкаше с трици, не можеше да махне, Мишел Пьоти със стегнатите си плитки и очила. Никоя от тях не би могла да засенчи Ренет. Те също го знаеха. Личеше си по начина, по който я гледаха, застанала леко встрани от останалите с червената си рокля и дългата си разпусната коса, в чиито къдрици бяха вплетени горски плодчета – със завист и подозрение. Може би и с известно злорадство: тази година никой не би предложил Рен Дартижан за кралица на реколтата. Не и тази година, когато слуховете витаеха край нас като сухи листа, носени от вятъра.

Свещеникът говореше. Слушах с все по-голямо нетърпение. Томас щеше да ме чака. Трябваше да си тръгна бързо, за да не го изпусна. До мен Пол гледаше към фонтана с онзи поглед на глуповато упорство.

– Това беше година на множество изпитания – отецът говореше монотонно и провлачено, сякаш овца блееше в далечината. – Но вашата вяра и енергичност отново ги преодоляха – долавях нетърпението, не по-малко от моето, на хората в тълпата. Те вече бяха изслушали дълга проповед. Сега беше време за коронясването на кралицата, за танци и празнуване. Видях как малко дете бръкна в кошницата на майка си, извади парче сладкиш и бързо, незабелязано го изяде, застанало под ръката ѝ, на прибързани, лакоми хапки.

А сега е време да празнуваме.

– Това бе друго нещо. Чух тихо шушукане в тълпата, одобрително и нетърпеливо мърморене. Отец Фромон също го усети.

– Моля ви само да бъдете умерени във всичко – изблея той, – да не забравяте Кому отдавате почит, без Кого не би могло да има реколта и радост...

– Свършвай вече, отче! – обади се груб весел глас откъм църквата.

Отец Фромон изглеждаше обиден и същевременно смирен.

– Всяко нещо с времето си, сине мой – поучително обяви той. – Както казвах... сега е времето да открием фестивала в името на нашия Господ Бог, като изберем кралицата на реколтата – момиче на възраст между дванадесет и осемнадесет години, – да ръководи честванията ни и да носи ечемичната корона...

Дузина гласове го прекъснаха и закрещяха имена – някои доста неразбираеми. Рафаел крещеше:

– Аниес, Пьоти!

А Аниес, която беше най-малко на тридесет и пет, се изчерви от приятно смущение и за миг ми се стори почти хубава.

– Мирей Дюпре!

– Колет Годен!

Жени целуваха съпрузите си и пищяха, престорено възмутени от комплимента.

– Мишел Пьоти! – това беше майката на Мишел, кучешки предана.

– Жоржет Льометр! – Анри предложи баба си, жена, прехвърлила деветдесетте, и диво се закикоти на шегата си.

Няколко младежи извикаха името на Жанет Креспен и тя страшно се изчерви, скрила лице зад дланите си. Тогава Пол, който стоеше мълчаливо до мен, изведнъж пристъпи напред.

– Рен-Клод Дартижан! – извика високо, без да заеква, и гласът му прозвуча силно, почти като на възрастен, мъжки глас, така различен от бавното му колебливо говорене. – Рен-Клод Дартижан! – извика отново и хората с любопитство се обърнаха да го погледнат, а после замърмориха. – Рен-Клод Дартижан! – провикна се още веднъж и тръгна през площада към зашеметената Ренет, като държеше в ръка наниз от трънки.

– Ето. Това е за теб – каза по-тихо, но пак без следа от заекване, и окачи наниза на врата ѝ. Дребните плодчета блестяха на червеникавата октомврийска светлина.

– Рен-Клод Дартижан – извика Пол за четвърти път и като улови Ренет за ръка, я поведе по няколкото стъпала до сламения трон. Отец Фромон не каза нищо – на устните му се мъдреше неловка усмивка, – но му позволи да сложи ечемичната корона на главата ѝ.

– Много добре – тихо каза свещеникът. – Много добре – после с по-силен глас добави. – Обявявам Рен-Клод Дартижан за тазгодишната Кралица на Реколтата!

Може би се дължеше на нетърпението – толкова много вино и ябълков сок чакаха да бъдат изпити. Може би на изненадата, че бедният малък Пол Уриас за пръв път в живота си говори, без да заеква. Може би на вида на Ренет, седнала на трона, с устни като череши и коса, грейнала на слънцето като ореол. Повечето хора от селото ръкопляскаха. Някои дори я поздравяваха и крещяха името ѝ – всички до един мъже, както забелязах; дори Рафаел и Жюлиен Ланпеен, които през онази нощ бяха в "Ла Мовез Репютасион". Някои жени обаче не я аплодираха. Само няколко, шепа, но все пак достатъчно. Майката на Мишел например и злобни клюкарки като Март Годен и Изабел Рамонден. И въпреки това бяха малко; а имаше и такива, които неловко присъединиха гласовете си към останалите, някои дори ръкопляскаха, докато Рен хвърляше цветя и плодове от кошницата си на учениците от неделното училище. На тръгване успях да зърна лицето на майка си и останах поразена от неочакваното изражение на лицето ѝ, от благия топъл поглед – с поруменели бузи и блеснали очи, почти като на забравената снимка от сватбата ѝ. Кърпата се смъкна от косата ѝ, когато почти тичешком тръгна към Ренет. Мисля, че никой освен мен не видя това. Всички други гледаха сестра ми. Дори Пол я наблюдаваше от мястото си край фонтана. Глупавото му изражение се беше върнало, сякаш изобщо не бе слизало от лицето му. Нещо в мен се преобърна. Очите ми така силно пареха от влага, че в първата секунда бях убедена, че някакво насекомо – оса може би – е кацнало на клепача ми.

Захвърлих сладката, която ядях, и незабелязано тръгнах. Томас ме чакаше. Изведнъж най-важна за мен стана мисълта, че той чака. Томас, който ме обича. Томас, само Томас, завинаги. За миг се обърнах назад, за да запечатам гледката в съзнанието си. Моята сестра – кралица на реколтата, най-красивата, коронясвана някога, със сноп класове в едната ръка, а в другата – с кръгъл лъскав плод, ябълка може би или нар, сложен в дланта ѝ от отец Фромон. Погледите им се срещнаха и той се усмихна по своя благ, кротък начин. Майка ми изведнъж отстъпи назад и усмивката на ведрото ѝ лице замръзна, а гласът ѝ долетя слабо над шума на веселата тълпа:

– Какво е това? За бога, какво е това? Кой ти го даде?

Осъзнах, че не е нито ябълка, нито нар. Наградата за кралицата на реколтата беше портокал.

След като видях, че никой не ми обръща внимание, затичах. Почти през смях с всички сили се понесох обратно към реката, като продължавах да чувствам на клепачите си жиленето на невидима оса, мислите ми бяха объркани. Трябваше често да спирам, за да успокоя спазмите, които измъчваха стомаха ми, спазми, необясними като смеха, от който очите ми се пълнеха със сълзи. Този портокал! Прибран грижливо и с любов специално за случая, увит в тънка хартия, специално за кралицата на реколтата, сгушен в ръката ѝ, а майка ми – майка ми... Смехът ме изгаряше като киселина отвътре, но болката беше остра, събаряше ме на земята, забиваше се в мен като множество въдичарски кукички. Изражението на лицето на майка ми предизвикваше у мен конвулсии само като си спомнех за него, изражение на гордост, преминала в страх – не, в ужас – при вида на един-единствен дребен портокал. Между спазмите аз тичах с всичка сила, пресмятах, че ще ми трябват десетина минути, за да стигна до Наблюдателния пост, а като прибавех към тях времето, в което бяхме стояли до фонтана – най-малко двадесет минути, – задъхвах се от страх, че Томас може вече да си е тръгнал.

Този път ще го помоля, обещах си аз. Ще го помоля да ме вземе със себе си, където и да отива – в Германия или в гората, да ме отведе завинаги където поиска, стига само той и аз – той и аз... Молех се на Старата Майка и тичах, а клоните на къпините ме удряха по краката, без да ги забелязвам. Моля те, Томас. Моля те. Само ти. Завинаги. По пътя на дивия си бяг не видях никого в полето. Всички други бяха на фестивала. Когато стигнах до Правите камъни, започнах да крещя името му с цяло гърло, гласът ми отекваше пронизително в кадифената тишина на реката.

Можеше ли вече да си е тръгнал?

– Томас! Томас! – бях прегракнала от смеха, от страха. – Томас! Томас!

Почти не го забелязах, толкова беше бърз. Измъкна се от храстите и с едната ръка ме сграбчи за китката, с другата запуши устата ми. В първата секунда дори не можах да го позная – лицето му бе мрачно – и започнах бясно да се дърпам, опитах се да захапя ръката му и оставих малки белези като от човка върху дланта му.

– Шшт, Backfisch, какво, по дяволите, се опитваш да направиш?

Познах гласа му и престанах да се боря.

– Томас. Томас.

Не можех да спра да повтарям името му, ноздрите ми се изпълниха  с познатата миризма на тютюн и пот от дрехите му. Притиснах куртката му до лицето си така силно, както за нищо на света не бих се осмелила преди два месеца. В потайната ѝ тъмнина целунах плата с отчаяна страст.

– Знаех, че ще се върнеш. Знаех, че ще го направиш.

Той ме погледна, без да каже нищо.

– Сама ли си? – очите му изглеждаха по-малки от обикновено, бдителни.

Кимнах.

– Добре. Искам да ме чуеш.

Заговори много бавно, като подчертаваше всяка дума. В ъгълчето на устата му нямаше цигара, очите му не блестяха. Стори ми се отслабнал през последните няколко седмици, чертите му се бяха изострили, устните бяха изтънели.

– Искам да слушаш внимателно.

Кимнах покорно. Каквото поискаш, Томас. Очите ми блестяха и пареха. Само ти, Томас. Само ти. Исках да му разкажа за майка си и Рен, и за портокала, но чувствах, че моментът не е подходящ. Заслушах се в думите му.

– В селото може да дойдат хора – каза. – С черни униформи. Знаеш какво означава това, нали?

Кимнах.

– Германска полиция – отвърнах му. – СС.

– Точно така – говореше отчетливо и ясно, много различно от обичайния небрежнопровлачен маниер. – Може да задават въпроси.

Погледнах го в недоумение.

– Въпроси за мен – добави той.

– Защо?

– Няма значение защо – ръката му все още стискаше здраво, дори болезнено, китката ми. – Може да те питат за някои неща. За онова, което правим.

– Имаш предвид списанията и всичко останало?

– Точно така. И за стареца в кафенето. Гюстав. Онзи, който се удави.

Лицето му изглеждаше мрачно и изопнато. Обърна лицето ми към него, за да го погледна, и доближи своето. Усещах миризмата на цигарен дим от яката и дъха му.

– Слушай, Backfisch. Важно е. Не бива да им казваш абсолютно нищо. Никога не си ме виждала. Не си била в "Ла Реп" в нощта на танците. Дори не знаеш името ми. Разбра ли?

Кимнах.

– Не забравяй – настоятелно добави Томас. – Не знаеш нищо. Никога не си говорила с мен. Кажи на останалите.

Отново кимнах и той като че ли се поотпусна.

– И още нещо – гласът му бе изгубил строгостта си и беше станал почти нежен. Усетих как се размеквам отвътре като горещ карамел. Погледнах го в очакване. – Не мога да идвам повече тук – каза тихо. – Поне известно време. Става твърде опасно. Сега успях да се измъкна за последен път.

Замлъкнах за миг.

– Можем да се срещаме в киното – предложих смутено. – Както правехме преди. Или в гората...

Томас нетърпеливо поклати глава.

– Не ме ли слушаш? – отсече. – Изобщо не можем да се срещаме. Никъде.

Усетих как по кожата ми полази студ като от полепнали снежинки. Мислите ми се събираха като черни облаци.

– За колко време? – прошепнах накрая.

– За дълго – долавях нетърпението му. – Може би завинаги.

Сепнах се и се разтреперих. Студените тръпки по кожата се бяха превърнали в парене, сякаш се бях отъркаляла в коприва. Той взе лицето ми в ръце.

Виж, Фрамбоаз – заговори бавно. – Съжалявам. Знам, че ти... – тук млъкна внезапно. – Знам, че е трудно.

Усмихна се – жестоко, но някак унило, като диво животно, което се опитва да изобрази дружелюбие.

– Донесох ви някои неща – каза накрая. – Списания, кафе – отново същата принудена, весела усмивка. – Дъвка. Шоколад. Книги.

Гледах го в мълчание. Сърцето ми натежа като буца студена глина.

– Само ги скрийте, разбрахте ли? – очите му блестяха като на дете, което споделя приятна тайна. – И не казвайте на никого за нас. На абсолютно никого.

Обърна се към храстите, откъдето беше изскочил, и извади пакет, омотан с връв.

– Отвори го – подкани ме той.

Гледах го мрачно.

– Хайде – гласът му звучеше неестествено, пресилено весел. – За теб е.

– Не го искам.

– О, Backfisch, стига...

Понечи да ме прегърне, но аз го отблъснах.

– Казах ти, че не го искам! – това бе гласът на майка ми, писклив и рязък, и изведнъж намразих Томас за това, че го изтръгна от мен. – Не го искам, не го искам, не го искам!

Той ми се усмихна безпомощно.

– О, стига – повтори. – Не се дръж така. Аз само...

– Можем да избягаме – казах внезапно. – Знам много места в гората. Можем да избягаме и никой няма да се сети къде да ни търси. Можем да се храним със зайци и други неща... гъби... ягоди... – лицето ми гореше. Гърлото ми бе пресъхнало и ме болеше. – Ще бъдем в безопасност – упорствах аз. – Никой няма да знае...

Но по лицето му виждах, че е безполезно.

– He мога – категорично отвърна той.

Почувствах как очите ми се изпълват със сълзи.

– Не можеш ли п-поне да останеш още малко? – сега говорех като Пол, покорно и глупаво, но не можех да направя нищо. Искаше ми се да го оставя да си тръгне с хладно, гордо мълчание, без да кажа нито дума, но те излизаха от устата ми и аз не можех да ги спра.

– Моля те! Можеш да изпушиш една цигара или да поплуваш, или д-да половим р-риба...

Томас поклати глава.

Почувствах как нещо вътре в мен рухва бавно и неизбежно. Изведнъж чух звук от удар на метал в метал.

– Само няколко минути! Моля те! – как мразех гласа си в този момент, това глупаво страдалческо хленчене. – Ще ти покажа новите си капани. Ще ти покажа капана си за щука.

Мълчанието му беше тежко, търпеливо като гроб. Усещах как времето ми се изплъзва неумолимо. Отново чух далечно метално подрънкване, като от тенекиени кутии, вързани за опашката на куче, и изведнъж разпознах звука. Обля ме вълна на отчаяна радост.

– Моля те! Важно е! – сега крещях високо, детински, с надежда за спасение, готова да заплача със сълзи; горещината изгаряше клепачите и стягаше гърлото ми. – Ще кажа, ако не останеш, ще кажа, ще кажа, ще...

Той кимна веднъж, нетърпеливо.

– Пет минути. Нито минута повече. Съгласна ли си?

Сълзите ми спряха.

– Съгласна съм.

12.

Пет минути. Знаех какво трябва да направя. Това бе последният ни шанс – моят последен шанс, – но сърцето, което блъскаше като чук, изпълваше отчаяното ми съзнание с дива музика. Беше ми дал пет минути. Обзе ме въодушевление и аз го задърпах за ръката към голямата пясъчна ивица, където бях заложила последния си капан. Молитвата, завладяла цялото ми съзнание още докато тичах от селото, сега кънтеше оглушително и настойчиво – само ти само ти о Томас моля те о моля те моля те моля те, – а сърцето ми биеше така силно, че тъпанчетата ми заплашваха да се спукат.

– Къде отиваме? – гласът му беше спокоен, ведър, почти равнодушен.

– Искам да ти покажа нещо – казах задъхана и още по-силно задърпах ръката му. – Нещо важно. Хайде!

Чувах дрънченето на консервените кутии, които бях вързала за бидона от олио. В капана има нещо, казах си с внезапна тръпка на въодушевление. Нещо голямо. Консервените кутии подскачаха бясно във водата и дрънчаха. Отдолу двете щайги, омотани с телена мрежа, се люлееха и подскачаха под повърхността.

Трябваше да е тя. Просто трябваше.

От скривалището си под насипа издърпах дървения прът, с който изваждах тежките си капани на повърхността. Ръцете ми трепереха така неудържимо, че при първия опит за малко не изпуснах пръта във водата. С помощта на куката, закрепена в края му, отделих щайгите от поплавъка и изместих големия бидон. Те подскачаха и се мятаха.

– Много е тежко! – изкрещях аз.

Томас ме гледаше озадачен.

– Какво е това, по дяволите? – попита.

– О, моля те... моля те... – дърпах щайгите, като се опитвах да ги изтегля нагоре по стръмния бряг. Между летвите на щайгите се стичаше вода. Вътре блъскаше и се мяташе нещо голямо и злобно.

Чух тихия смях на Томас до мен.

– Ах, ти, Backfisch – смееше се той. – Мисля, че накрая я улови. Старата щука... Lieber Gott[100] изглежда огромна!

Почти не го слушах. Дъхът драскаше гърлото ми като шкурка. Усещах как босите ми пети безпомощно се плъзгат по калта към водата. Създанието в ръцете ми ме теглеше навътре сантиметър по сантиметър.

– Няма да я изпусна! – извиках задъхана с дрезгав глас.

– Няма! Няма! – Направих крачка нагоре по брега, като дърпах след себе си прогизналите щайги. После още една. Чувствах хлъзгавата жълта кал под стъпалата си, която заплашваше да издърпа краката ми изпод мен. Прътът се забиваше жестоко в раменете ми, докато се мъчех да повдигна щайгите като с лост. А дълбоко в съзнанието си тръпнех в екстаз от мисълта, че той гледа, че само ако успеех да издърпам Старата Майка от скривалището ѝ, тогава желанието ми... желанието ми...

Една стъпка. После още една. Забивах пръсти в глината и се изкачвах все по-нагоре. Още една крачка – и тежестта ми започна да олеква, водата се беше изляла от щайгите. Усещах как съществото вътре се удря бясно в стените на щайгите. Още една крачка.

После – нищо.

Дърпах, но капанът не помръдваше. Заплаках от притеснение, задърпах с всички сили нагоре по склона на брега, но щайгите се бяха закачили за нещо. Може би за корен, провиснал от голия бряг като корен на гнил зъб, или плаващ пън, заплел се в телената мрежа.

– Заяде! – извиках отчаяно. – Проклетият капан се закачи за нещо!

Томас ме изгледа присмехулно.

– Това е само една стара щука... – каза той с нотка на нетърпение.

– Моля те, Томас... – виках задъхана. – Ако я изпусна... тя ще се измъкне... ще цопне във водата и ще се освободи... моля те...

– Няма да цапам с кал униформата си – кротко обясни Томас.

Сви рамене и свали куртката и ризата си, като внимателно ги окачи на един храст.

Ръцете ми трепереха от усилието. Държах пръта, докато той оглеждаше капана.

– Има някакви корени – извика. – Май че някоя от летвите се е откачила и се е заплела в корените. Здраво е запънало.

– Можеш ли да го стигнеш? – изкрещях аз.

Томас сви рамене.

– Ще опитам.

Свали панталоните си и ги окачи при другите части от униформата си. Остави обувките си до самия бряг. Видях го как трепери на влизане във водата – там беше дълбоко – и го чух да ругае шеговито.

– Сигурно съм полудял – каза той. – Тук е страшен студ!

Сега стоеше почти до раменете в гладката кафява вода. Помня как Лoapa се раздели там, където беше стъпил, течението бе силно и образуваше малки пенести вълнички около тялото му.

– Можеш ли да го стигнеш? – извиках му аз. Ръцете ми горяха, главата ми блъскаше ожесточено. Все още усещах как щуката, до половината във водата, мощно се мяташе между стените на щайгите.

– Ей там е – чух го да казва. – Точно под повърхността. Мисля... – водата се плисна, той се гмурна и веднага се покача отново, като видра. – Малко по-нататък... – задърпах пръта с цялата сила, която имах у себе си. Слепоочията ми горяха и ми се прииска да закрещя от болка и тревога. Пет секунди... десет секунди... за малко да припадна, пред очите ми разцъфнаха червеночерни цветя и молитвата – "моля те о моля те ще те пусна кълна се само моля те моля те Томас само ти Томас само ти завинаги само... "

После изведнъж капанът се освободи. Отскочих назад на брега и почти изтървах пръта, а освободената конструкция за малко да падне върху мен. Със замъглен поглед и вкус на метал в гърлото я изтеглих на безопасно разстояние от водата. Под ноктите и по вече подутите ми от мазоли длани се набиха трески от счупената щайга. Започнах да дърпам телената мрежа, като охлузих кожата от ръцете си, убедена, че щуката се е измъкнала... Нещо се блъсна в стената на капана. Пляс-пляс-пляс. Изведнъж си спомних за майка ни, която ни търкаше с ожесточение, когато не се бяхме измили добре, понякога до кръв. Жестокият мокър плясък на кесията в емайлирания леген – "Виж лицето си, Боаз, какъв срам! Ела тук и ме остави да те почистя..."

Пляс-пляс-пляс. Сега звукът беше по-слаб, не толкова настойчив, но аз знаех, че рибата може да живее минути – дори до половин час, – след като бъде уловена. През процепите в мрака на капана виждах огромен силует с цвят на тъмно олио и блясъка на окото – самотна сачма, която се търкаля към мен и лъщи на слънчевата светлина. Изпитах дива радост, стори ми се, че умирам.

– Стара Майко – зашепнах дрезгаво. – Стара Майко, искам. Искам. Направи така, че да остане. Накарай Томас да остане – прошепнах го бързо, за да не ме чуе Томас. После, когато не се появи на брега, го повторих за всеки случай, ако старата щука не ме беше чула първия път. –Накарай Томас да остане. Накарай го да остане завинаги.

Щуката пляскаше и се мяташе в капана. Сега можех да различа очертанията на устата ѝ, зловещи полегати бърни, обкичени с метални кукички от предишни опити на рибари, и изпитах ужас от размерите ѝ, гордост от победата си, лудо облекчение, което ме задушаваше... Всичко свърши. Кошмарът, започнал с Жанет и водната змия, портокалите, пристъпите на лудост на майка ми... Всичко свърши тук, на речния бряг, с едно момиче с изкаляна пола и боси крака, мръсна къса коса и грейнало лице, с тази кутия от щайги, тази риба, този мъж, който изглеждаше почти момчешки без униформата си и с мокра коса. Нетърпеливо се огледах наоколо.

– Томас! Ела да видиш!

Мълчание. Чуваха се само тихите звуци на реката, която се плискаше в калните брегове. Станах и отидох до ръба да погледна.

– Томас!

Но от Томас нямаше и следа. Там, където се беше гмурнал, водата беше невъзмутимо гладка с цвят на cafe аи lait[101]. На повърхността се виждаха само няколко мехурчета.

– Томас!

Може би ме бе обзела паника. Ако бях реагирала веднага, може би щях да го измъкна навреме, да избегна неизбежното... Но едва сега мисля за това. Тогава обаче, все още зашеметена от победата си, с крака, треперещи от изтощение, можех единствено да си спомня стотиците пъти, когато двамата с Касис бяха играли на тази игра – гмуркаха се дълбоко под водата и се преструваха на удавени, криеха се в подмолите под пясъчния насип и излизаха на повърхността с червени лица, и се заливаха от смях, а Ренет крещеше ли, крещеше. В капана Старата Майка пляскаше Величествено. Направих още две крачки към ръба.

– Томас?

Мълчание. Постоях там няколко секунди, които ми се сториха цяла вечност. Прошепнах:

–Томас?

Лоара шумолеше като коприна под краката ми. Старата Майка пляскаше по-слабо между стените на капана. Дългите жълти корени край ерозиралия бряг се протягаха към модата като пръсти на вещица. И тогава разбрах.

Желанието ми се бе изпълнило.

Когато Касис и Рен ме намериха два часа по-късно, аз лежах със сухи очи край реката, сложила една ръка върху обувките на Томас, а другата върху счупените щайги, в които се намираха останките на голямата риба, започнала вече да се вмирисва.

13.

Все пак ние бяхме само деца. Не знаехме какво да правим. Страхувахме се – Касис може би повече от останалите,защото беше по-голям и много по-добре от нас разбираше какво ще се случи, ако ни свържат със смъртта на Томас. Тъкмо той се гмурна под водата и намери Томас под насипа, освободи глезена му от корена, който го бе повлякъл надолу, и извади тялото му на брега. Тъкмо Касис прибpa оставените му дрехи и ги върза на вързоп с колана му. Плачеше, но този ден прояви особено хладнокръвие, каквото никога досега не бяхме виждали у него. По-късно си помислих, че може би тогава бе изразходвал целия си житейски  запас от смелост. Може би затова след време потърси убежище в сладката забрава на пиенето. Рен беше безполезна. През цялото време седя на брега и плака с подуто, почти погрозняло лице. Едва когато Касис я разтърси и я накара да обещае – да обещае! , – тя реагира, като слабо кимна през сълзи и ридания: "Томас, о, Томас!" Може би затова въпреки всичко никога не намразих Касис. В края на краищата през онзи ден той бе до мен, а това беше повече, отколкото всеки друг можеше да направи. Така е до ден днешен.

– Трябва да проумееш това – момчешкият му глас, несигурен и треперещ от страх, все още странно напомняше този на Томас. – Ако разберат за нас, ще си помислят, че ние сме го убили. Ще ни разстрелят.

Рен го гледаше с огромни ужасени очи. Аз обърнах очи към реката, странно безразлична, странно незаинтересована. Никой нямаше да ме разстреля. Аз бях уловила Старата Майка. Касис рязко ме тупна по рамото. Виждаше се, че страда, но беше твърд.

– Боаз! Слушаш ли ме?

Кимнах.

– Трябва да направим така, че да изглежда, сякаш някой друг го е убил – каза той. – Съпротивата или някой друг. Ако помислят, че се е удавил... – млъкна и погледна със суеверен страх към реката. – Ако разберат, че е плувал с нас... може да кажат на другите, на Хауер и останалите... и...

Касис преглътна конвулсивно. Нямаше нужда да казва нищо повече. Спогледахме се.

– Трябва да направим така, че да изглежда... – обърна се към мен с молба. – Знаеш. Като екзекуция.

Кимнах.

– Аз ще го направя – казах.

Отне ни известно време, докато разберем как се стреля с пистолет. Имаше предпазител. Освободихме го. Оръжието тежеше и миришеше на мазнина. После възникна въпросът къде да стреляме. Аз предложих в сърцето, Касис – в главата. Каза, че един изстрел е достатъчен, точно тук, в слепоочието, да прилича на работа на Съпротивата. Вързахме ръцете му с връв, за да изглежда по-автентично. Заглушихме звука от изстрела с куртката му, но дори и така пукотът – глух и същевременно звучен, със силно ехо, което все не заглъхваше, като че ли изпълни целия свят.

Скръбта ми беше дълбока, твърде дълбока, за да изпитвам нещо друго освен трайно вцепенение. Съзнанието ми беше като реката – гладко и лъскаво на повърхността, изпълнено с хлад отдолу. Довлякохме Томас до ръба и го хвърлихме във водата. Без дрехите или документите му знаехме, че ще бъде невъзможно да го разпознаят. Казвахме си, че до утре течението може да го е отнесло чак до Анже.

– Но какво ще правим с дрехите му? – около устата на Касис имаше синкава ивица, но гласът му бе все още силен. – Не можем да рискуваме просто да ги хвърлим във водата. Някой може да ги намери. И да разбере...

– Можем да ги изгорим – предложих аз.

Касис поклати глава.

– Ще се вдигне много дим – каза лаконично. – Освен тона не можеш да изгориш пистолета, нито колана, нито опознавателните знаци.

Аз безразлично свих рамене. В съзнанието си виждах как Томас плавно се търкулва във водата като уморено дете в леглото си – отново и отново. Тогава ми хрумна.

– Дупката на морлоките – казах.

Касис кимна.

– Добре – отвърна той.

14.

Кладенецът и сега изглежда точно като тогава, макар че някой беше го залял с бетон, за да не падат децата в него. Когато майка ми живееше тук, от кладенеца вадехме единствената вода за пиене, а дъждовната вода от водосточната тръба използвахме само за напояване. Той представляваше огромен тухлен цилиндър, който се издигаше на около пет фута над земята, снабден с ръчна помпа за вадене на водата. На върха на цилиндъра имаше дървен капак с катинар, който предпазваше от нещастни случаи и замърсяване. Понякога, когато времето беше много сухо, водата в кладенеца ставаше жълта и с леко солен привкус, но през по-голямата част от годината беше сладка. След като прочетохме "Машината на времето ", двамата с Касис дълго време си играхме на морлоки и елои около кладенеца, който с мрачната си внушителност ни напомняше за тъмните дупки, в които изчезваха създанията.

Изчакахме да се смрачи, за да се приберем у дома. Взехме вързопа с дрехите на Томас и го скрихме в гъстите лавандулови храсти в края на градината, докато стане съвсем тъмно. Донесохме и пакета със списанията, макар че дори Касис не прояви интерес към тях след всичко, което се бе случило. Един от нас трябваше да намери претекст да излезе навън, обясни Касис – като, разбира се, очакваше аз да го направя, – бързо да измъкне вързопа и да го хвърли в кладенеца заедно с неразопакования свитък списания. Ключът за катинара висеше от вътрешната страна на вратата при останалите ключове от къщата – дори имаше етикет с надпис "Кладенец" заради страстта на майка ми към реда – и лесно можеше да се вземе, а после да се върне, без майка ми да забележи. След това, каза Касис с необичайно хладнокръвие в гласа си, всичко зависи от нас. Никога не сме виждали, не сме чували за Томас Лайбниц. Никога не сме разговаряли с германски войници. Хауер и останалите ще си затварят устата, защото знаят кое е добро за тях. Ние трябва само да гледаме глупаво и да мълчим.

15.

Беше по-лесно, отколкото очаквахме. Майка ми получи поредния си пристъп и беше твърде заета със собственото си страдание, за да забележи бледите ни лица и разплаканите ни очи. Веднага изпрати Рен в банята, като каза, че все още усеща мириса на портокал по кожата ѝ, и започна да трие ръцете ѝ с камфор и пемза, докато Ренет запищя. Излязоха след двадесет минути – Рен с кърпа на главата и силно вмирисана на камфор, майка ми – мрачна, стиснала зъби от потиснат гняв. За нас нямаше вечеря.

– Пригответе си нещо, ако искате – посъветва ни майка. – Тичате из горите като цигани. Перчите се по площада... – тя почти изстена и докосна с ръка слепоочието си в стария предупредителен жест. Последва мълчание, през което ни гледаше така, сякаш бяхме непознати, после се отпусна в люлеещия се стол до камината и бясно запремята куките на плетката си, докато се полюшваше и съзерцаваше пламъците.

– Портокали – тихо каза майка ми. – За какво ви е да носите портокали в къщата? Толкова ли ме мразите?

Но на кого говореше – не беше ясно. Никой от нас не се осмели да ѝ отговори. Пък и не знам какво бихме могли да ѝ кажем.

В десет часа тя се качи в стаята си. За нас вече беше късно, но майка ни, която често губеше представа за времето, докато траеха пристъпите ѝ, не каза нищо. Поседяхме малко в кухнята, заслушани в шума от стаята ѝ – приготвяше се за лягане. Касис слезе в избата да донесе нещо за ядене и се върна с парче rillettes, увито в хартия, и половин хляб. Ядохме, макар че никой от нас не изпитваше глад. Мисля, че може би сме се опитвали да избягаме от разговора помежду си.

Постъпката – ужасната постъпка, която бяхме извършили – все още стоеше пред очите ни като дяволски плод. Тялото му, бледата му северняшка кожа, почти синкава на пъстрия фон на листата, извърнатото настрана лице, сънливото плавно търкулване във водата... Смачканите листа около окървавения му тил – странно, че на влизане куршумът бе оставил такава малка и съвършено кръгла дупка, – носле бавното величествено плискане на водата... Убийствен гняв раздуха скръбта ми. Ти ме измами, мислех си. Измами ме. Измами ме!

Касис пръв наруши мълчанието.

– Трябва да... знаеш какво... направи го веднага.

Изгледах го с омраза.

– Трябва – настоятелно отсече той. – Преди да е станало късно.

Рен ни погледна и двамата с телешки очи – пълни с молба.

– Добре – казах безизразно. – Ще го направя.

След това отново отидох на реката. Не знам какво очаквах да видя там – призрака на Томас Лайбниц може би, облегнат на ствола на Наблюдателния пост с цигара в уста, – но всичко изглеждаше странно обикновено, дори без загадъчната тишина, каквато би трябвало да цари след подобна страховита случка. Жабите квакаха. Водата тихо се плискаше между високите брегове. На хладносивата лунна светлина мъртвата щука ме гледаше с изцъклени очи и зъбата влажна уста. Не можех да се отърва от чувството, че не е мъртва, че може да чуе всяка моя дума, че ме слуша...

– Мразя те – казах ѝ тихо.

Старата Майка ме съзерцаваше със стъклено презрение. Рибарските кукички около зловещата ѝ зъбата уста блестяха, някои врастнали в кожата с времето. Приличаха на странни зъби.

– Щях да те пусна – продължих аз. – Знаеш, че щях да го направя.

Легнах на тревата до нея и лицата ни почти се допряха. Миризмата на гниеща риба се смесваше с усойния мирис на земята.

– Ти ме излъга – казах.

На бледата светлина очите на старата щука блестяха с разбиране. Някак победоносно.

Не знам колко време прекарах на брега в онази нощ. Мисля, че дори съм задрямала, защото когато се събудих, луната беше слязла надолу по реката и сърпът ѝ надничаше над гладката млечнобяла вода. Беше много студено. Разтърках схванатите си ръце и крака и станах, после внимателно вдигнах мъртвата щука. Беше тежка, хлъзгава от речната тиня и останките от куката ми стърчаха от лъскавите ѝ хриле, сякаш бяха плочки от черупка на костенурка. Мълчаливо я отнесох до Правите камъни, където бях окачила труповете на водни змии, уловени още в началото на лятото. Прекарах куката през долната ѝ челюст и я окачих на един от гвоздеите. Плътта беше стегната и еластична; за миг ми се стори, че няма да пробия кожата, но с известно усилие успях. Старата Майка увисна със зяпнала уста над реката, облякла пола от змийска кожа, която потрепваше от вятъра.

– Поне те улових – казах тихо.

Поне те улових.

16.

За малко да не чуя гласа по телефона.

Жената, която се обади, работеше до късно – вече беше пет и десет – и бе забравила да включи секретаря си. Гласът ѝ звучеше младежки и отегчено и аз усетих как при звуците му сърцето ми натежа. Процедих няколко думи и усетих устните си странно неподвижни. Бих предпочела да разговарям с по-възрастна жена, която помни войната, която може би бе чувала името на майка ми. В първия момент бях сигурна, че ще затвори или ще ми каже, че тази стара история е отдавна забравена, че никой вече не се интересува от нея...

В съзнанието си дори я чух да го казва. Протегнах ръка към телефона, за да прекъсна връзката.

– Мадам? Мадам? – гласът ѝ беше припрян. – Чувате ли ме?

С усилие промърморих:

– Да.

– Мирабел Дартижан ли казахте?

– Да. Аз съм дъщеря ѝ. Фрамбоаз.

– Изчакайте. Моля, изчакайте.

Беше почти задъхана зад маската на професионалната учтивост, нямаше и следа от отегчение.

– Моля, не затваряйте.

17.

Очаквах да стане дума за статия, най-много очерк, с една-две снимки вътре. Вместо това те ми заговориха за филмови права, чуждестранни права за издаване, книга... Но аз не мога да напиша книга, казах им обезкуражена. Мога да чета, разбира се, но да пиша... На моята възраст? Няма значение, успокоиха ме те. Някой може да я напише нелегално.

Нелегално. От тази дума ме побиват тръпки.

Отначало мислех, че го правя, за да отмъстя на Лор и Яник. Да им отнема краткия миг на триумф. Но времето за това беше минало. Както веднъж каза Томас, има много начини да отвоюваш изгубеното. Освен това сега ми се струват жалки. Яник ми написа още няколко писма, едно от друго по-настоятелни. Сега живее в Париж. Лор го съди за развод. Не е правила опити да се свърже с мен. Напук на себе си изпитвам известно съчувствие към тях. В края на краищата те нямат деца. Нямат представа до каква степен това ни разделя.

Второто ми обаждане за тази вечер беше на Писташ. Дъщеря ми вдигна почти веднага, сякаш очакваше да ѝ позвъня. Гласът ѝ звучеше спокойно и далечно. Чувах как Прюн и Рико играят на някаква шумна игра и кучето лае.

– Разбира се, че ще дойда – кротко отвърна тя. – Жан-Марк може да остане няколко дни сам с децата.

Сладката ми Писташ. Толкова търпелива и невзискателна. Откъде би могла да знае как се чувства човек с такава твърда буца в сърцето? Никога не е изпитвала подобно нещо. Може да ме обича, дори да ми прощава, но не може да ме разбира. Вероятно така е по-добре за нея.

Последното обаждане бе в чужбина. Оставих съобщение, след като се помъчих да вникна в непознатия акцент, в непонятните думи. Гласът ми звучеше старчески и неуверено, наложи ми се да повторя съобщението няколко пъти, за да се чуе добре през пукането, далечния разговор и далечната музика. Надявах се само казаното да е достатъчно.

18.

Какво стана после – това знаят всички. Намериха Томас на следващата сутрин далеч от Анже. Вместо течението да го отнесе, реката го бе изхвърлила на един пясъчен нанос половин миля по-надолу от селото. Откри го същата група германци, забелязала и мотоциклета му – скрит в храстите под пътя за Правите камъни. От Пол научихме какво се говори в селото: че хора от Съпротивата са застреляли германски войник, който ги е хванал след полицейския час; че комунистически снайпер го е убил заради документите му; че е бил екзекутиран от своите, след като са научили, че продава на черната борса стоки за германската армия. Изведнъж в цялото село плъзнаха германци – в черни и сиви униформи – и захванаха да претърсват всички къщи.

Огледът на нашата къща беше формален. В края на краищата, тук нямаше мъж, само дечурлига с болната си майка. Когато почукаха, аз отворих вратата и ги разведох из къщата но те проявиха по-голям интерес към отношенията ни с Рафаел Креспен, отколкото към останалото. По-късно Пол ни съобщи, че същия ден Рафаел е изчезнал – може би още през нощта, – че няма следа от него, че е взел парите и документите си, а в мазето на "Ла Мовез Репютасион" германците са намерили склад за оръжие и експлозиви, достатъчни да вдигнат във въздуха две села като Ле Лавьоз.

Германците ни посетиха повторно и претърсиха къщата от избата до тавана, след което сякаш изгубиха интерес. Мимоходом забелязах – с известна изненада, – че офицерът от СС, който водеше групата, беше същият приветлив червендалест мъж, харесал нашите ягоди същото лято на пазара, в деня, когато за пръв път видях Томас. Той изглеждаше все така червендалест и приветлив въпреки естеството на работата си, небрежно разроши косата ми и се погрижи след обиска войниците да оставят всичко на мястото му.

На вратата на църквата се появи съобщение на френски и немски, в което се казваше: всеки, който знае нещо по случая, доброволно да предостави сведения. Майка ми цял ден лежа в стаята си в поредния пристъп на мигрена и спа, а през нощта разговаря сама със себе си.

Ние спахме лошо и сънувахме кошмари.

Когато накрая дойде развръзката, беше жалка. Всичко свърши още преди да сме разбрали, в шест сутринта, във вторник, край западната стена на църквата "Свети Бенедикт", недалеч от фонтана, където само преди два дни Ренет бе седяла на сламения трон с ечемична корона на главата и кошница с цветя.

Пол дойде да ни каже. Лицето му беше пребледняло на петна, на челото пулсираше изпъкнала вена. Заговори с продължително заекване. Ние слушахме ужасени, смълчани, вцепенени, може би се питахме как се стигна до тук, как такова малко зрънце разцъфна в огромно кърваво цвете. Имената им кънтяха в ушите ми като камъни, които падат един по един в дълбока вода. Десет имена, които никога няма да забравя, никога, до края на живота си. Мартен Дюпре. Жан-Мари Дюпре. Колет Годен. Филип Уриас. Анри Льометр. Жюлиен Ланисен. Артюр Льокоз. Аниес Пьоти. Франсоа Рамонден. Огюст Трюриан. Те се повтарят в спомените ми като припев на песен, която никога няма да ме остави на мира, която ме стряска нощем, отеква в сънищата ми, звучи като фон на действията и събитията в живота ми с неумолима яснота. Десет имена. Десетимата, присъствали на танците в "Ла Мовез Репютасион".

По-късно се досетихме, че изчезването на Рафаел е довело до това. Складът за оръжие в мазето предполагаше, че собственикът на кафенето е свързан със Съпротивата. Никой не знаеше истината. Може би заведението служеше като прикритие за старателно организирана нелегална дейност, а може би смъртта на Томас бе обикновен акт на отмъщение за случилото се със стария Гюстав няколко седмици по-рано, но каквато и да беше действителността, Ле Лавьоз плати прескъпо за този малък бунт. Подобно на оси в края на лятото, германците предчувстваха наближаващия край и сееха мъст с инстинктивна жестокост.

Мартен Дюпре. Жан-Мари Дюпре. Колет Годен. Филип Уриас. Анри Льометр. Жюлиен Ланисен. Артюр Льокоз. Аниес Пьоти. Франсоа Рамонден. Огюст Трюриан. Чудех се дали са паднали мълчаливо и машинално, като насън, или може би са плакали, умолявали, притиснати един в друг в опит да се скрият, да избягат. Чудех се дали германците са огледали телата след това, дали някой все още се е гърчел с изцъклени очи и те са го довършили с приклад, дали някой войник не е повдигнал нечия окървавена пола, за да зърне разголено бедро... Пол ми каза, че всичко свършило за секунди. На никого не позволили да гледа, други войници обикаляли с вдигнати оръжия под капаците на прозорците. Представям си как всички в селото са стояли неподвижни зад капаците, жадно долепили очи до процепите и пролуките, отворили уста в глупаво вцепенение. После – шепот, приглушени, сподавени гласове, порой от думи, сякаш те ще им помогнат да разберат.

– Идват! Ето ги братята Дюпре. И Колет, Колет Годен. Филип Уриас. Анри Льометр – защо, та той не би убил и муха, дали на ден издържа и десет минути трезвен... Старият Жюлиен Ланисен. Артюр Льокоз. И Аниес, Аниес Пьоти. И Франсоа Рамонден. И Огюст Трюриан.

От църквата, където вече започвала утринната служба, се разнесли гласове. Химн на реколтата. Пред затворените врати стояли двама войници с отегчени, кисели физиономии. Отец Фромон блеел и паството мърморело след него. В този ден имало само двадесетина души със строги лица, които сякаш го обвинявали, защото слухът твърди, че отецът сключил сделка с германците и обещал да им сътрудничи. Органът свирел оглушително, но въпреки това изстрелите край западната стена отекнали с глуха последователност, куршумите се забили в стария камък и сякаш пронизали плътта на всеки от присъстващите като стара въдичарска кука. Те са наполовина врастнали и никога няма да излязат. Някой в дъното на църквата запял "Марсилезата", но думите увиснали сподавени и приглушени на фона на внезапния пукот и певецът замлъкнал смутен.

Виждам всичко това в сънищата си, по-ясни от спомен. Виждам лицата им. Чувам гласовете им. Виждам рязкото, смайващо преминаване от живот към смърт. Но мъката ми е твърде дълбока, за да я достигна, и когато се будя със сълзи на лицето, изпитвам странна почуда, почти безразличие. Томас си е отишъл. Всичко друго няма смисъл.

Предполагам, че сме били потресени. Не говорехме помежду си за това, всеки вървеше по свои пътища: Ренет се прибираше в стаята, където лежеше в леглото с часове и разглеждаше своите снимки на актриси, Касис намираше покой в книгите си и ми се струваше все по-възрастен, сякаш нещо в него бе увехнало; аз тичах в гората или на регата. През цялото това време не обръщахме много внимание на майка си, макар че пристъпите ѝ продължаваха както преди, по-продължителни, отколкото през лятото. Но вече бяхме забравили да се страхуваме от нея. Дори Ренет забравяше да трепери пред гнева ѝ. Бяхме убили човек в края на краищата. Какво по-страшно от това?

Омразата ми все още нямаше определен обект, както и гневът ми – Старата Майка висеше на каменния кол и следователно не можех да я обвинявам за смъртта на Томас, – но усещах как нещо се движи, наблюдава ме като обектив на невидим фотоапарат, който щрака в тъмното, запечатва всичко или може би нищо.

На излизане от стаята си след поредната безсънна нощ майка ми изглеждаше пребледняла, съсипана и отчаяна. Усетих как омразата ми се свива при вида ѝ, как се смалява до малка лъскавочерна точка. Разбрах.

Ти беше ти беше ти.

Тя ме погледна, сякаш чу мислите ми.

– Боаз? – гласът ѝ беше колеблив, уязвим.

Извърнах се и усетих как омразата в сърцето ми образува бучка лед. Зад гърба си чух как майка ми болезнено си пое дъх.

19.

После дойде ред на водата. Водата в кладенеца бе винаги сладка и чиста, освен когато настъпваше суша. Тази седмица тя стана кафява като торф и имаше странен привкус, някак горчив, като на изгоряло или на мъртви листа. Ден-два не обръщахме внимание, но като че ли ставаше все по-зле. Дори майка ми, чийто пристъп вече отминаваше, забеляза.

– Може би нещо е паднало във водата – предположи тя.

Изгледахме я с обичайното си равнодушие.

– Ще отида да погледна – реши майка ми.

Зачакахме разкритието със завиден стоицизъм.

– Нищо не може да докаже – отчаяно промърмори Касис. – Няма как да разбере.

Рен започна да хленчи.

– Ще разбере, ще разбере – виеше тя. – Ще намери всичко и ще разбере...

Касис гневно захапа юмрука си, сякаш за да не закрещи.

– Защо не ни каза, че в пакета има кафе? – изстена той. – Изобщо ли не помисли?

Аз свих рамене. Единствена от всички съумях да запазя самообладание.

Разкритие нямаше. Майка ми се върна от кладенеца с кошница мокри листа и обяви, че водата е чиста.

– Може би е утайка от реката – каза тя почти бодро. – Когато нивото спадне, пак ще потече чиста. Ще видите.

Заключи катинара на дървения капак и окачи ключа на колана си. Повече не ни се удаде възможност да надникнем вътре.

– Сигурно пакетът е потънал на дъното – реши Касис накрая. – Беше тежък, нали? Тя не би могла да го види, освен ако кладенецът не пресъхне.

Всички знаехме, че няма голяма вероятност това да стане. А до следващото лято съдържанието на пакета щеше да се превърне в каша на дъното на кладенеца.

– Отървахме се – каза Касис.

20.

"Рецепта за малинов ликьор.

Веднага ги познах. Отначало си помислих, че е само купчина листа. Изтеглих ги с един прът, за да почистя водата. Почисти малините и изтъркай власинките. Накисни в топла вода за половин час. После видях, че е вързоп дрехи, пристегнати с колан. Нямаше нужда да пребърквам джобовете, за да разбера. Изцеди водата от плодовете и ги постави в широк буркан, колкото да покрият дъното. Поръси ги с дебел слой захар. Редувай пластовете, докато бурканът се напълни до половината. Отначало не можех да мисля. Казах на децата, че съм почистила кладенеца и отидох в стаята да си легна. Заключих катинара. Не можех да разсъждавам. Залей плодовете и захарта с коняк, като внимаваш да не разместиш пластовете, после допълни с коняк до ръба на буркана. Остави да престои поне осемнадесет месеца. "

Почеркът е четлив и стегнат, написан на странния код, който използва, когато иска да запази думите си в тайна. Почти я чувам как ги произнася – леко носово, с деловия тон на зловещо умозаключение.

"Сигурно съм го извършила. Толкова често мислех за отмъщение и този път наистина съм го направила. Дрехите му в кладенеца. С опознавателните знаци в джоба. Сигурно е наминал пак и аз съм го направила аз съм го направила застреляла съблякла и хвърлила в реката. Почти си спомням, но не съвсем, като насън. Сега много неща ми изглеждат като насън. Няма да кажа, че съжалявам. След това което направи с мен което направи остави ги да направят с Рен с мен с децата с мен. "

Тук думите са нечетливи, сякаш ужасът е завладял писалката и тя се е плъзнала по страницата, описвайки отчаяни драскулки, но почти веднага майка ми се е овладяла.

"Трябва да мисля за децата. Не мисля, че отсега нататък са в безопасност. Той ги е използвал през цялото време. През цялото време съм си мислела, че иска мен, но е използвал децата. Омилостивявал ме е, за да ги използва на воля. Онези писма. Злобни думи, но те ми отвориха очите. Какво ли са правили в "Ла Реп"? Какви други планове е имал за тях? Може би е добре, че се случи това с Рен. Поне обърка плановете му. Накрая нещата се изплъзнаха от ръцете му. Умря човек. Не е влизало в плановете му. Останалите германци никога не са участвали в това. Той е използвал и тях. Да поемат вината върху себе си, ако се наложи. А сега и децата ми. "

,Да можех да си спомня. Какво ми е предлагал този път, за да мълча? Още хапчета? Наистина ли е вярвал, че мога да заспя, след като знам с какво съм платила за тях? Или се е усмихвал и докосвал лицето ми по онзи стар начин, сякаш нищо между нас не се е променило? Затова ли съм го извършила?"

Тук думите са четливи, но неравни, сякаш изписани с голямо усилие на волята.

"Винаги има някаква цена. Не децата ми обаче. Вземи някой друг. Когото поискаш. Цялото село, ако решиш. Това си мисля, когато виждам лицата им в сънищата си. Че съм го направила за децата си. Трябва да ги изпратя при Жюлиет за известно време. Да довърша нещата тук и да ги прибера, когато войната свърши. Там е безопасно. Далеч от мен. Да ги изпратя далеч моята сладка Рен Касис Боаз най-вече мъничката ми Боаз какво друго мога да направя и дали някога ще свърши?"

Тук прекъсва – рецепта, четливо изписана с червено мастило, за заешка яхния, отделя текста от последния абзац, написан с друг цвят и в друг стил, сякаш преди това е обмислила всичко надълго и нашироко.

"Всичко е уредено. Ще ги изпратя при Жюлиет. Там ще бъдат в безопасност. Ще съчиня нещо, за да доставя радост на клюкарите. Не мога да оставя фермата просто така, дърветата се нуждаят от грижи през зимата. Хубавата Йоланд все още показва признаци на плесен, ще трябва да се погрижа за нея. Освен това без мен ще бъдат в по-голяма безопасност. Вече го знам."

Дори не мога да си представя какво е чувствала. Страх, угризения, отчаяние – и ужас от това, че може би най-после е полудяла, че пристъпите ѝ са отворили вратата и са пуснали кошмарите от сънищата ѝ в действителността, за да застрашат всичко, което обича... Но решителността е надделяла. Тази упоритост, която съм наследила от нея, инстинктът да пази, да брани всичко, което обича, дори ако това може да я убие.

Не, никога не съм си давала сметка какво е преживяла. Аз имах своите кошмари. Но въпреки това бях дочула слуховете в селото, слухове, които се разпространяваха все по-усърдно и заплашително и които майка ми както винаги не опровергаваше и дори не забелязваше. Надписът на кокошарника беше започнал да разпалва злобата и подозрението, които след екзекуциите до църквата се разраснаха до неограничени размери. Хората изразяват скръбта си по различен начин – едни мълчаливо, други гневно, трети – с презрение. Страданието рядко вади на показ най-доброто у хората, въпреки онова, което разказват местните историци, и жителите на Ле Лавьоз не правят изключение. Кретиен и Мириел Дюпре, потресени от смъртта на двамата си синове, след кратко мълчание се обърнаха един срещу друг, тя – заядлива и злобна, той – груб; разменяха си враждебни, пълни с омраза погледи, седнали на пейките в църквата, и под окото на Мириел се мъдреше нова синина. Старият Годен се затвори в себе си като костенурка, която се готви за зимен сън. Изабел Рамонден, злобна клюкарка в най-добрите си времена, стана покорна и фалшива, гледаше хората с огромните си синкавочерни очи и нежната ѝ брадичка трепереше скръбно. Подозирам, че може би тя е сложила начало на всичко. Или може би Клод Пьоти, който никога не бе намирал добра дума за сестра си, докато беше жива, но сега олицетворяваше цялата братска скръб на света. Или Мартен Трюриан, който сега щеше да наследи цялата търговия на баща си, след като брат му беше мъртъв... Изглежда, смъртта винаги изважда на показ всички кирливи ризи, а в Ле Лавьоз кирливите ризи бяха особено кални, потни и вмирисани. В продължение на три дни като че ли всички гледаха един на друг с подозрение, хората се събираха на групички по двама-трима, говореха шепнешком и млъкваха, щом някой ги приближи, избухваха в необясним плач и в следващата минута избиваха зъбите на приятелите си, и лека-полека дори аз осъзнах, че приглушените разговори, погледите изпод вежди, проклятията под сурдинка са все неща, които се случват предимно в наше присъствие, когато отивахме до пощенската станция да приберем писмата си или до фермата на Уриас за мляко, или до железарията за кутия гвоздеи. Всеки път ни посрещаха със същите погледи. Със същото шушукане. Веднъж хвърлиха камък по майка ми иззад един навес. Друг път след полицейския час замеряха вратата ни с буци пръст. Жените се обръщаха, без да поздравят. Появиха се нови надписи, този път по стените на къщата:

"НАЦИСТКА УЛИЧНИЦА" – гласеше един. Друг, на колибата на козата: "НАШИТЕ БРАТЯ И СЕСТРИ УМРЯХА ЗАРАДИ ТЕБ."

Но майка ни посрещаше всичко с презрително безразличие. Когато фермата на Уриас опустя, тя започна да купува мляко от Креси и да пуска писмата си в Анже. Никой не говореше с нея, но когато една неделя сутрин Франсин Креспен плю в краката ѝ на връщане от църквата, майка ни я заплю в отговор, при това право в лицето, със забележителна бързина и точност.

Колкото до нас, никой не ни обръщаше внимание. Пол все още говореше с нас от време на време, но когато нямаше кой да го види. Възрастните като че ли не ни забелязваха, но от време на време някой като лудата Дьониз Льолак ни даваше ябълка или парче сладкиш, като мърмореше с прегракналия си старчески глас:

– Вземете, вземете за Бог да прости, не бива деца като вас да се замесват в такива работи.

И забързана продължаваше по пътя си, а черните ѝ поли вдигаха облаци кисел жълт прах и костеливите ѝ пръсти стискаха пазарската кошница.

На другия ден всички говореха за това, че Мирабел Дартижан е германска уличница и затова семейството ѝ е било пощадено при разправата. Във вторник някои хора си припомниха, че веднъж баща ни се изказал съчувствено за германците. В сряда вечерта група пияници – "Ла Мовез Репютасион" повече не отвори врати, а хората стават кисели и озлобени, когато пият сами – дойде да крещи ругатни под затворените капаци на прозорците ни и да хвърля камъни. Седяхме в стаята си на угасена лампа, треперехме и се вслушвахме в полупознатите гласове, докато майка ни излезе навън да сложи край на това. Тази вечер те се разотидоха спокойно. На следващата се разотидоха шумно. После дойде петък.

Стана точно след вечеря. Целият ден беше сив и влажен, сякаш небето беше наметнато със старо одеяло и хората бяха сприхави и докачливи. Вечерта не донесе голямо успокоение. Над полето се търкулна белезникава мъгла и нашата ферма заприлича на остров. Мъглата се стичаше на едри капки, които влизаха под вратите и се събираха около рамките на прозорците. По време на вечерята се хранихме мълчаливо, което напоследък беше обичайно, и почти без апетит, макар че, доколкото помня, майка ни се бе постарала да сготви любимите ни ястия. Прясно опечен хляб и поръсен с маково семе, прясно масло от Креси, rillettes, нарязана на тънко andouillette[102] от миналогодишното прасе, топли цвъртящи парчета boudin, изпържени в собствена мазнина, и черни, добре изпечени палачинки от елда, хрупкави и тънки като есенни листа. Майка ни полагаше големи усилия да изглежда весела, сипа ни сладко ябълково вино в големи пръстени чаши, но самата тя не пи. Помня, че по време на вечерята се усмихваше непрестанно и мъчително, понякога избухваше в остър принуден смях, макар че никой от нас не бе казал нищо забавно.

– Напоследък мислих – гласът ѝ бе ведър и метално звънлив. – Хрумна ми, че може би имаме нужда от смяна на обстановката.

Ние я погледнахме равнодушно. Миризмата на готвена мазнина и ябълково вино беше неустоима.

– Мисля да отидем на гости на леля Жюлиет в Пиер Бюфиер – продължи тя. – Там ще ви хареса. Намира се в планината, в Лимузен. Има кози, порове и...

– И тук има кози – казах аз глухо.

Майка ми отново избухна в звънлив, безрадостен смях.

– Трябваше да предположа, че ще намериш какво да възразиш – отбеляза тя.

Очите ми срещнаха нейните.

– Искаш да избягаме – отсякох аз.

В първия миг се престори, че не разбира.

– Знам, че пътят ви се струва дълъг – продължи със същата пресилена бодрост. – Но всъщност не е чак толкова далеч, а леля Жюлиет така ще се радва да види всички ни...

– Искаш да избягаме заради онова, което разправят хората – казах. – Че си нацистка уличница.

Майка ми се изчерви.

– Не бива да слушате клюките – рязко отвърна тя. – От тях няма да научите нищо добро.

– О, значи не е вярно, така ли? – попитах само за да я поставя в неудобно положение. Знаех, че не може – не си представях, че е възможно – да бъде вярно. Бях виждала уличници. Те бяха розови и закръглени, нежни и хубавички, с големи скучни очи и изрисувани устни като киноактрисите на Ренет. Уличниците се смееха, пищяха, носеха обувки с високи токчета и кожени дамски чантички. Майка ни беше стара, грозна, кисела. Дори когато се смееше, смехът ѝ бе грозен.

– Разбира се, че не – очите ѝ избягваха моите.

Аз упорствах:

– Тогава защо да бягаме?

Мълчание. И във внезапно възцарилото се мълчание чухме първото дрезгаво мърморене на приглушени гласове отвън, а след него дрънчене на метал и тропот на крака, преди още първият камък да е ударил един от капаците на прозорците. Ле Лавьоз бушуваше с цялата си дребнава злоба и отмъстителен гняв, хората вече не бяха хора – не Годен или Льокоз, или Трюриан, или Дюпон, или Рамонден, – а армия. Когато надникнахме през прозореца, ги видяхме събрани пред портата ни, двадесет, тридесет или повече, предимно мъже, но имаше и няколко жени, едни с фенери и факли в ръце като на закъсняло фестивално шествие, други с камъни в джобовете. Докато гледахме през прозореца и светлината от кухнята се изливаше на двора, някой се обърна към нас и хвърли друг камък, който пропука старата дървена рамка и парчета стъкло се посипаха на пода. Беше Гилерм Рамонден. Не виждах добре лицето му на подскачащата червеникава светлина от факлите, но усещах силата на омразата му дори през стъклото на прозореца.

– Кучка! – гласът му бе силно променен, прегракнал, и не само от пиене. – Излез, кучко, иначе ние ще влезем да те измъкнем!

Последва нещо подобно на рев, усилено от тропот, възгласи и дъжд от парчета чакъл и буци пръст, които се посипаха върху полузатворените капаци на прозорците ни.

Майка ни открехна счупения прозорец и извика:

– Прибирай се, Гилерм, глупак такъв, преди да си паднал, че ще се наложи да те носят!

Смях и весели възгласи от тълпата. Гилерм размаха патерицата, на която се бе облегнал.

– Смели приказки за една германска кучка! – извика той. Гласът му прозвуча грубо и провлачено, сякаш едва произнасяше думите. – Кой им каза за Рафаел, а? Кой им каза за "Ла Реп"? Не беше ли ти, Мирабел? Ти ли каза на СС, че те са убили любовника ти?

Майка ни закрещя злобно през прозореца:

– Смели приказки? – гласът ѝ бе рязък и писклив. – Ти се правиш на много смел, Гилерм Рамонден! Толкова си смел, че си дошъл пиян пред дома на почтена жена да плашиш децата ѝ! Толкова си смел, че те върнаха у дома още на първата седмица от сражението, в което убиха мъжа ми!

При тези думи Гилерм нададе бесен рев. Тълпата зад него последва примера му. Нов порой от камъни и буци пръст се изсипа върху прозореца, като част от пръстта се разпиля по пода на кухнята.

– Ти, кучко!

Влязоха през портата, след като с лекота я повдигнаха и я откачиха от ръждясалите панти. Веднъж-дваж излая куче, после млъкна със сподавено скимтене.

– Недей да мислиш, че не знаем! Да не мислиш, че Рафаел не е казал на никого?

Победоносният му злобен глас гърмеше над останалите. В червеникавия мрак под прозореца виждах как очите му отразяват светлината на факлите като мозайка от натрошено стъкло.

– Знаем, че си имала вземане-даване с тях, Мирабел! Знаем, че Лайбниц ти беше любовник!

От прозореца майка ни изля кана вода върху най-близко стоящите от тълпата.

– Охлади страстите! – изкрещя гневно. – Мислиш, че на хората им е до това? Мислиш, че всички сме като теб?

Но Гилерм вече беше минал безпрепятствено портата и блъскаше по вратата на къщата.

– Излез, кучко! Знаем какво вършиш!

Виждах как вратата се тресе под ударите му. Майка се обърна към нас с пламнало от гняв лице.

– Съберете нещата си! Извадете кутията с парите изпод мивката. Вземете всички документи!

– Защо... но...

– Събирайте всичко, казах!

Ние се разбягахме.

Отначало помислих, че трясъкът – ужасяващ звук, който разтърси прогнилите дъски на пода – е от счупената врата. Но когато се върнахме в кухнята, видяхме, че майка ни беше избутала бюфета пред вратата, при което бе счупила голяма част от скъпоценните си чинии, и беше барикадирала входа с него. Масата също беше придърпана към вратата, за да може ако бюфетът не издържи, пак никой да не влезе. В едната си ръка държеше пушката на баща ни.

– Касис, провери задната врата. Не вярвам все още да са се сетили за нея, но човек никога не знае. Рен, остани с мен. Боаз... – тя ме изгледа странно с черни, блестящи и непроницаеми очи, но не успя да довърши изречението, защото в този момент върху вратата се стовари огромна тежест и изби горната половина направо с касата. Отзад лъсна парче нощно небе. Лица, почервенели от пламъците на факлите и силния гняв, надничаха иззад раменете на другарите си. Едно от тях принадлежеше на Гилерм Рамонден. Усмивката му беше като на хищник.

– Не можеш да се скриеш в бърлогата си – изкрещя задъхан. – Идваме да те измъкнем навън... кучко! Да те накараме да платиш за онова... което направи с...

Дори тогава, когато къщата се рушеше пред очите ѝ, майка ми намери сили да се изсмее подигравателно.

– С баща ти ли? – извика силно и надменно. – С баща ти, мъченика! Франсоа! Героят! Не ме разсмивай! – тя вдигна пушката така, че Гилерм да може да я види. – Баща ти беше жалък стар пияница, който се напикаваше в обувките си дори когато беше трезвен. Баща ти...

– Баща ми беше от Съпротивата! – изрева Гилерм, прегракнал от гняв. – За какво иначе ходеше при Рафаел? За какво го разстреляха германците?

Майка ни отново се изсмя.

– О, от Съпротивата, така ли? И старият Льокоз, може би и той е бил от Съпротивата? И горката Аниес? И Колет?

За пръв път тази нощ Гилерм трепна. Майка ни пристъпи към счупената врата с насочена пушка.

– Ще ти го кажа, Рамонден, макар и да не заслужаваш – заговори тя. – Баща ти беше член на Съпротивата, колкото аз съм Жана Д'Арк. Той беше тъжен стар пияница, нищо повече, не умееше да си държи езика зад зъбите и нямаше сили даже да си разкопчае панталона, за да пикае! Просто попадна на неподходящо място в неподходящо време, точно като теб и останалите идиоти отвън! Разотивайте се по къщите! Всички! – и стреля веднъж във въздуха. – Всички до един!

Но Гилерм беше упорит. Той подскочи, когато дървените трески го одраскаха по бузата, но не приклекна, за да се скрие.

– Някой е убил онзи шваба – обади се той, този път по-трезво. – Някой го е екзекутирал. Кой друг освен Съпротивата? И после някой ги е издал на СС. Човек от селото. Кой друг освен теб, Мирабел? Кой друг?

Майка ми избухна в смях. На светлината от пламъците виждах лицето ѝ, поруменяло и почти красиво в своя гняв. Около нея се въргаляха парчета и трески от опустошената ѝ кухня. Смехът ѝ беше зловещ.

– Искаш да знаеш, а, Гилерм? – в гласа ѝ се появи нова нотка, почти на радост. – Наистина няма да си отидеш, докато не научиш, а? – тя отново стреля в тавана и парчета гипс се посипаха като перушина, обагрена в кърваво от светлината на пламъците. – Наистина ли искаш да научиш проклетата истина?

Видях, че той се сепна от думите ѝ повече, отколкото от изстрела. В онези времена беше нормално мъж да ругае, но жена – особено почтена жена, – това бе немислимо. Осъзнах, че майка ми със собствените си думи бе произнесла присъдата си. Но по всичко личеше, че още не е свършила.

– Ще ти кажа истината, искаш ли, Рамонден? – каза тя. Избиваше я на смях; предполагам, че е било истерия, но тогава бях убедена, че се забавлява. – Просто ще ти кажа какво стана наистина, искаш ли? – майка ми весело кимна.

– Не съм издавала никого на германците, Рамонден! И знаеш ли защо? Защото аз убих Томас Лайбниц! Убих го! Не ми ли вярваш? Аз го убих!

Започна да стреля с пушката, но и двете цеви бяха празни. Сянката ѝ подскачаше на пода в кухнята – червеночерна, гигантска. Гласът ѝ се извиси до крясък.

– По-добре ли се чувстваш сега, Рамонден? Аз го убих! Наистина бях негова уличница и не съжалявам! Убих го и пак бих го убила, ако се наложи! Бих го убила хиляди пъти! Какво ще кажеш за това? Какво, по дяволите, ще кажеш за това?

Още крещеше, когато първата факла падна на пода в кухнята. Угасна, макар че Ренет започна да вика още щом видя пламъците; но втората подпали завесите, а третата падна върху бюфета. Лицето на Гилерм не се виждаше в горния край на вратата, но аз го чух да дава нареждания отвън. Още една факла – сламена бала, точно като онези, от които беше направен тронът на кралицата на реколтата – прелетя над бюфета и се приземи по средата на кухнята, където запуши.

Майка ни продължаваше да крещи като обезумяла:

– Аз го убих, страхливци такива! Убих го и се радвам, че го направих, и вас ще убия, всички до един, ако някой от вас се опита да тормози мен и децата ми!

Касис понечи да я улови за ръката, но тя го отблъсна към стената.

– Задната врата! – извиках аз. – Трябва да излезем отзад!

– Ами ако ни чакат? – проплака Рен.

– "Ами ако..." – подразних я нетърпеливо.

Отвън долитаха гласове и дюдюкане като на панаир, внезапно полудял от оживление. Хванах майка си за ръката. Касис я улови за другата. Заедно я повлякохме към задната част на къщата, а тя продължаваше да фучи и да се залива от смях. Разбира се, отвън ни чакаха. Лицата им бяха червени от светлината на пламъците. Гилерм ни препречи пътя заедно с месаря Пьоти и бащата на Пол, Жан-Марк, който изглеждаше леко смутен, но се хилеше като лунен сърп. Може би защото бяха твърде пияни или пък твърде уплашени, те шумно заплашваха с убийство като деца, които си играят на война. Вече бяха подпалили кокошарника и колибата на козата. Миризмата на опърлена перушина се примесваше със студената влага на мъглата.

– Никъде няма да ходите – кисело заяви Гилерм. Зад нас къщата шепнеше и хихикаше, докато пламъците я обгръщаха.

Майка ни обърна старата пушка с приклада напред и бързо, преди да се усетим, го блъсна с нея в гърдите. Гилерм се свлече. За секунда се образува пролука на мястото, където бе стоял, аз се проврях през нея и си запроправях  път под хорските лакти, като се промъквах сред гъстата  растителност от крака, бастуни и патерици. Някой се опита да ме сграбчи, но аз бях хлъзгава като змиорка, намазана с олио, и продължих да се провирам през разгорещената тълпа. Усещах как развълнуваните тела ме блъскат, как ме задушават. Отчаяно си проправях път към въздуха и простора, почти не усещах ударите, които се сипеха върху мен. Втурнах се през полето в мрака и се скрих зад ред малинови храсти. Някъде далеч зад себе си като че ли чувах гласа на майка ни; без следа от страх, тя крещеше озверяла. Приличаше на животно, което брани малките си.

Миризмата на дим се усилваше. Пред къщата нещо се срути със скърцане и трясък и аз почувствах как жегата ме обля, стигнала до мен през полето. Някой – мисля, че беше Рен – пищеше с тънък глас.

Тълпата беше безформена и бълваше омраза. Сянката ѝ се разтегли чак до малиновите храсти и по-нататък. Надникнах иззад тях тъкмо навреме, за да видя как далечният фронтон на къщата се срутва сред взрив от искри като фойерверки. Нажеженият въздух се издигна в небето и изригна червена пяна и фишеци като огнен гейзер на сивия фон.

Един силует се отскубна от безформените очертания на тълпата и се затича през полето. Познах Касис. Той се шмугна в царевицата и аз предположих, че ще отиде на Наблюдателния пост. Двама-трима хукнаха след него, но гледката на горящата ферма бе приковала повечето от тях на местата им. Освен това те искаха майка ни. Успях да различа думите ѝ сред рева на тълпата и бушуването на огъня. Тя ни викаше по име:

– Касис! Рен-Клод! Боаз!

Станах иззад малиновите храсти, готова да хукна, ако някой тръгне към мен. Застанах на пръсти и успях да я зърна за кратко. Приличаше на риба от разказите на рибарите – заобиколена от всички страни, но продължаваше да се мята бясно, с лице, червеночерно от огъня, кръвта и пушека, чудовищна господарка на дълбините. Виждах и други лица: на Франсин Креспен, чието овче лице на светица се беше изкривило от злобен крясък; на Гилерм Рамонден, който сякаш се бе върнал от света на мъртвите. Сега омразата им бе примесена със страх, онзи суеверен страх, който може да бъде преодолян само с разрушение и смърт. Дълго време им беше необходимо, за да стигнат до тук, но часът на разплатата бе настъпил. Видях как Ренет се изскубва от единия край на тълпата и се скрива в царевицата. Никой не се опита да я спре. В този момент повечето от тях, заслепени от жажда за кръв, сигурно дори не бяха я познали.

Майка ми падна. Стори ми се, че видях нечия ръка да се вдига над разкривените лица, но можеше да бъде и плод на въображението ми. Приличаше на някоя от книгите на Касис: "Нашествието на зомбитата" или "Долината на канибалите". Липсваше само бой на барабани в джунглата. Но най-ужасното тук беше, че аз познавах тези лица, които се мяркаха за кратко и милостиво потъваха в потрепващия мрак. Ето там беше бащата на Пол. Това беше Жанет Креспен, която за малко да стане кралица на реколтата, шестнадесетгодишна, с лице, изцапано с кръв. Дори благият отец Фромон присъстваше, но дали се опитваше да въдвори ред или сам допринасяше за хаоса – не можеше да се каже. Пръчки и юмруци се стоварваха върху главата и гърба на майка ми, а тя самата се бе свила като юмрук, като жена, която стиска бебе в ръцете си, продължаваше да крещи и да се отбранява, макар и сега по-трудно под парещата тежест на плът и омраза.

Тогава се чу изстрел.

Всички го чухме: пукот на голямо калибрено оръжие, може би пушка двуцевка или някой от античните пистолети, които все още се пазеха по таваните на фермите или в скривалища под дъските на пода в селата из цяла Франция. Беше изстрел напосоки – макар че Гилерм Рамонден усети одраскване по бузата и набързо изпразни пикочния си мехур от ужас. Всички обърнаха глави с любопитство, за да видят откъде е дошъл изстрелът. Никой не беше разбрал. Майка изпълзя изпод ръцете, изведнъж застинали неподвижно, цялата в кръв, с раздърпана коса и на места прозираше оголеният ѝ череп. Една остра пръчка беше пробила от край до край дланта ѝ и пръстите висяха безпомощно.

Сега се чуваше единствено пукот на горящо дърво – библейски, апокалиптичен. Хората чакаха, припомнили си може би звуците от екзекуцията до "Свети Бенедикт", ужасени от собствените си кървави помисли. Отнякъде долетя глас (може би от царевичното поле или от горящата къща, или дори от небето), гръмовен, повелителен мъжки глас, на който не можеше да не се подчиниш.

– Оставете ги!

Майка ми продължи да пълзи. Тълпата неловко се разстъпи, за да я пусне да мине – като пшеница пред вятъра.

– Оставете ги! Вървете си у дома!

По-късно хората казаха, че гласът им се сторил някак познат. Притежавал характерна интонация, но не можели да се сетят къде са я чували.

Някой извика истерично:

– Това е Филип Уриас!

Но Филип беше мъртъв. Тълпата потрепери. Майка ми стигна до полето и упорито се изправи на крака. Някой протегна ръка да я спре, но после се отказа. Отец Фромон изблея нещо безлично и добронамерено. Чуха се един-два гневни крясъка, които потънаха в суеверното мълчание. Предпазливо, дръзко, без да отвръщам лице от множеството погледи, тръгнах към майка си. Усещах как жегата изгаря лицето ми, а очите ми се изпълват с отразена огнена светлина. Хванах здравата ѝ ръка.

Тъмното пространство на царевичното поле се ширеше пред нас. Ние потънахме в него безмълвно. Никой не ни последва.

21.

Отидохме при леля Жюлиет. Майка ми постоя една седмица, след това замина, може би от чувство за вина или страх, като се оправда със здравето си. След това я видяхме само още няколко пъти. Разбрахме, че е възстановила моминското си име и се е преместила да живее в Бретан. Нататък знаехме малко подробности. Чух, че имала пекарна, където приготвяла старите си специалитети, и живеела умерено. Готвенето винаги е било най-голямата ѝ любов. Ние останахме при леля Жюлиет и се преместихме да живеем поотделно веднага щом можахме да си го позволим. Рен замина да се пробва в киното, за което така отдавна бе мечтала, Касис избяга в Париж под чуждо име, аз – в скучен, но безоблачен брак. Чухме, че фермата в Ле Лавьоз е изгоряла само частично, че повечето допълнителни постройки не са пострадали и че само фасадата на основната сграда е напълно разрушена. Можехме да се върнем. Но слухът за разправата в Ле Лавьоз вече се беше разчул. Самопризнанието на майка ми пред три дузини свидетели – собствените ѝ думи: Аз го убих! Наистина бях негова уличница и не съжалявам, както и отношението ѝ към съселяните бяха достатъчни, за да я осъдят. Скоро след Освобождението беше поставена месингова плоча в памет на десетината жертви на масовия разстрел, а по-късно, когато подобни неща се превърнаха в забележителности, които хората разглеждат за развлечение, когато болката от загубата и ужасът бяха намалели, стана ясно, че враждебното отношение към Мирабел Дартижан и децата ѝ е пуснало здрави корени. Трябваше да приема истината; никога нямаше да се върна в Ле Лавьоз. Никога повече. И дълго време дори не осъзнавах колко много го искам.

22.

Кафето все още ври на печката. Ароматът му е горчиво носталгичен, мирис на черни изгорени листа и едва доловим дим. Пия го силно подсладено, като пострадала от шок. Мисля, че започвам да разбирам как се е чувствала майка ми – безумието, свободата да захвърлиш всичко.

Всички си отидоха. Момичето с репортерския касетофон и планината от касети. Фотографът. Дори Писташ се прибра у дома по мое настояване, макар че все още усещам прегръдката на ръцете ѝ и последното докосване на устните ѝ до бузата ми. Добрата ми дъщеря, така дълго пренебрегвана заради лошата. Но хората се променят. Сега поне чувствам, че вече мога да разговарям с вас, моя буйна Ноазет, моя мила Писташ. Сега мога да ви прегръщам без онова усещане, че затъвам в тиня. Старата Майка най-после е мъртва, с проклятието ѝ е свършено. Няма да настане катастрофа, ако се осмеля да ви обичам.

Ноазет отговори на обаждането ми късно миналата вечер. Гласът ѝ беше хладен и предпазлив, като моя; представях си я легнала напред като мен, с подозрително изражение на издълженото лице, отразено в гладката повърхност на бара. В думите ѝ почти няма топлина; те долитат през далечни разстояния и изгубени години, но от време на време, когато говори за детето си, мисля, че долавям нещо в гласа ѝ. Нещо като наченки на нежност. Това ме радва.

Мисля си, че с течение на времето ще ѝ разкажа, лека-полека ще я въведа в миналото. Мога да си позволя да бъда търпелива; в края на краищата познавам техниката на търпението. Донякъде тя се нуждае от тази история повече от всички – със сигурност повече от обществеността, която пъха носа си в стари скандали, – дори повече от Писташ. Писташ не е злопаметна. Тя приема хората такива, каквито са, искрено и с топлота. Но Ноазет има нужда от тази история – и дъщеря ѝ Пеш също, – за да не се завърне един ден призракът на Старата Майка. Ноазет има свои собствени демони. Надявам се само вече да не съм един от тях.

Сега, когато всички си тръгнаха, къщата изглежда странно пуста, необитаема. Течението разпилява няколко сухи листа по теракотовите плочки. И въпреки това аз не се чувствам съвсем сама. Абсурдно е да си представям, че тази стара къща е обитавана от духове. Живяла съм тук толкова дълго и никога не съм долавяла нечие присъствие, и все пак днес чувствам... Някой стои зад сенките, тихо присъства, дискретно и почти покорно чака...

Гласът ми беше по-рязък, отколкото бях искала.

– Кой е там? Питам, кой е там?

Той отекна с метален звън в голите стени, теракотовия под. Пристъпи на светло и изведнъж ми се прииска да избухна в смях, по-скоро да се разплача от присъствието му.

– Мирише на хубаво кафе – каза с обичайния благ тон.

– Божичко, Пол. Как успяваш да се движиш толкова безшумно?

Той се усмихна.

– Помислих, че ти... Помислих...

– Много мислиш – просто каза Пол и тръгна към печката. Лицето му изглеждаше златистожълто на слабата светлина от лампата, провисналите мустаци му придаваха печално изражение, което противоречеше на игривите пламъчета в очите му. Помъчих се да отгатна какво е чул от историята ми. Както беше седнал в полумрака, почти бях забравила, че е тук.

– И много говориш – добави той без лошо чувство, докато си наливаше кафе. – Помислих, че ще говориш цяла седмица, както беше тръгнала.

Усмихна се бързо, дяволито.

– Исках да разберат – започнах сковано. – И Писташ...

– Хората разбират повече, отколкото си мислиш – Пол направи крачка към мен, сложи ръка на лицето ми. Миришеше на кафе и стар тютюн. – Защо трябваше да криеш толкова дълго? Какво спечели от това?

– Имаше... неща... които просто не можех да разкажа – запънах се аз. – Нито на теб, нито на когото и да било. Струваше ми се, че от тези неща целият свят около мен ще рухне. Не знаеш... никога не си правил такова...

Той се засмя – мило и простосърдечно.

– О, Фрамбоаз! Така ли мислиш? Че не знам какво е да пазиш нещо в тайна? – взе изцапаната ми ръка в своите. – Смяташ ме за толкова глупав, че не мога да имам тайни?

– Нямах това предвид... – започнах аз. Но точно така беше. Бог да ми е на помощ, така беше.

– Мислиш, че можеш да носиш целия свят на гърба си – каза Пол. – Е, слушай тогава.

На места той отново говореше на диалект, а в отделни думи можех да доловя трепета на детското му заекване. Тези две неща го правеха да изглежда много млад.

– Онези анонимни писма – помниш ли писмата, Боаз? Онези с лошия правопис? И надписите по стените?

Кимнах.

– Помниш ли как тя с-скри писмата, когато ти излезе в коридора? Спомняш ли си, че ти познаваше кога е получила такова писмо по изражението на лицето ѝ, по това, че тропаше с крак и гледаше уплашено и ядосано, и злобно, защото беше уплашена и ядосана, и как ти не можеше да я понасяш в такива дни, толкова я мразеше, че ти идеше да я убиеш?

Кимнах.

– Това бях аз – просто каза Пол. – Аз ги писах, всичките. На бас, че даже не си знаела, че мога да пиша, нали? Пък и не излезе нищо добро от тях, жалко, че изобщо си правих труда да ги пиша. Исках да си отмъстя. Защото онзи път ме нарече кретен пред теб... и Касис... и Рен-К-К-К...

Лицето му се намръщи от внезапно смущение и той силно се изчерви.

– И пред Рен-Клод – довърши тихо.

– Разбирам.

Разбира се. Като във всички гатанки – ясно като бял ден, след като научиш отговора. Спомних си погледа му всеки път, когато Ренет беше наблизо, как се изчервяваше, заекваше и мълчеше, макар че когато беше с мен, говореше почти нормално. Помня силната и неприкрита омраза в очите му през онзи ден – Говори като хората, кретен! – нечовешкия му скръбногневен вой, който ечеше в полето след него. Помня как понякога поглеждаше в книгите с комикси на Касис със силно съсредоточено изражение – Пол, за когото всички знаехме, че не може да прочете и дума. Помня оценяващия му поглед, когато разпределях парчетата портокал; странното усещане понякога, докато седях на реката, че ме наблюдават – дори последния път, в онзи последен ден с Томас... Дори тогава, Боже, дори тогава.

– Не исках да се стига дотам. Исках тя да съжалява. Но никога не съм искал да се случат другите неща. Само че положението ми се изплъзна от ръцете. Като много други неща. Като прекалено голяма риба, която издърпва въдицата от ръцете ти. Опитах се да поправя нещата. Накрая. Наистина опитах.

Изгледах го втренчено.

– Мили Боже, Пол – бях толкова поразена, че не можех да се ядосам; у мен не бе останало място за яд. – Ти си бил, нали? Ти си стрелял с пушката онази нощ във фермата. Ти си се  крил в полето, така ли?

Пил кимна. Не можех да откъсна очи от него; може би го виждах за пръв път.

– Ти си знаел? През цялото време си знаел всичко?

Той сви рамене.

– Вие всички ме смятахте за мекушав – каза без горчивина. Мислехте си, че всичко може да става под носа ми и аз пак да не забележа... – Пол отново се усмихна бавно, тъжно. Дано повече да не е така. Между теб и мен. Дано да е за последно.

Опитах се да избистря нещата, но фактите не се наместваха. Толкова   дълго бях смятала, че Гилерм Рамонден е писал онези писма, или може би Рафаел, или някой от Семействата. И сега да науча, че всичко това е било работа на Пол, на моя тих, спокоен, бавен Пол, едва тринадесетгодишен и чистосърдечен като лятното небе... Сложил началото и края, сурово и неумолимо като симетричната смяна на сезоните. Когато накрая заговорих, казах нещо съвсем друго, нещо, което изненада и двама ни.

– Толкова много ли я обичаше, Пол?

Сестра ми Ренет, с високите си скули и лъскавите си къдрици. Сестра ми, кралицата на реколтата, с начервени устни и корона от ечемични класове, със сноп пшеница в едната ръка и портокал в другата.

Такава ще я помня винаги, знаете ли? Този ярък, съвършен образ в съзнанието ми. Почувствах неочаквано ревниво убождане близо до сърцето.

– Може би така, както ти обичаше него – спокойно каза той. – Както обичаше Лайбниц.

Колко глупави бяхме като деца! Жестоки, глупави, изпълнени с надежда. Бях прекарала целия си живот в мечти за Томас: в годините на брака ми в Бретан, в годините на вдовство мечтаех за мъж като Томас, с безгрижен смях и будни очи с цвета на реката, Томас от желанието ми – ти, Томас, само ти завинаги, – когото Старата Майка бе превърнала в зловеща мъртва плът.

– Знаеш ли, отне ми известно време – заговори Пол, – но го преодолях. Оставих се на течението. То е като да плуваш нагоре по реката. Изморява. След известно време, какъвто и да си, просто трябва да се оставиш на течението и реката ще те отведе у дома.

– У дома.

Гласът ми отекна странно в ушите ми. Ръцете му върху моите бяха грапави и топли като козината на старо куче. Представих си странна гледка: двамата, седнали на светлината от залязващото слънце като Хензел и Гретел, остарели и побелели в къщичката на вещицата, най-накрая затваряме зад себе си вратата от джинджифилов сладкиш.

Просто се остави на течението и реката ще те отведе у дома. Звучеше така лесно.

– Чакахме дълго, Боаз.

Аз извърнах лице от него.

– Твърде дълго, може би.

– Не мисля.

Поех дълбоко дъх. Сега беше моментът. Да обясня, че всичко е свършило, че лъжата между нас е твърде стара, за да бъде заличена, твърде голяма, за да бъде преодоляна, че ние сме твърде стари, за бога, че това е смешно, че е невъзможно, че освен това... освен това...

Тогава той ме целуна по устните, не като срамежлив стар мъж, а съвсем другояче, така че ме остави разтреперана, възмутена и странно обнадеждена. С грейнали очи извади нещо от джоба си, нещо, което заблестя на светлината и на лампата...

Наниз от трънки.

Погледнах го, а той внимателно преметна наниза през главата ми. Той се спусна до гърдите ми и плодчетата засияха лъскави и кръгли.

– Кралицата на реколтата – прошепна Пол. – Фрамбоаз Дартижан. Само ти.

Усещах приятния стипчив аромат на плодовете върху топлата си кожа.

– Прекалено стара съм – казах с треперещ глас. – Много е късно.

Той ме целуна отново в слепоочието, после в ъгълчето на устата. Отново бръкна в джоба си и извади плитка от жълта слама, която сложи на главата ми като корона.

– Никога не е късно да се прибереш у дома – отговори той и нежно, настоятелно ме придърпа към себе си. – Трябва  само... да не отминаваш.

Съпротивата е като плуване срещу течението, изморителна и безсмислена. Зарових лице в извивката на рамото като във  възглавница. Трънките около врата ми издаваха тръпчив, сочен аромат, като октомврийските дни от нашето детство.

Ознаменувахме завръщането си у дома със сладко черно кафе,кроасани и сладко от зелени домати, приготвено по рецептата на майка ми.

За книгата

скан и разпознаване: buba  2015 год.

корекции и форматиране: buba

Бележки под линия

1

Levisticum officinale. – Бел. прев.

2

Десерт от Бретан, подобен на пита, с яйчен крем (фр.). – Бел. прев.

3

Сладка пита с много захар и масло, без каквито и да било аромати, плодове или ядки; понякога се намазва отгоре с яйце (фр.). – Бел. прев.

4

Вид кекс със стафиди от Бретан (фр.). – Бел. прев.

5

Mamie (фр.) – маминко, мамче. – Бел. прев.

6

Noisellf (фр.) лешник. – Бел. прев.

7

Ih)i4iiii{iumi (фр). Бел. прев.

8

Pistache (фр.) –  шам-фъстък. – Бел. прев.

9

Noisette (фр.) лешник. - Бел. прев.

10

Вдовицата (фр. ). –  Бел. прев.

11

Вид тесто за торти, обикновено плодови (фр.). – Бел. прев.

12

Вид сладкарски крем; използва се за пълнене на еклери и за намазване на торти (фр.). – Бел. прев.

13

Сорт круша. – Бел. прев.

14

Загинали за родината (фр.). – Бел. прев.

15

Козуначена кифла (фр.). – Бел. прев.

16

Сладкиш от ръжено брашно, мед и подправки (фр.). – Бел. прев.

17

Много фини и тънки палачинки; обикновено се поднасят флсшбирани (фр.). – Бел. прев.

18

Дребна ронливи бисквити (фр.). – Бел. прев.

19

Cafe de la Mauvaise Reputation (фр.) – "Кафенето c лоша слава ".

– Бел. прев.

20

Бар с разрешително за продажба на цигари (фр.). – Бел. прев.

21

Заведение за палачинки (фр.). – Бел. прев.

22

Crepe Framboise (фр.) – палачинка, Фрамбоаз", или Малинова палачинка. – Бел. прев.

23

Гъст плодов сироп, с който се заливат торти, палачинки и други сладкиши (фр.). – Бел. прев.

24

La Gciutraye (фр.) –  място, където гнездят сойки. – Бел. прев.

25

Антилска паеля, ястие от ориз с морски дарове (фр.). – Бел. прев.

26

Ябълково вино (фр.). – Бел. прев.

27

Малинов ликьор (фр.). - Бел. прев.

28

Пастети с разнообразни съставки (фр.). – Бел. прев.

29

Пушен колбас от ситно накълцано свинско или гъше месо (фр.). – Бел. прев.

30

Пушен колбас, подобен на луканка (фр.). – Бел. прев.

31

"Домакин и кухня" (фр.). – Бел. прев.

32

Кускус по провансалски (фр.). - Бел. прев.

33

Рагу от овнешко, гъше или патешко месо с три вида зрял фасул (фр.). –  Бел. прев.

34

Mirabelle (фр.) – сорт слива, жълта и сладка. - Бел. прев.

35

Месно руло с плънка (фр.). – Бел. прев.

36

Като жена! Като жена! (нем.) – Бел. прев.

37

Дребна речна риба - Alburnus lucidus. - Бел. прев.

38

Рибена чорба от Анже (фр.). - Бел. прев.

39

Вид френско сирене. – Бел. прев.

40

Букв. пепелчета (фр.). – Бел. прев.

41

Gros-Plant (фр.) – вид бяло вино от Атлантическа Лоара - департамент в Северозападна Франция, - произвежда се от сорта грозде „Гро План - Бел. прев.

42

Вероятно захарно цвекло. – Бел. прев.

43

Ах, какви хубави ягоди (нем.). – Бел. прев.

44

Вкусно е, а ? (нем.) – Бел. прев.

45

Превъзходно! (нем.) – Бел. прев.

46

Вкусно, да (нем.). – Бел. прев.

47

Palais-Dore (фр.) - Златният дворец. - Бел. прев.

48

"Смскчаващи вината обстоятелства“ (фр.). – Бел. прев.

49

Шеговито обръщение към момиче - "девойче" (нем.). – Бел. прев.

50

Кървавица от свинско месо с черна обвивка (фр.). – Бел. прев.

51

Плодова пита (фр.). – Бел. прев.

52

Съкратено  наименование на "Кафе дьо ла Мовез Репютасион". – Бел.прев.

53

Фунт мярка за тегло; 1 фунт = 0, 453 кг. – Бел. прев.

54

Le Chat Rouget (фр.) – Рижавият котарак. – Бел. прев.

55

Лимонада с ментов сироп (фр.). – Бел. прев.

56

Вид мастика (фр.). – Бел. прев.

57

Бира с лимонада (фр.). – Бел. прев.

58

Prune (фр.) – слива. – Бел. прев.

59

Ricot (фр.) съкратено от haricot  – фасул. – Бел. прев.

60

Мамо (фр.). – Бел. прев.

61

Бабче (фр.). – Бел. прев.

62

Щука от Анже (фр.). – Бел. прев.

63

Кръгла пита със сирене. – Бел. прев.

64

Леля (фр.). – Бел. прев.

65

Пържола – пържени картофи, 17 франка (фр.). - Бел. прев.

66

Кренвирш – пържени картофи, 14 франка (фр.). – Бел. прев.

67

Половинлитрова халва бира (фр.). – Бел. прев.

68

Хей, бабке (фр.). – Бел. прев.

69

Пълнени манатарки (фр.). – Бел. прев.

70

При Люк, сандвичи-закуски – пърж ени картофи (фр.). – Бел. прев.

71

Добър ден, госпож о Силюн (фр.). – Бел. прев.

72

Списание за кино. – Бел. прев.

73

Презрителна дума за духовенството, свещениците, букв. попщина (фр.). – Бел. прев.

74

Пастет от заешко месо (фр.). – Бел. прев.

75

Вид боле (нем.). – Бел. прев.

76

Фрикадели, вид наденички (нем.). – Бел. прев.

77

Растение, което вирее в солници. – Бел. прев.

78

Ястие от картофи, просо и риба или месо, което се пече в правоъгълна тава (фр.) – Бел. прев.

79

Сорт портокали (фр.). – Бел. прев.

80

Ликьор от трънки (фр.). – Бел. прев.

81

Съкр. от calvados – ябълкова ракия (фр.). – Бел. прев.

82

Ракия с високо качество, която се пие за десерт. – Бел. прев.

83

Последният ден от карнавалното шествие. – Бел. прев.

84

Скъпа, любима (нем.). – Бел. прев.

85

Какво е това? (нем.) – Бел. прев

86

Проклятие! (нем.) – Бел. прев.

87

Кой беше това? (нем.) – Бел. прев.

88

Не знам. Нещо ей там! (нем.) – Бел. прев.

89

Глупак (нем.). – Бел. прев.

90

Лайбниц, какво трябва... (нем.) – Бел. прев.

91

Затваряй си устата! (нем.) – Бел. прев.

92

Много добре, Францел (нем.). – Бел. прев.

93

Toй е мъртъв (нем.). – Бел. прев.

94

Peche (фр.) – праскова. – Бел. прев.

95

Крем с горена захар. – Бел. прев.

96

Холандски сос, приготвен от масло, яйчен жълтък и оцет (фр.). – Бел. прев.

97

По английски (фр.). – Бел. прев.

98

Най-черно кафе (фр.). – Бел. прев.

99

Колбаси (фр.). – Бел. прев.

100

Мили Бож е (нем.). – Бел. прев.

101

Кафе с мляко (фр.). – Бел. прев.

102

Вид наденичка (фр.). – Бел. прев.

Content

Джоан Харис
Петте четвъртини на портокала

ЧАСТ ПЪРВА Наследството

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

ЧАСТ ВТОРА Забраненият плод

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

ЧАСТ ТРЕТА  Караваната за бърза закуска

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА Лошата слава

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

ЧАСТ ПЕТА  Фестивалът на реколтата

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

За книгата

Бележки под линия