Віллі Бредель

Брати-віталійці

А в царстві тут постав розгардіяш;

Старе й мале бунтує;

свари, чвари,

Гризня, різня, грабунки і пожари.

Міста повстали на міста,

А на дворянство чернь проста,

В мирян з попами ворожнеча,

Усюди розбрат, колотнеча,

Розбій, убивство, бешкет у церквах;

Купці й мандрівці гинуть на шляхах.

Усяке тут за зброю узялося,

Бо жить — бороться… Так воно і йшлося.

Гете. «Фауст».[1]

Частина перша

Юний Мандрівник

ЧУМА

Панували брехня, жадоба й жорстокість.

Папа римський заправляв країнами Заходу. Вогнем і мечем намагався він вберегти свою владу над світом.

Свята інквізиція спалювала й колесувала по всій Європі скептиків, відступників, єретиків, стинала їм голови, нищила тих, хто зважувався на сумнів у непомильності папи. Темну фанатичну юрбу нацьковували на «відьом» та «жидів». Приречених кидали у вогнища, а їхнім майном поживлялась церковна верхівка.

Ченці, що колись із гордістю ходили в бідних та безкорисливих, розбагатіли і запишались. Їм належали найкращі лани та ліси, і розкішшю їхні монастирі не поступалися перед князівськими замками.

Високі духовні сановники розтринькували добро не згірше за світських магнатів. А народ — селяни й городяни — платив податки, щоб побільшувати могуть і багатство церкви.

Дворяни теж не пасли задніх. Князі та лицарі вдиралися в села й грабували. Вони вбивали купців на торгових трактах, заскакували в квітучі міста, спалювали їх та мордували мешканців. І все задля зиску. Родовиті нероби в гонитві за грошима не гребували нічим — за золото ладні були продати і рідного батька. «Бравий лицар» Конрад фон Урах[2] віддав абатові фон Лорху за три фунти гелерів двох своїх сестер, Агнес і Магліт!

Аби захистити своє розбійницьке право, шляхта творила таємні суди. Хто виступав проти її волі, тому виносили вирок: смерть од меча.

У той похмурий час, майже шістсот літ тому, напровесні 1369 року, битим шляхом від Шверіна до Вісмара брело двоє дивних, разюче несхожих між собою людей: цибатий, згорблений єврей з великим коробом за спиною і стрункий парубчак з палицею через плече, на якій гойдався клунок з пожитками. На худому дрібному обличчі старого єврея випиналось підборіддя, з якого вилася патлата борода. Довге, зачесане поверх вух волосся жужмом спадало йому на рамена; здавалося, з його голови вив’юнюються темні гадюки. В руці у нього був товстенний ціпок, на який він щокрок опирався і який іноді правив за зброю.

Одежу євреєві, певно, подарували селяни: куртка була з домашнього полотна, з такого ж краму й полатані штани, що теліпались на ньому. Мабуть, їхній колишній власник був огрядніший. Взутий дід був у незугарні, але міцно уплетені личаки.

Одяг на його молодому супутникові — нехитра куртка, сірі штани, пласкі личаки, — як і вилицювате сильне обличчя, виказували в ньому селянина. Хіба що погляд, одвертий і сміливий, відрізняв його від затурканих, покірних селян. Біляве волосся рівними пасмами спадало йому на шию, а спереду звисало аж на брови.

Мандрівний крамар Йозеф уже в перші хвилини знайомства довідався, що його супутник, безпритульний сирота, працював, де щастило, в селян, а оце йде в гавань найматися в моряки.

Спершу товариство старого й надто балакучого єврея було не до вподоби Клаусові. Та коли хлопець побачив, як радо вітають крамаря селяни, як для кожного він знаходить ласкаве слово та доброзичливу пораду, а ще коли вгледів, що дід не тільки не дбає про вигоду, але й допомагає за спасибі, — неприязнь у нього відлягла.

Йозеф був живою газетою. Із села в село, із уст в уста передавав він останні новини. Знав дід про все, що тільки діялось у світі, а коли новин бракувало, не довго думаючи, вигадував їх. Його допитливим слухачам ніколи й на гадку не спадало не повірити йому. Ото вибухне війна під Альпами чи десь в іншому місці — він неодмінно знає про неї. Про обрання нового папи в Римі старий розповідав так, наче й сам побував там. До найменших подробиць він відав про честолюбні наміри датського короля, який нарікав на те, що ганзейські міста надто великі та дужі.

Не гребував дід і дрібними новинами з найближчих околиць. І якщо вже сидів серед гурту запопадливих на всілякі чутки селян, то нікого не лишав без відповіді. Знав він про неврожаї, моровицю й весілля, про розбої, чвари й походи, про заворушення цехів, про облогу лицарських замків і страту злочинців, про останні папські булли й найновіші гутірки.

Та найцікавіша його новина — про сімох грабіжників, яким недавно у Шверіні повипікали очі і які тепер старцюють дорогами, маючи за поводаторів двох калік, безрукого та одноногого.

Старий приносив селянам не тільки новини: він постачав їм і різні дивовижні ліки. У його коробі були таємничі масті. От хто натре ними вим’я козі чи корові, той і молока діставатиме удвічі більше. Мав він також чорний порошок. Якщо покуштувати його з водою, то й чума не вчепиться. Або ще видобував звідтіля чарівну «паличку здоров’я» — гладеньку блискучу цурку, що, коли вірити старому, всмоктувала в себе хвороби. Тому, хто скаржився на якусь недугу, досить було гарненько потерти нею хворе місце, — і біль, присягався Йозеф, зникне. Можна було розжитись у старого на будь-які заморські прянощі: перець, імбир, шафран та мускат.

Йозеф, якого так гостинно, а то й шанобливо скрізь приймали, був поганої думки про людей, світських володарів, а надто про всемогутню церкву. Там, де старий не боявся зронити необережне слово, він таврував зажерливість духівників і розпусту в монастирях. «Пани, — тихо казав він, — то велике лихо, але святенники — ще більше…»

І дід оповідав про їхню ненажерливість і лють, про неправедне життя у чернечих скитах.

Клаус багато чував про величні хрестові походи. Він чарувався сміливими хрестоносцями, котрі, на його погляд, нехтували і небезпекою, і злиднями — пройшли чимало країн і в тяжкому герці з бузувірами відвоювали «гріб господень». Дорогою Клаус гаряче розповідав старому про їхні чудеса хоробрості.

Йозеф мовчав і сміявся в душі. Коли Клаус запитав діда, чи й він не знає чогось про ті славетні літа, той погладив свою розкішну, мов лисячий хвіст, бороду і зронив:

— Ой, знаю, хлопче, знаю!

Але сам не квапився розповідати.

— А мені здається, не знаєте, — заперечив Клаус. — Ви ще жодним словом не згадали їх.

Йозеф роздумував, як би ото вигнати з хлопця дурман. Очевидячки, він повірив облудним байкам про шляхетність хрестоносців, а не знав, що їхні походи — то політичні інтриги, якими папи займали імператорські, королівські та князівські війська, що невпинно зростали, і в такий звичай забезпечували всесвітню владу церкви. Хлоп’я, вочевидь, не знало й того, що тим часом, як папи гнули політику на хрестових походах, купці виробляли на них торгові гешефти. Аби пояснити свою думку через якесь порівняння, Йозеф відповів запитанням:

— А найвидатніший лицар тобі відомий?

— Ви кого маєте на думці, — захоплено мовив Клаус, — Готфріда Бульйонського чи Балдуїна Фландрського?

— Анікотрого. Я маю на оці Марка Поло з Венеції…

— Про нього я не чув, — стишився Клаус. — А коли він підкорив Єрусалим?

— Єрусалим? — Йозеф усміхнувся, радіючи із свого жарту. Мандрівник та першовідкривач нових земель Марко Поло — лицар?.. Звичайно, цей патрицій також подався світами лише тому, що на рідній землі йому стало тісно; і не прогадав він, коли сподівався великого зиску від торгівлі з далекими краями. Що й казати: патрицій є патрицій!

— Марко пішов набагато далі від Єрусалима, — знову обізвався Йозеф. — Він побував у арабів та індійців, навідав татар і китайців… Чого тільки не розстарався там! Атласу й одамашку, гаптованої сріблом-золотом парчі, дивовижного приладдя, не баченого у нас плоду-овочу, прянощів і чародійних, цілющих ліків. Привіз і коштовного металу та казкових перлів, що живуть у черепашках і світяться власним світлом. Всього й на воловій шкурі не спишеш…

— А гріб господень?

— У нього стало розуму не баритись біля гробу. Теперечки відтіль багато не потягнеш: хрестоносці встигли геть усе прибрати.

Клаус мовчав. Як Йозеф говорить про святощі! Що слово — то блюзнірство! Хлопцеві якось аж страшнувато було слухати старого.

— Хіба лицарі грабували? — спитав він, згнітившись серцем, а саме запитання видалось йому страшенним гріхом.

— Та ще й як, голубе! — байдуже відповів крамар. — А то б чого вони повіялись до Єрусалима!..

— Неправда! — обурився юнак. — Вони проганяли невірних із святих земель…

— Отож. Аби потім сплюндрувати загарбаний край. Звільнення так званого гробу господнього, мій любчику, лише привід, — переконував старий. — А по правді, багаті купці дошукувалися нових торговельних шляхів, а можновладці — нових земель.

— Неправда… — ледве вимовив Клаус.

— Еге ж, лицарство грабувало тільки для себе та для своїх могутніх покровителів, — не вгавав старий крамар. — Простолюдові перепала дірка від бублика. Хіба що набріхують йому небилиці про священні походи… Ти, певно, чував, синку, про величезну Венецію, що має за своїми мурами триста тисяч душ і верховодить торгом на всьому полудні. Купці цього міста дали так званим хрестоносцям кораблі для мандрівки в далекі землі, та ще й грошей на зброю. Отак ті й воювали з невірними, себто з тамтешнім народом. Лицарі підкорили великий Константинополь й обчистили його до ощадку. Зазгодою венеціанським купцям дісталась половина від здобичі. Потім хрестоносці вдарились до «святих земель» і все, що нагоджувалось їм, перепродували купцям…

Клаус не вірив старому торохтієві. Ні, такого не могло бути! Адже не брехня усе те, що вигравало в його уяві чудовими барвами, — всі оті мужні діяння, про які він так часто чув захоплюючі розповіді!

— Кажіть, що собі хочете, — сердито заперечив юнак, — але вони були християни!

— Ще б пак! Точнісінько, як наші лицарі-грабіжники або вельможі, котрі воліють багатства, а бідний люд кривдять. Усі величають себе християнами, а найвлучніше — лиходії.

Йозеф спинився, схопив хлопця за куртку і, втупившись йому у вічі, суворо сказав:

— Християни? Ах, християни!.. Той, хто так називає себе, мав би бути чистий, як сльоза. А хто вони-бо?.. Англійський король Річард теж удавав із себе християнина. Його лицарі казали на нього Левине Серце. Далебі, він був тигрове серце! Він також побував у Святій Землі і тільки за один день перетовк три тисячі полонених сарацинів. Його поганський супротивник, султан Саладін, куди шляхетніша душа за нього і за всіх князів-хрестовиків. Отакої… Дідько лишається дідьком, хоч як його підмальовуй!

Як же здивувався Клаус, коли Йозеф признався, що давно вже вихрестився з єврея на християнина і довгий час був жебраком!

Йозеф ставав для хлопця дедалі загадковішим.

Клаус довідався про братів-апостолів,[3] які відцурались житейського затишку й проповідували правду Христову. Вони жили на ласкавому хлібі, запекло ворогували з папою і проголошували його відступником од справжнього християнського вчення. За ними йшов знедолений люд, який часто очолювали й заможники. Клаус почув про Арнольда Брешіанського,[4] про багатого пармського купця Джерадо Сегареллі,[5] який роздав усе своє майно біднякам, а сам доживав віку в неймовірних злиднях. Але і його спалили нечестивці, що вдавали із себе християн, а насправді божеволіли за владою і багатством. Однак шляхетні люди знов і знов повставали проти кривди й нестерпних знущань. Вони ганьбили і церкву, і заможників, проголошували справжніми християнами бідних, неімущих братів. Пани, а головне папа, боронили свою владу — із шкіри лізли. Непокірних оголошували єретиками, під корінь нищили їх, і все це називалось божою карою.

О, про єретиків Клаус уже чув! Кожного вони жахали, й кожен боявся, як би і його не оголосили єретиком. І хлопець крадькома позирав на старого недовірка, який анітрохи не приховував, що й він єретик.

З якою любов’ю і чаром дід говорив про поповича фра Дольчіно[6] й про черницю Маргариту Тренкську,[7] які роздмухали повстання проти священного трону. Та, попри їхню самопожертву й відвагу, однаково перемогли підлота й брехня. Згадавши про це, старий вигукнув з палкою ненавистю:

— А пропав би ти пропадом, римський антихристе!

Хлопець добре розумів, хто такий римський антихрист, і поцікавився, за віщо боролись єретики.

— Ти ще питаєш? — гукнув Йозеф здивовано. Але згадавши, що попутник — зелене хлоп’я, відповів: — Зачисту незаплямовану віру! Замир і любов серед усіх людей!

— Так, Йозефе, — погодився Клаус, — це прагнення шляхетне і високе!

Дід не обзивався. Так вони і йшли мовчки поряд. Враз Йозеф вибухнув дошкульними словами:

— До чого ж дурні люди! Рятуй мене, боже, які дурні!

— Не всі, — заперечив Клаус.

— Всі, — прошипів старий.

Навіщо дід таке каже! Чому забув він про братів-апостолів і Сегареллі, про фра Дольчіно і Маргариту Тренкську, — і про всіх інших відважних лицарів, яких прозвали єретиками?

— Про цих не мовиться, — усміхнувся крамар. Його тішило, що хлопець так чіпко запам’ятав хороших людей.

Клаус похнюпився. Мовчав і Йозеф.

Сонце вже давно звернуло на спадень. Мандрівники прискорили ходу: попереду ще виднівся ліс, який треба перейти до вечора. Заним — село Вітряне.

Раптом парубійко спитав:

— Як ви, Йозефе, гадаєте: люди добрі чи злі?

Старий відповів не зразу. Він довго дивився поперед себе, а перегодом пильно глянув на супутника, мов бажав прочитати на його обличчі враження від того, що скаже.

— Одні лихі, інші дурні. А чи погані? Так, погані всі!

— Неправда! — спалахнув хлопець.

— І все ж воно так. Люди — це лихі або дурні тварюки. Не віриш мені, старому, тоді зачекай, сам переконаєшся.

— А ви? Тоді й ви погані!

— І я теж, — погодився Йозеф. — Ох, теж, теж!..

Пришалілий і здивований Клаус трішки відстав й лячно зиркав на дідугана. Той більше не вважав на хлопця, а дивився похмуро вперед і чимчикував далі, витягнувши голову і зігнувшись під вагою короба.

Прибувши до міста, вони розійшлись. Клаус радів з цього, бо дід уже настобрид йому.

У Вісмарі був ярмарок. Зачарований юнак блукав численними вулицями і милувався міцними ошатними будинками, що тісненько тулились один до одного, могутніми церквами і насамперед кораблями в гавані. Скрізь — робота й метушня. Вантажники носили важчезні лантухи на могутній вітрильник, де на головній щоглі майоріло барвисте знамено. Клаус на хвильку занімів з подиву: скільки такенних міхів поглинає черево оцього судна! А вантажники їх несли й несли без упину.

Кривими вулицями без кінця і краю тяглися вози, йшли селяни з великими кошелями та паками на плечах. Притримуючи широкого меча за поясом, прогарцював пихатий панок з міської ратуші і метнув зловісний погляд на Клауса.

Ось хлопець зачув пісню, якої співали в Дортені на Ельбі, коли він жив там серед селян:

Їдуть люди звідусіль:

З хуторів, великих сіл,

Гомін, говір, гам і спів,

Стук і рип важких возів, —

Гей, то їдуть хліб і сіль!

Майдан перед церквою, яка міцними мурами та пряморіжною цегляною вежею скидалась на замок, заполонили численні ятки, вимальовані в червоний, голубий, зелений і білий кольори. Довкола — підводи, воли, корови, вівці. У клітках, що купами громадились одна на одній, — кури, качки, голуби, а в інших — кози й поросята.

Клаус походжав поміж крамницями; його очі уже донесхочу намилувалися всілякими дивовижами, і він вдихав різноманітні пахощі, що їх шибав йому вітер. Які ж то чудові пахощі!.. Хоч на що глянеш — усього кортить купити.

Є тут і пшениці, і пашниці, а печеного хліба й поготів: чорного й білого, круглого й пирогастого. Зарізані кури й гуси, оббіловані рожевенькі зайці колихаються довгими низками на шворках. Тут таки поруч — солодощі, тістечка, немов серденька, на яких щось цукром написано. Від сковорідок іде смачний дух смажених каштанів. Півмідяка — і Клаус набив собі ними повнісінькі кишені.

Продавали тут полотно і вишивки, стрічки й барвисті гудзики, поруч бовваніли дерев’яні й глиняні фігурки: Марія з немовлятком, Ісус із хрестом на плечах, Ісус на проповіді, розіп’ятий Ісус. Були у крамницях і статуетки веселих сільських музик і танцюристів; а один худорлявий чоловічок, згорбившись, квапно чимчикував кудись із великим ціпком у руці й разюче нагадував Йозефа. Клаус був як не свій від усього, що тут побачив.

Окремий ряд займали торговці рибою. В їхніх цеберках лежали оселедці, камбала, тріска, білорибиця, дунайський лосось, макрелі, судак і риба, яку Клаус бачив уперше: довга, сіро-зелена, з гострою страхітливою головою, і трохи менша, зате товстіша, з великою лускою і напрочуд вирлоока. Риби відчайдушно змагались за життя — били хвостами, корчилися, зводили голови. А що тут?.. Хлопець зупинився мов укопаний. В цеберці моталися довгі темні гадюки з невеличкими голівками: деякі були з дитячу руку. Продавець пояснив:

— Це не змії. Це звичайні вугрі.

— Невже їх їдять? — недовірливо глянув на нього Клаус.

— А звісно…

Та чи не найцікавішим видовиськом на ярмарку був мандрівний співак побіля дерев’яного щита з розмаїтими малюнками, од яких холола душа. Співака оточили жінки та чоловіки, а навпроти товпилася малеча. Приземкуватий та опасистий, він мав химерного чуба, що спадав йому на чоло і біг кружка над самісінькими вухами. Здавалось, на ньому була пласка хутряна шапка. Доточений гіпсом ніс задирався догори, і співак виглядав надто кумедно. Чистим, лунким голосом він затягнув сумовитої бувальщини, яку віддавали й малюнки на дошці:

Татунь стікає кров’ю,

В нарузі плаче донька,

А лицар-вбивця втік.

Он батечку, ой нене,

Ой дівонько, oй доню,

Де злодій той тепер?..

Напевне, він готує

Те ж саме лихо й вам!..

Дівчата зойкнули зі страху. Пробрав мороз і Клауса.

На ярмарку було багатенько співаків. Якийсь дідок у сивих-сивісіньких пелехах, лунко побринькуючи струнами, співав досить пристойним басом про багатства цього світу:

Перлини у готів — забава дітей,

В них золота — сила-силенна,

Із срібла — корита у їхніх свиней,

В жінок — золоті веретена.

«Як гарно!» — захоплювався Клаус подумки.

— Дивіться, дивіться: сліпці йдуть! — гукнув хтось, і Клаус теж обернувся на голос. З усього видко, це ті сім розбійників, яких покарали у Шверіні. Отже, Йозеф не обманював. Сліпці плентались майданом, ухопивши один одного за манаття; вів їх одноногий каліка при костурі. На них теліпалось лахміття, а безокі обличчя були сіро-зелені. Всі семеро понаставляли шапки; один безнастанно викрикував:

— Змилуйтесь над нами, людоньки, змилуйтесь! Не дайте нам вмерти голодною смертю!

— А що, розбишаки, — кинув якийсь пастух, — минулась ваша гуляночка?

— Краще скажіть, скільки душ загубили, — додав інший. — Чи були ви бодай раз милосердні?

— Навіщо глумитися над бідолахами? — спитав Клаус у чоловіка поруч.

— Катюзі по заслузі, — відказав той. — Хто ж як не вони перепиняв селян на шляхах, убивав їх та грабував?

— Але ж тепер вони сліпі й нещасні.

— Так, перепало їм добре.

До сліпців підбігла дебела, вже й немолода жінка і гукнула:

— Ану, зупиніться!

Вона переступила шлях каліці. Той хіть-не-хіть став. Сліпці, наштовхуючись один на одного, спинились і нашорошили вуха.

— Ось уже три роки, — почала селянка, — як на шляху з Брюеля до Бютцова убито мого чоловіка. Чи не ваша це робота, бісові діти?

Сліпці щось розгублено пробубоніли і заперечно захитали головами. Розлючену селянку і сліпців, що стояли, мов спіймані на шкоді, хутко оточили селяни й городяни.

— А ви, сучі сини, й не думали, що то важить забрати у дітей батька, — вела вона далі. — Трійко діток було в нас, а четвертого сподівалися. Ще як мали ми при хаті дбайливого господаря, то сяк-так перебивались. А коли його не стало, нас обсіли злидні. Крихітка Ліза померла… померла з голоду… Ах ви, іроди, якого лиха накоїли!..

— Ганьба! — пролунало з натовпу.

— Бийте їх! — гукнув хтось інший.

— Але за це вас покарав господь, — провадила селянка уже жалісливим тоном. — Тепереньки голодується й вам. Ось беріть хліб, їжте на здоров’я і йдіть собі з богом! — Вона тицьнула кожному по окрайцю хліба.

Приголомшений люд на хвилю замовк. Потім хтось вигукнув:

— Славно, молодичко!

Довкола схвально загомоніли. Тепер підступалися й інші до сліпих і кидали їм хто по чверті, а хто по півпфеніга.

Клаус ухопив сусіда за руку й, не дивлячись на нього, промовив:

— Оце справді милосердя! Чи не так?

— Еге ж, — погодився той, розчулений, як і всі.

— Гляньте, нещасні плачуть!

Повагом сліпці рушили з місця і знову подибали гомінким майданом. Ніхто уже не шкилював їх і ніхто не глумився над ними.

У Вісмарі спалахнула чума. Всі застережні заходи були даремні, а всі моління безуспішні. За останні двадцять років чума заповзала до страдницького міста вже двічі, а тепер прийшла до нього завтретє. Вулиці наче вимерли. Городяни з відчаю били поклони в домівках — за поріг ніхто й не показувався. Знать і радники втекли з міста насампочатку пошесті. Всі кораблі покинули гавань; міську браму наглухо зачинили. Пустельними вулицями блукали на конях закутані по очі воїни. Довкола сновигали підводи — підзбирували мерців, а трупарі гукали перед зачиненими будинками, щоб подавали небіжчиків.

Аби очистити повітря од трупного духу, на майданах розкладали величезні багаття. Попервах усю добу дзвонили у дзвони, та згодом перестали, бо від невпинних вістувань про смерть городяни божеволіли.

У Вісмарі проживав знаменитий лікар Анжелікус, якого всі прозивали доктором і про якого ходила пославка, ніби він учився у великому місті Парижі. Вісмарців підбадьорювало бодай те, що мають під рукою неабиякого рятівника.

Лікареві не таланило з помічниками. Один помер у перший день моровиці; другий утік — мов його водою змило. А тепер, коли вчений лікарював біля хворих, йому прислужувала баба, яка й сама падала з ніг.

Дізнавшись про це, в підручні до нього прийшов Клаус.

Анжелікус попередив хлопця, яка небезпека загрожує йому, і спитав, чи доглядав він коли-небудь за хворими. «Ні», — ледве чутно відказав хлопець. Анжелікус непевно змахнув рукою і подумав: «Нічого. Тільки б не боявся і добре сумління мав». Він подав хлопцеві довгий полотняний кітель — колись, мабуть, і білий, але зараз брудний та заляпаний кров’ю. Опріч того, Клаус убрав високий берет із двома дірками на очі та щілинкою, аби дихати. Лікар натяг ще й шкіряні рукавиці. Клаусові їх не перепало — другої пари не знайшлось: її забрав із собою збіглий помічник.

Свою приймальню Анжелікус розмістив на першому поверсі. У поміжній темній кімнатці лежали оперовані, аж поки убивалися в силу і йшли собі геть.

Клаус оббіг очима покій. У тісненькій шафчині біля стіни виднілось кілька пляшок і коробок. На високому столі валялись ножі різних розмірів, обценьки і загадкові залізні палички; для чого вони — Клаус не знав. І це все. На ослін посеред кімнати, напевно, сідали хворі.

— Скажи, хай перший заходить, — звелів доктор підручному.

Клаус вигулькнув за двері. Там збилася сила народу: чоловіки й жінки, літні й молоді. Уздрівши лікарчука, всі загукали навперейми, всі благально простягнули руки, всі юрмилися, штовхали одне одного, — кожен прагнув увійти перший.

Наперед прорвався дебелий чолов’яга і шугнув повз Клауса в будинок.

— Випустіть погану кров, — сказав він лікареві, а на стіл, де лежали ножі, виклав два мідяки.

Роздягнувшись до пояса, хворий сів кілочком на ослін. В одежі він здавався міцнішим. Тепер же скидався на кістяк. На лівій лопатці у нього чорніла велика гуля.

— Ех, і сердитий же ти, чоловіче, — буркнув лікар.

— Випустіть погану кров, — уперто повторив той.

— Ножа! — наказав лікар.

Клаус подав, та Анжелікус його повернув.

— Довгого, з гострим кінцем! — пояснив він.

Лікар узяв хустку, приклав її до гулі і загнав ножа в пухлину. Хворий глухо застогнав, але сидів рівно, мов свічка. З порізу цебеніла кров, хустка швидко промокла.

— Багацько крові зійшло? — спитав чоловік.

— Багато, і вся чорна!

— Спасибі, лікарю.

Наступна операція видалась простішою. Увійшла жінка з наривом на яснах. Вона гадала, що рот у неї зачумів, і, викотивши очі на лоба, ревно плакала з жаху. Анжелікус поколупав залізною паличкою їй піднебіння і змастив його настойкою.

— А чуми нема? — раз по раз питалась молодиця.

— Нема, нема, — заспокоював її лікар. — Нічого страшного! Звичайне запалення!

А насправді він заразив її, хоч про це і сам не здогадувався.

— Ой, гарно вам дякую, докторе. Слава тобі, господи, що обійшлося так!

При виході вона вклонилась у пояс і Клаусові:

— Гарненьке спасибі вам!

Працював лікар зі своїм підручним до пізнього вечора.

Вночі Клаус прокинувся од страшного гамору. Він підбіг до вікна і побачив над дахами вогняні спалахи.

«Лишенько, — подумав він, — невже горить місто?»

Клаус похапцем одягнувся і побіг на вулицю.

Внизу він наштовхнувся на свого сусіду кучера й довідався від нього, що скоїлось… Озброївшись кинджалами, мечами й бердишами, городяни вдерлись на єврейську вулицю, підпалювали будинки і вбивали тамтешніх мешканців.

— За віщо? — скричав Клаус. — Хіба й так мало жертв?

— Вони винні, — відказав кучер.

— Винні? Чим винні?

— Чим… Чим… — Кучер, якого Клаус мав за мирну людину, вельми здивувався. — А тим, що накликали чуму на наше місто. Не витовчемо їх — землетрус ударить, настане потоп, а там, диви, полетять з неба гадюки і жаби, — провадив він повчально.

— Хто вигадав ці нісенітниці? — гукнув хлопець спересердя.

Клаус побіг на єврейську вулицю. Назустріч йому висипав галасливий натовп, — кожен розмахував сокирою або ломакою. Хто що казав, хто що кричав і погрожував — не розібрати. Клаус притулився до стіни, перепускаючи юрбу. Серед неї він угледів старого Йозефа. Його били й підганяли вперед, на нього сипались градом лайки та прокльони.

Клаус крикнув: «Йозефе!» — і спробував пропхатись до Діда.

Старий почув, що його кличуть, і навіть повернув голову до хлопця, проте Клауса відштовхнув дебелий здоровило, який аж скривився з люті:

— Геть! — гримнув він на юнака. — Ми й самі впораємося з ним.

За натовпом бігли жінки і діти: жіноцтво зводило руки, погрожувало, показувало пальцями на небо. Хоч як Клаус нашорошував вухо, проте нічого не збагнув з того гуку. Дітвора вищала й раділа, мов на веселому маскараді.

Клаус, наче не в собі, шкандибав за розлюченим гуртом — його охопили смуток та розпач. «Діда уб’ють. Чим зарадити старому Йозефові? Як вирятувати його? Казав же він: „Дурні, а чи лихі — всі, всі!“ Дурні чи лихі?.. Ну ось і віддяка старому за кепські слова! Куди ж вони його ведуть?»

Якийсь молодик з бадьорою усмішкою на тендітному обличчі заявив:

— Я не жалію єврея ніскільки.

Клаус озирнувся.

— Ніскільки, — повторив незнайомець. — Кого жаліти? Старого пройдисвіта, що дурив голови людям і завше вигоди шукав? Я знаю його: це той крамар, який вештався по всіх усюдах. Та йому ще мало перепало. Страх, що скоїлося цієї ночі. Нищили чоловіків, жінок і дітей. Двох убитих єврейських дівчат волокли гольцем на алебардах.

— Жах! А міська сторожа? Де була міська сторожа?

— Там, де й усі! Вона казилась найбільше! — Раптом незнайомець недовірливо зміряв Клауса поглядом. — Ти часом не шпик?

— Я Анжелікусів помічник!

— Ха-ха-ха! — лунко зареготав молодик. — А я дременув від нього!

— Ах, це ти? — спитав Клаус. — Чому ти від нього втік?

— Чому… Чому… Набридла мені кров!

— Ти маєш рацію, — прошепотів Клаус.

— Для Анжелікуса кров — наче вода. Скрізь він вишукує погану кров, болящу кров. Боюсь, що кров, яку пролито цієї ночі, теж до його рук причетна. Хочеш знати — це найбільша його операція.

— Та ну? — здивувався Клаус. — Невже всю веремію затіяв Анжелікус?

— Ще б пак! Він скористався слушною нагодою та й підлаштував, щоб його ганьба окошилась на євреях, а люди не докумекали, що він бовдур у своїй справі. Якось Йозеф розповів йому — я чув це на власні вуха — що, коли чума лютувала на полудні і заході нашого краю, забобонний люд Страсбурга, нацькований багатіями, звинуватив євреїв, буцім вони наслали пошесть, — і всіх їх перебили до нігтя. Цю приключку наш любий лікар намотав собі на вуса.

— Жах! — озвався Клаус. — То ти не віриш, що Анжелікус по щирості має євреїв за винуватців?

— Ніскілечки! — вигукнув колишній лікарчук. — Чим ти, голубе, думаєш?! Він вірить у це менше, ніж я або ти!

— Та це ж убивство! — скрикнув Клаус.

— Ба! Чому б не самозахист?

— Який самозахист?

— А такий, що він рятує власну шкуру!

Десь далеко за деревами почулося шалене виття. В один голос кричали сотні людей.

— Батечку, що там коїться?

— Зводять рахунки зі старим крамарем!

— Мерщій туди! — гукнув Клаус і помчав вулицею.

— Навіщо? — заперечив юнак. — Хіба цим щось зарадиш?

Юрба припровадила єврея на базарний майдан, де за міським звичаєм карали злодіїв і перелюбців. Старому хутко наскидали під ноги соломи та дров.

Йозеф, що досі мовчав, раптом завив, — завив не з каяття або страху, а з презирства. Він виповідав ошалілій юрбі ненависть, скликав на неї всілякі прокляття, пророкував їй пекельні муки. Кричав — аж піна лилася з рота, кричав, поки не пересікся голос.

Нараз спалахнуло полум’я. Рожеві омахи та клуби чорного диму повились до діда. Багатоголоса юрба полегшено скрикнула: вогонь і дим поглинули старого єврея, і він нарешті замовк.

Коли Клаус примчав на майдан, крамареве тіло вже тіпалось у полум’ї. Хлопець відсахнувся.

— Пропав дід! — вигукнув незнайомець, який теж прибіг сюди. Узявши Клауса за рукав, він мовив: — Ходімо звідси! Тут бридко.

НА УЗБЕРЕЖЖІ СКОНЕ

Весна дихнула теплінню, від довгої зимової сплячки прокидався південний край Швеції — Сконе. Теслярі, ковалі, муляри зводили бараки, крамниці, майстерні, коптильні, солильні, лагодили причали і під’їзди до гавані. Бондарі працювали біля своїх хиж на узмор’ї і їхнє діло — тисячі і тисячі бочок — стояли, мов величезне військо, ждучи оселедців. Сітярі укладали здоровенні неводи. А біля самого берега, в затишних пристанях, дрімали торговельні судна, що прибули зі сходу — Вісбі[8] та Новгорода. Тут вони вивантажували руські хутра, заморські прянощі, шовки, сукна, всілякі килими, південну сушеню і вино. Кораблі з балтійських гаваней завозили для рибалок пиво і вино, харчі і забійну худобу, ячмінь і овес, одяг і зброю, реманент і домашнє начиння. І хоча на Сконе було дозволено спинятись тільки ганзейцям, на нього сходились щороку рибалки, купці й ремісники з усіх кутків Європи. Англійці, норвежці, датчани, шведи, німці, нідерландські і фландрські купці мали на ньому свої земельні наділи — гарди, відмежовані одна від одної рівчаками і струмками. Кожна корилася суворим порядкам свого фогта, а всі поспіль підлягали фогтові Сконе — Вульвекену Вульфляму, синові всесильного багатиря і бургомістра штральзундського — Бертрама Вульфляма.

Аби не допуститися суперництва, для всіх гард було заведено однакову платню й умови праці, однакові розміри неводів та строки вилову, однаковий обсяг заготівлі риби та однакові розміри бочок. Ніхто, крім можновладних купців, фогтів і їхньої челяді, не мав права носити зброю.

Наприпочатку липня 1373 року із сконенського табору вирушили на ловлю оселедців вісмарські та штральзундські заробітчани — не ремісники, не терті рибалки, а звичайна різномаста юрба сезонників: зігнані з полів селяни, волоцюги, які хотіли збити гріш на холодну зиму, лицарська прислуга, знедолена чварами своїх хазяїв, запопадливі до пригод цехові підмайстри, а також злодії й запеклі злочинці, що мітили одвихнутись у такий звичай од катової сокири. На вітрильнику були й купці, які в своїх вояцьких обладунках скорше нагадували воїнів і тримались осторонь від цього наброду.

Клаус прилучився до бідних, зате бувалих моряків, що часто розповідали про свої пригоди. Ці простодушні чолов’яги щиро приваблювали його. Ось вони грузько та широко порозставляли ноги і ведуть одверту й пристрасну розмову; а коли посперечаються, то своє доводять навкулачки. Майже в кожного — страхітливий шрам, майже в кожного скалічене тіло. Одному бракувало кількох пальців, другому ока, а третьому вуха та шкіри на півголови. Цих ран завдавало їм саме море: урагани й пірати.

Оповіді точились навколо грабунків, що вчиняли родовиті пани вздовж річок і на узбережжі Балтійського й Північного морів. Багатії з тамтешніх замків підкуповували лоцманів та шкіперів, аби ті заводили торговельні судна в небезпечні води. Пани розкладали на узбережжі оманливі вогні й фальшиво сигналили; корабель, що прибивався до їхніх володінь, переходив за побережним правом до їх спожиття. Таких піратів не мали за безчесних грабіжників, бо торгувати на морі означало воювати на морі. Не згірше розбійникували й мекленбурзькі та померанські герцоги. Навіть датський король вдавався до піратства і щоразу витягав з моря ласий шматок.

Правда була тільки за сильними, слабких вона цуралась. Бились не на життя, а на смерть, і переможець стинав голову переможеному.

З двадцятьма вісьмома заробітчанами Клаус мешкав у невеличкій хижі, де не було нічого, крім довгих нарів і одного стола, за яким ледве-ледве всідалось вісім чоловік, а проте круг нього обідали усі пожильці. До кислуватих випарів людських тіл, якими просякли за багацько літ дерев’яні стіни, до духу риби й горілки домішувався ще й їдкий дим лойового каганця над дверима.

Клаус, якому й раніше не велося гаразд, наче не помічав труднощів; він хутко призвичаївся до життя своїх побратимів і до їхніх уподобань: потурав грубощам і нарівні з усіма, щоправда не без натуги, вихиляв по кілька пляшок п’янкого пива.

Навіть такий заздоровий хлопець, як він, та й то гадав попервах, що впаде під навантагою на новій службі. Рибалилось невимовно важко. Матроси то закидали величезні неводи в море, то витягали їх на палубу, — і все те робилось просторуч. Мотуззя од снастей вгризалося в долоні, солона вода роз’їдала тіло. А працювати без просвіту доводилось аж до кінця сезону. Не обіцяло полегкості й повернення в гавань; там рибу вивантажували і доправляли в коптильні та солильні. А коли спадала ніч, заробітчани, смертельно стомлені, немиті, в брудній одежі, завалювались на нари й засинали.

Тяжко працювалось у таборі, а ще важче жилось у ньому. Фогти порядкували на Сконе з дикунською жорстокістю. За найменшу провину вони спускали три шкіри. В тюрму не садовили: лише калічили і били по кишені. Рідко хто повертався із Сконе цілий та здоровий.

Щойно Клаус прибув сюди, він живовидячки узнав, чим дихає фогт Вульвекен Вульфлям, який жахав усіх невблаганною жорстокістю.

Заробітчан, вільних від ловів, скликали на рибальське судилище. Надто запальний юнак Мелле Ібрехт запустив у свого товариша пляшку, так що той довго прохирів з розчерепленою головою. Вирок оголошував сам Вульвекен Вульфлям. У цьому злочині, підкреслив він, аж дуже багато те важить, що потерпілий столяр прогаяв шість днів: отож хай Мелле Ібрехт відшкодує їх — внесе гроші у рибальську скарбницю.

На суді, що точився просто неба під так званою судовою липою, біля Клауса стояв довготелесий підліток із дзьобатеньким носом і маленьким обличчям, геть усіяним веснянками. Зі щирого співчуття до Ібрехта він пробурмотів:

— Кепське діло, якщо судить сам Вульфлям…

Мелле мав поплатитися рукою, котрою жбурнув пляшку. Кару не затягували. Хутчій підкотили колоду — і на неї Ібрехт поклав долоню. Кат спокійно махнув сокирою й відтяв її. Тільки-тільки перев’язали хлопця, котрий, сполотнівши, розглядав свій кривавий обрубок, як з-під липи повідомили, що відтепер він працюватиме в коптильні за третину свого попереднього заробітку.

Клауса замлостило. Він обернувся до високого веснянкуватого парубчака, що втопив перелякані очі в Ібрехта, і спитав у нього:

— Ти знаєш фогта?

— А хто його не знає, — відповів той, не зводячи погляду на Клауса. — В нас у Штральзунді майже всіх лякає саме його ім’я. — Молодий штральзундець глянув Клаусові просто у вічі і притишено вів далі:— Вульфлями — лихе поріддя, а багатії вони небачені. Мають вісім вітрильників і володіють усім містом. Старий Вульфлям водить хліб і сіль з герцогами Померанії та Рюгена. Ба навіть у датського короля він своя людина.

Рибалки поволі розходилися. Обидва хлопці подались до моря.

— Ось який він — Вульфлям…

— Що ти сказав? — Клаус придивлявся до замисленого супутника зі світлим вигорілим на сонці чубом й невеличкими блакитними очима. Зростом він винісся високий, а тому голова його здавалась якоюсь маленькою; довгі руки безпорадно звисали, постава була в’яла й незграбна.

Не дочекавшись відповіді, Клаус надумав пожартувати:

— Любий мій, а раптом я фогтів приятель? Або забажаю підлізти до нього й запродам тебе.

Ніби приголомшений, довгань зупинився і, сполотнівши, не на жарт затремтів. Він вилупив бентежні очі на Клауса — у нього наче мову забрало.

Клаус помітив, до чого прислужились його слова, і пожалкував, що сказав їх. Він узявся заспокоювати товариша, що їхня розмова не винесеться нікуди, хай не хвилюється, він не донощик.

— Та, господи, невже я щось кепське сказав…

Клаус по-дружньому обняв хлопця за плечі і порадив:

— Коли фогт такий звір, надалі будь обережний!

Згодом Клаус зустрічався з Гердом дедалі частіше, і вони затоваришували душа в душу.

На морі шаленів несамовитий норд-ост. Удалину мчали химерно пошматовані хмари. Вогні на узбережжі погасли, довкола запала непроглядна імла. Рибалки, які через буревій не виїхали на ловлю, байдикували в пивничці, і звідти линули уривки одноманітних пісень. Поміж хижами вештались, обнюхуючи землю, голодні собаки. Іноді глухо лунала сурма набережної сторони — знак рибалкам у морі берегтися прибережних скель.

Клаус примостився на кручі, по якій глухо гупали велетенські вали. Герд пропадав десь у морі: до берега тепер не пристати. Хто зна, може, стихія підхопила товариша і жене його безбач? А може, ураган поглинув його?.. Завжди, коли і в Герда, і в нього лучалась вільна часинка, вони забивалися сюди. Хлопці чудово плавали і за гарної погоди запливали далеко від берега.

Тепер же Клаус прислухався до штормового вітру, вдивлявся в розбурхане море. Герд борсався десь у самісінькому пеклі. Та, попри всю небезпеку, Клаус волів бути поруч з ним, тільки не сидіти тут на березі і, згорнувши руки, чекати та сподіватись…

Раптом біля крайньої хижі, де мешкали старійшини, майнули три невиразні постаті.

«То, мабуть, старійшини, які хильнули зайвого і хутчій добираються до своїх нар, — вирішив хлопець. — Але ні, постаті начебто у панцирах… Кати або фогтова челядь! Що їм робити тут глупої ночі? Може, хочуть когось забрати?..»

Хлопець сидів цвяшком на камені і стежив. Постаті підкрадалися згинці й обережно озирались. Одна щезла в халабуді. Попервах Клаусові хотілося встати і побігти глянути, що там робиться. Але передумав.

«Чого їм треба? Невже вони лихе загадали? — занепокоївся Клаус. — Та ні, грошей тепер не вкрадеш: челядь добре знає, що платню даватимуть аж наприкінці сезону».

Тим часом, як хлопець вагався, йти йому до хижі, а чи не йти, — невідома постать знову вислизнула із житла, і всіх трьох мов хап ухопив.

Клаус зайшов у старійшинську халабуду. Там тільки блимав невеличкий каганець, і нікого не було. Ніщо не говорило про крадіжку.

З думами про Герда Клаус довго блукав берегом моря, що несамовито гуло й нуртувало.

Тієї ночі Вульфлям із своєю челяддю увірвався до хижі, де жив Клаус, зганяв рибалок із нар, обшукував кожен кут і кожного помешканця. Ніхто не почув од них, за чим вони нишпорять. Не знайшовши нічого, фогт подався до сусідньої халабуди. Рибалки знову вкладалися спати і кляли непроханих гостей. А Клаус довго не засинав. З гадки не сходила пригода над берегом моря — він відчував, що вона в’яжеться з нічним обшуком.

Вранці рознеслася чутка, що вкрадено рибальську скарбницю з шістьма тисячами марок. І хоч грошей шукали якнайретельніше, їх не знайшли. Вульфлям зібрав усіх таборян і пообіцяв, що хай-но злодії об’являться самі, їх скарають не тяжко. А як мовчатимуть і далі, то буде їм непереливки.

Кілька день у рибалок тільки й на устах було, що крадіжка. Дехто навіть захоплювався спритними злодіями. Потім про все забули, бо любекські моряки принесли іншу новину: німецький кайзер ущедрив їхнє місто своїми відвідинами! Подія справді небуденна, адже німецькі кайзери рідко навідувались до північних окраїн своєї держави. Вони більше полюбляли сонячний південь — Італію й Сіцілію.

Про кайзерові відвідини гомоніли скрізь: у пивничках, у хижах і на кораблях.

Карл IV в’їхав до Любека урочисто — під золотим балдахіном. Попереду ступав любекський радник з ключами од міста, за ним герцог Саксонський з імперським мечем, маркграф Отто зі скіпетром і кельнський архієпіскоп з державою.[9] Очевидці десятиденних гулянь не добирали слів для опису радощів городян і того розмаїття вогнів, які заливали святкове місто.

А вісті линули одна за одну зворушливіші. Подейкували, ніби кайзер величав радників Любека «панами» і цим самим виповідав купцям свою гречну увагу. Коли мова зайшла про великі міста його царства, то Нюрнберг він назвав «найбагатшим», Кельн — «найпривітнішим», а Любек — «найгарнішим». Усіх ганзейців поймала гордість за блиск і славу їхнього могутнього «союзу міст». Відсвіт од пишноти, до якої спричинилась учта в Любеку, сягнув і рибалок на узбережжі Сконе.

Уже навантажували кораблі і валили бараки — за кілька день вилов риби припинявся, і всі готувались додому, — як раптом нагла чутка приголомшила табір: у житлі старійшин фогтові челядники знайшли закопану під порогом рибальську скарбницю! Усіх вісьмох старійшин взяли під варту. Вульфлям сатанів і погрожував тяжкою карою. Рибалки хитали головами, відверто жалкуючи злодіїв; а те, що їх застукали перед самим від’їздом, кожен вважав безталанням, та й годі. Клаус відчував тут щось нечисте. Він розповідав Гердові про пригоду над морем і поспитав його думки, хто б ото вештався біля старійшинської халабуди.

Герд аж рот розкрив з подиву і, нітрохи не вагаючись, відповів:

— Вульфлямові поплічники!

— І що на цьому фогт вигадав? — спитав Клаус. — Ну, забере він гроші назад, а далі що?.. Чи, може, він має серед старійшин ворогів?

— Ось побачиш… — відказав Герд. — Побачиш!

Старійшин судили напередодні від’їзду. Рибалки й ремісники щільною юрбою оточили липу, під якою зібрався суд: Вульвекен Вульфлям і п’ятеро фогтів. Челядники привели «злодіїв» — блідих, похнюплених, забитих у кайдани. Коли Вульфлям звинуватив їх у крадіжці, бідолашні схвильовано і рішуче заприсяглись, що не винні. Тоді Вульфлям сказав, що вони, очевидно, зганьбились усі, та як хтось зізнається, того скарають м’якше. Ті знову поклялися, що совість у них чиста, що скарбниці не бачили і не знають, яким побитом вона потрапила до їхнього житла.

Старійшини були підфогтами в рибалок, тобто наглядали за порядками в таборі, розв’язували дрібні суперечки, розподіляли роботу й видавали платню. В море не виходили, але заробляли краще за рибалок.

Герд, блідий і схвильований не згірше від Клауса, прошепотів товаришеві:

— Вони накладуть головами…

— Хіба? — жахнувся Клаус.

— А може, їх тільки осліплять… Це улюблена кара у Вульфлямів. Вони охоче приповідають: «Ворог не страшний лише тоді, коли його вбито або осліплено».

— Але які ж вони йому вороги?

— Цього я теж не знаю, — відповів Герд. — Однак ворогів з них треба зробити. Ти ж бачиш, ніхто й не поцікавився, як фогтові слуги розшукали скарбницю, буцім украдену.

Коли фогти на хвильку перервали суд, Клаус, наперекір Гердові, промикнувся крізь натовп до Вульвекена Вульфляма, — кремезного пикатого чолов’яги з довжелезними вусами. На ньому була кольчуга із штральзундським гербом — трьома рогами і королівським вінцем; такий обладунок засвідчував фогтівське звання. Помітивши, що хлопець аж підскакує звернутись до нього, Вульфлям насмішкувато бовкнув:

— Що скажеш?

— Я бачив, як троє в панцирах підкрались до старійшинської халабуди. Один заходив усередину. Це сталося тієї ночі, коли пропала скарбниця.

Фогт закотив зеленаві очі, вони хижо замерехтіли, гладкі щоки затіпалися. Вульвекен озирнувся, чи хтось не зачув парубійкових слів. Ухопившись за меч, він погрозив:

— Ти що, надумав заплутати справу? Мовчи, бо закую в кайдани!..

Сказавши це, він відвернувся, а Клаус постояв ні в сих ні в тих якусь мить і поплентався назад.

Герд вийшов йому назустріч.

— Ти щось йому казав? — спитав він, блідий, наче стіна.

— Клятий негідник! — вилаявся Клаус.

— Та цить! Май розум…

Незабаром оголосили вирок: злодіїв відшмагати і позбавити їх заробітку, а Фрідріхові Теннігу з Любека — голові старійшин — виколоти одне око, бо хто-хто, але він життям відповідає за неподобства у своєму помешканні.

М’яка кара здивувала всіх. Майданом прокотився радісний гомін. Проте старий Тенніг ревів:

— Я не винен!

Декого з рибалок його голосіння дратувало. Мовчав би, та й годі — легшого покарання однаково не виплачеш. Фогт сидів, мов сич, і зиркав то на приречених, то на громаду.

А Клаус мовчав.

Бідолах прив’язали до восьми стовпів. Челядники зірвали з них верхню одежу. Юрба затамувала подих. Чітко лунав кожен виляск, бо ті, кого шмагали, не подавали й звуку. Хтось тільки глухо стогнав. Казали, то карався дід Тенніг. Він мучився не від болю, а від того, що бачили його ще живі очі: на невеличкому багатті фогтів слуга розпікав голку.

Герд більше не міг стримувати дрож. Обличчя у нього позеленіло, нижня щелепа затремтіла. Він знову і знову поглядав на Клауса, який пашів, мов у пропасниці.

— Д…ду-же м’яке покарання, — затинався Герд.

А Клаус мовчав.

Семи старійшинам усипали по тридцять шість батогів. Потім їх звільнили. Раптом розлігся пронизливий крик.

Герд прошепотів:

— Фогтові це так не минеться.

Хтось приказував:

— І дід це все витерпів… І дід це все витерпів!..

Клауса тіпало, його чоло щедро зросив піт. Він пошукав очима фогта. Той холодно спостерігав за тортурами.

Настав день розрахунку. Клаус тримав у руці відважене йому срібло й довго розглядав його. І хоча в нього це був перший великий заробіток, він не тішився ним — з думки не сходили Мелле Ібрехт і старійшини.

Клаус одержав платню не монетами. Цех сконенських рибалок добився, аби усім рибалкам і морякам платили зливками срібла, які будь-де легко було виміняти на ходові гроші. Адже в чужих містах обмін монет часто-густо спричинявся до великих витрат, бо у грошовій царині, як і у всьому господарському житті країни, панував розгардіяш. Кожен із ста самостійних князів, графів, герцогів та епіскопів мав свій монетний двір. Правили за гроші і некарбоване срібло, і вельми якісне шведське залізо, і бурштин, і коштовне каміння.

Чималенька купа срібла лежала обіч — заробіток восьми старійшин, що його відібрав у них фогт Вульфлям. Клаус глипнув на той скарб, і в нього так затремтіли руки, що він випустив з долонь кілька зацінних шматинок. Герд прошепотів: «Гай-гай! Маємо ми щастя, що ніяке лихо нас не спіткало!..»

Заробітчани повертались у рідну Померанію; на кормі їхнього вітрильника, який щойно покинув береги Сконе, знявся галас. Клаус поспішив туди, гадаючи, що йдеться про несправедливу наругу над старійшинами: двоє з них пливли на вітрильнику. Але то любецькі і штральзундські купці-багатії сперечались про кайзерівські відвідини Любека. Заздрісні штральзундці з глузом оповідали всіляких побрехеньок про кайзера і любечців. А ті гаряче захищали і себе, і свого високого гостя. Один штральзундець зауважив, що любецькі радники набивали собі ціну, коли прохали кайзера не величати їх «панами»; штральзундський радник сприйняв би таке звертання, мов щось належне; а втім, хіба то таємниця, що любечанам бракує гонору?.. Інший штральзундець не міг наговоритись про дивовижні й достоту лицемірні почесті, з якими стрічали кайзера в Любеку. Браму, крізь яку він виїхав з міста, любечани замурували. Мовляв, жоден смертний не має права ступити під неї. А між тим видно, мов на долоні, що Любек уджигнув добрий жарт над кайзером. Він не тільки щільно зачинив за ним браму, але й замурував її. Мовляв, хай тямить король, що походеньки його у Любек скінчились… А, власне, чого він приїздив сюди? Штральзундці знають, у чому тут річ! Карлові Четвертому заманулося керувати Ганзою! Крім того, він хотів замирити з нею своє імперське місто Брауншвейг, яке купці виперли з Ганзейського союзу. Але любечани не підтримали кайзера: вони крутили, водили його за носа, аж поки він не поїхав, піймавши облизня…

Про старійшин Клаус не почув ані слова. Розчарований, він повернувся до своїх побратимів.

ШТРАЛЬЗУНДСЬКІ ПАНИ

Церкви скликали на свято. Величезні дзвони собору святого Миколая лунали похмуро, ваговито і найгучніше.

Почався лише березень — Великдень цього року прийшов рано, — а надворі розвеснилось насправжки. Терпке повітря було чисте й прозоре; сонце світило ще слабо, зате молодо і яскраво. Весна й великодній тиждень прибрали і землю, і будинки, і людей у святкову одіж. Палаци багатіїв аж вилискували під сонцем. Яскрились розмальовані еркери, фронтони й обковані жовтою міддю брами.

Перед собором святого Миколая — народу і народу. Хто не промикнувся всередину, той розглядав міську верхівку, яка прибувала на подвір’я: бургомістра, імениту шляхту, радників і перш за все епіскопа Рескільдського, який мав правити службу. Кожному хотілося глянути на юнкерів у коротких куртках з довгими рукавами, в ошатних капелюхах і барвистих дзьобатих капцях.

З відчинених дверей приглушено линули сумовиті звуки органа. Простоволоса юрба наслухала їх і пошепки називали імена парафіян під червоними балдахінами. Рівними лавами підійшли цехові майстри. Городяни радісно вітали їх — своїх побратимів, своїх найкращих обранців.

Міська панота не втрималась обіч; до юрби гордовито підійшов бургомістр Бертрам Вульфлям з двома синами — Вульфом і Вульвекеном, довготелесими велетнями, що більше скидались на воїнів, ніж на вельмож.

Бургомістр був зодягнений у чорний оксамит; з-під шиї звисав у нього важкий золотий ланцюжок, а з берета стриміла пір’їна. Син його Вульф, отаман міського вояцтва, убрався в кольчугу. На його волячій голові сиділа каска, величезні остроги обтягали закаблуки. Вульвекен, сконенський фогт, прийшов у панцирі, шоломі і з широким мечем на боці. Городяни вклонялись їм, але добридень не казали.

Коли ж прибув новообраний радник Карстен Зарнов, майстер цеху м’ясників, юрба вибухнула привітаннями на його честь. Він прямував у розкішній куртці із лискучої шкіри і при мечі, який засвідчував його новий сан. Городяни пишалися, що, завдяки їм, їхній чоловік вибився у верхи міста. В його особі вони засідали у міській ратуші і займали радницьке крісло в соборі святого Миколая, яке ні розкішшю, ні значенням не поступалось перед кріслами заможників. Опасистий м’ясник ступав упевнено і твердо, сповнений гідності за своє нове звання.

Слідом за м’ясником простував Герман Гозанг — купець і радник, щирий друг цехів і затятий ворог Вульфлямів.

Блідий і зосереджений, ішов він обіч своєї дружини — молодої, білявої, у блакитному, як море, платті. Довгообразий, без волосинки на лиці, він був у простенькій сірій куртці і такому самому береті; побіля широкого яскраво-жовтого пояса висів у нього короткий меч. Наперекір своїм сорока літам, Гозанг тримався хвацько і молодо. Усміхаючись, він висловлював подяку святково вдягненим городянам, які вклонялись йому і лунко та радісно вітали його. В одну тяж із Карстеном Зарновим він боровся проти вульфлямівського поріддя. У міській ратуші він мужньо виступав проти їхнього вовчого коліна: ходила навіть поголоска, ніби він — у тісному зачепі з цехами Брауншвейга та Франкфурта, й усі плекали надію, що під його орудою багатіїв проженуть від влади і в Штральзунді.

Карстен Зарнов сів у радницьке крісло серед «тих, що вступали у сан», Герман Гозанг — серед «тих, що вже мали його». В першому ряду між «старими радниками» зайняли місця три Вульфлями. Навіть у соборі святого Миколая суворо дотримувались порядку, заведеного з давніх-давен у ратуші. Поміж радницьких дружин, на середніх сидіннях перед самісіньким амвоном, примостилась і молода Гозангова дружина, яка, попри свій скромненький і непоказний одяг, виділялась найчарівнішою вродою; до неї пильним оком придивлялись усі — а надто дебелі Вульфлями в багатих оздобах і, чи не найбільше, Вульфова дружина, яка хотіла доскочити слави не тільки найбагатшої, але й найгарнішої жінки у Штральзунді. Коли Вульф вів її до шлюбу, то, щоб любка не забруднила черевиків, він вистелив їй дорогу англійським сукном аж до собору святого Миколая.

Сідаючи в своє радницьке крісло, Герман Гозанг відчув, що тут він самотній чужаниця. Його зустріли без слова і привіту — один лише Карстен Зарнов помахав йому піднятою рукою. Так! Герман Гозанг, штральзундський купець, засідав у ратуші серед відвертих ворогів. Можливо, дехто й не хотів дивитись на нього зизим оком, але страх перед всесильними Вульфлямами робив своє. Для народу Гозанг став речником, а для багатіїв — відступником.

Орган завмер. Єпіскоп Рескільдський зійшов на амвон. Від сяйва сліпучих діамантів яскрились на ньому розшиті золотом ризи і митра, вбрані задля великого свята; сяяла і золотава єпітрахіль на грудях. Прихожани споглядали свого пастиря з чаром і мовчазним благоговінням. Він позирнув поверх радницьких крісел і речитативом затягнув:

— Omnia vincit amor…[10]

Гозангові заступали отця дужі шияки його чільних ворогів. Після подій в Анклямі вони почували себе в гонорі, як ніколи. Анклямці повстали, щоб добитись народовладдя в своєму місті, але повстання потопив у крові померанський князь. Вульф із своїми лицарями поспішив до нього на поміч і доскочив успіху: анклямських ремісників-бунтарів відправили на дибу і плаху. Вульф поклав собі за гасло: «Ліпше зробити з міста пустелю, аніж голоті віддати владу». Анклям не став пустелею: він обернувся на цілковиту руйницю і цвинтар. Із данини, яку нещасне місто сплатило своїм душителям, чотирнадцять тисяч марок і два кораблі дістались Вульфові Вульфляму. «Зачекайте, шахраюги, — казав собі Гозанг, — прийде час і за все ви будете платити. Розплачуватиметесь геть до гроша — за купецькою звичайкою. Не вічно ви триматимете гору… Мармизи дурноверхі, пора б уже второпати це!»

— …pater, ora pro nobis, amen![11] — закінчив єпіскоп, а всі повторили: — A-a-amen!

Коли, услід за Вульфлямами, Герман вийшов надвір, натовп, який увесь молебень прогибів перед церквою, на радощах загомонів. Аби Вульфлями не думали, що п’ється до них, городяни дружно загукали:

— Гозанг! Хай живе Гозанг! Хай живе радник Гозанг!..

Вульф Вульфлям бовкнув своєму батькові:

— Ти ба, що робиться? Треба діяти без загайки!..

А бургомістр, який бігав лютими очима по зухвалій юрбі, ствердно кивнув головою, погоджуючись із сином.

Після свят Клаус і Герд відвідали Гозанга.

Його дім — стара будівля, якій було, мабуть, за сто років — стояв неподалік від собору святого Миколая та ратуші і виглядав серед бучних розмальованих палаців завбого. Високий фронтон знімався сімома уступами вгору, скидаючись на випрямлену семипалу долоню. Фасад був плаский, без еркера й особливих прикрас. Та ж сама простота панувала в будинку. В сінях стояли діжі та лантухи. Дерев’яні сходи вели на горішні поверхи.

Хлопці сиділи перед купцем у подовжній холоднуватій господі, де не було майже нічого, крім кількох стільців та ваги, біля якої примостився вовкодав і не спускав з них очей. Клаус прохався до купця в матроси. Він посвідчився вірчими листами від кількох городян — і в першу руч від майстра цеху бондарів, у якого пропрацював усю зиму, і від майстра цеху рибалок, якого добре знав Герд.

Гозанг мовчав і придивлявся до хлопців. Відверта Клаусова поведінка сподобалась йому. Нічого не скажеш, з цього юнака вийшов би добрий матрос.

— Знай: служба на моєму кораблі, — мовив купець Клаусові, — не обходиться без воятики. Небезпека пильнує мою «Женев’єву» скрізь. А відколи я радник, пірати чигають за нею аж надто.

— Чому саме відтоді? — поцікавився Клаус.

— Бо з дужими ворогами заворогував.

— Пірати, начебто всім купцям дошкуляють, — зауважив юнак.

— Так здається про перше око. А насправді купці або злигуються з піратами, або й самі тягнуть з ними один гуж. Ну, а в мене… в мене ворог один, але могутній.

— Та зате сто друзів!

— Коли маєш дужого ворога, ста друзів замало, — усміхнувся Гозанг.

— Це Вульфлями! — озвався Герд. — Правда ж?

— Я теж знаю одного Вульфляма, — зопалу кинув Клаус. — Він задаремне одбатожив сімох старійшин, а восьмого осліпив… Ба! Спочатку він підлаштував їм крадіжку. А відтак загорнув собі їхню платню.

— І либонь, рибальську скарбницю в додачу, — докинув Гозанг. — Правда ж, із-за неї шуря-буря знялася?

— Так, але гроші незабаром знайшли… Ще б пак!.. Їх закопали з намови самого Вульфляма.

— Що ти? — похопився з місця Герман. — Скарбницю розшукали?

— Авжеж. Якби не так, то хіба старійшини були б злодіями?

— Ось воно що… — Купець бухнувся у своє крісло й за хвильку повідомив хлопцям: — А Штральзунд відзбиткував Вульвекену шість тисяч марок. Ніхто й не довідався, що вкрадені гроші знайшлися!

— Буцім украдені, — зауважив Клаус.

— Отож, — погодився Гозанг і спитав, гірко посміхаючись: — Чим же він не пірат?

— Ні, дрібний злодюжка, — заперечив Клаус. — Пірати — ті чемніші.

— Ось уже вісімнадцять років не звітує бургомістр перед громадою, куди він діває громадські гроші. Вісімнадцять років — відтоді, як його обрали бургомістром. — Гозанг сполотнів з люті. Втупившись очима в підлогу, він провадив далі:— Абиякого розбишаку настанови на чолі міста — він не обдиратиме городян так безсоромно, як оцей багатій із своїми вилупнями. Сором і ганьба… — Герман глянув Клаусові в очі й додав: — А ти ще просишся до мене в матроси?

— Тільки до вас, — наполіг на своєму Клаус.

Корабельний священик Амбросій сидів у службовому покої бургомістра Бертрама Вульфляма, поруч якого стояв, спершись на меч, його син Вульф, увесь у залізному обладунку.

— Панотче, — мовив бургомістр, — ми цікаві знати, що робиться на «Женев’єві». Як-не-як востаннє ви подорожували на ній — тож чекаємо од вас новин. Матрос Еріксон… Еге ж? Норвежець чи датчанин… Еге ж? Віддав богові душу? У бою з піратами… Еге ж?..

— І загинув від піратської руки, — додав молодий Вульфлям.

— Так, на схід від Готланда нас опали фінські пірати. Але ми відбились од них.

— А цього Еріксона, бува, не вколошкали його друзяки? — спитав бургомістр.

— Ні, ясновельможний пане, — вигукнув священик. — Груди йому пробив ворожий самостріл. Я іще причащав покійного.

— Так, так, — зронив бургомістр і похмуро глянув на божого слугу, котрому ставало не по собі, бо здогадувався, що тут замислюють злочин, у який хочуть заманути і його.

— Панотче, Гозанг каже, що купував у Ревелі тільки хутра та сало, а я довідався, що на «Женев’єві» багато срібла і золота, коштовних сукон і килимів. Серед її вантажу ви чогось такого не запримітили?

— Ні, ні! — перелякано вигукнув піп. — Бог мені свідок, я нічогісінько не бачив!

— А на кораблі все гаразд? — спитав молодий Вульфлям.

— Начебто так!

— Панотче! — глузливо посміхнувся старий Вульфлям. — Це було б єдине судно на морі, де все гаразд. Вас обвели круг пальця і пошили в дурні. Не до снаги вам чужі хитрощі!

— Ясновельможний пане, — відбивався священик. — Я що бачив, те й кажу. Я не купець і не матрос, мій обов’язок на кораблі…

Вульфлям невдоволено махнув рукою: попові виверти набридли йому, і він відпустив Амбросія зі словами:

— Отче, із «Женев’євою» ви більше не поїдете: ви мені конче потрібні на березі. Без вас я наче без рук. Попередьте Гозанга про своє звільнення. Тільки про нашу розмову — анітелень. А то затнетесь із Гозангом в одну шкуру…

Священик пішов.

— Недотепа, — буркнув молодий Вульфлям.

— Ні, він просто відмагався. Бачиш, у Гозанга більше друзів, ніж ми гадаємо.

— Вилізе їм ця дружба боком! — сказав Вульф Вульфлям. — А те, що піп і Гозанг — одного тіста книш, видно і сліпому.

— Гозанг нам ще дасться втямки, — знову почав бургомістр. — Ти чув? Він добивається, щоб ми розповіли громаді, куди йшли її гроші вісімнадцять років. Але то пусті балачки. У раді Гозанг має тільки одного підспівувача…

— Нема у нього підспівувачів, — заперечив молодий Вульфлям. — Карстен Зарнов не з тих бовдурів, що оцей піп: він зметикував швидше від нього, куди лози хиляться. Зарнов мовчатиме. ЗаГозангом він не тягтиме — я подбав про це.

— Страшний не так Зарнов, як Гозанг. Згадай Анклям. Там не мали свого Гозанга, а що діялося. Хай Зарнов не мовчить — хай він розв’яже язик проти нього. Адже тільки він може втерти йому маку. А буде так — то й лихо з пліч… Священиком на «Женев’єву» пішлемо отця Бенедикта. Він за нас горою.

— А що коли граф фон Плетцум налетить на «Женев’єву», як тільки вона вийде в море?

— Хай. Тоді добре діло зробить він, а не ми. Треба здихатися і «Женев’єви». Як тільки скрутимо роги Гозангу, тоді й решта його суден не здійматиме шуму… А Плетцум — брехун. З останньої здобичі він і досі не дав нам нічого. А до «Женев’еви» він і під’їхати не під’їде, бо його корабель не варт і дірки від бублика…

— Підняти вітрила! — гукнув капітан, і матроси потягли вгору могутні реї з широченними полотнищами. Вітер, наче того й чекав, одразу напнув їх. Восьмеро чоловік піднімали котви. Із портового молу линули прощальні вигуки.

Прийшов Гозанг побажати своєму кораблеві щасливого плавання. Серед вантажників та ремісників, що позбігалися сюди, стояв і Герд, який би теж любісінько рушив у мандри, та старенька мати не пускала.

Клаус тягнув котви, аж у пояску тріщало, і як тільки повертався обличчям до молу, щоразу кидав оком на набережну. «Я матрос! Я матрос! — казав і казав він собі подумки. — Попереду далекі моря. Швеція… Готланд… далекий Новгород…» Вдячний Гозангові, Клаус раював од щастя. Він уже уявляв себе бувалим моряком, який долає і вітри, і негоду, і небезпеку.

— Котви піднято! — доповів вахтовий.

«Женев’єва» поволі виходила в море.

Ще раз глянути на мол і людей, які дедалі меншають. Ще раз помахати їм рукою, востаннє гукнути: «Прощавайте!» Місто, будинки і вежі тонули в ранковому серпанку. Сонце ще не сходило; щойно благословилося на світ. Вітер дув ходовий, і судно мчало на гарній швидкості.

«Женев’евою» правив стерновий на горішній палубі. Біля нього стояв, згорнувши руки, капітан і пас очима широченні вітрила.

Клаус і собі зорив на роздуті полотнища, де сяяв у золотому колі на голубому тлі Гозангів герб — королівський вінець і три роги із штральзундського міського герба.

Моряки заклопотано метушились на палубі: закріпляли канати, міцніше забивали клини — кожен мав якусь роботу. Клаус поглядав туди, де бовваніло місто. Ще можна було розгледіти берег та силу-силенну човників на сонних хвилях.

А ось і рибалки. Вони побажали «Женев'єві» щасливої путі. Клаусове обличчя пашіло, йому кортіло загорлати від радості. Мрія нарешті сповнилась: він вибився у моряки, став матросом на великому і гордому кораблі.

Штральзундська ратуша була величною, розкішною будівлею ранньої готики. Її фасади злітали угору шістьома шпичаками, шістьома схожими між собою вежами, але дещо нишкли на тлі стрімких бань собору святого Миколая, що ховався на її затиллі. Ратуша займала вужчий бік майдану, який витягався на добрих п’ятдесят сажнів і в якого по довшу біч шикувались палаци штральзундських багатирів. І зсередини вона була така ж розмаїта, як і ззовні. Те, що поряд з Любеком Штральзунд був найбагатше й наймогутніше місто у північній Німеччині, засвідчувала його ратуша.

Вхідна її зала скидалась на вітальню лицарського замку: кругом стояли вояцькі обладунки, а двері чатувала стара кам’янометна гармата — свого часу первинка на мурах міста. Широкі сходи мали поруччя з полірованого кавказького горіха, доправленого сюди «шляхом із варяг у греки» і були оздоблені дивовижним різьбленням — аж надто химерними візерунками. Зі сходів прямо-прямісінько потрапляли до великої зали; далі сходи розгалужувались і вели праворуч та ліворуч до службових кімнат.

У залі засідань навіть у найсвітліші дні стояла по кутках темрява: її чотири величезних вікна являли собою мозаїчне скло із барвистих шматинок, що малювали у символах історію людства від його початку і до величі та могуті Штральзунда. Стіни було обличковано деревиною темної поліровки, яка помалу переходила у жовтаву барву, а все різьблення віддавало християнські мотиви.

Саме в той час німецьке королівство, яке прагнуло абсолютної влади, а тому воювало із самостійними князьками, спиралось на міста. То були літа запеклого двобою городян із засиллям багатіїв, літа боротьби за народні права. В містах південної Німеччини, наймогутніших і найрозвинутіших, подеколи перемагали цехи. У Франкфурті, Нюрнберзі, Ульмі й Базелі ремісники захопили владу і запровадили демократію.

За народовладдя міста досягали буйного розквіту: зростали їхня міць і добробут — і все завдяки тому, що в них дуже розвивалися ремесла.

По-іншому складалась доля північних ганзейських міст, де заправляли великі купці — торговельні тузи і кораблевласники. Тут повсталі цехи добились успіху лише в Брауншвейзі, за що можновладні пани інших міст вигнали його З Ганзи, зарікшись не знатися з ним. На Брауншвейзі це позначилось тяжко: торгівля пішла на спад, городяни терпіли нужду.

Після того, як тисяча триста сімдесятого року ганзейці отримали звитягу над датським королем Вальдемаром Аттердагом, «Союз міст» зробився найбільшою силою на Півночі. Вельможні ганзейці, попри збереження своїх колишніх пільг, зажадали багатства і ще раз багатства. Вони домоглися повновладдя над торгівлею, засновували корабельні товариства, руйнували дрібних купців і приневолювали їх до вступу в новоспечені торгові союзи. Це прислужувалось жменьці міських багачів до казкових прибутків, а городянам до злиденності і скрухи. Коли ж багатирня побоювалась, що цехи вирвуть у неї владу, вона укладала угоди з князями, феодалами та епіскопами проти народу, проти міського люду, і з допомогою лицарських ратей щоразу топила у крові повстання городян.

Дрібні феодали, які грабували на воді і широких шляхах, в нечисту годину підтримували знать: вони охоче втихомирювали з нею народ, бо мали з того великий зиск.

Морями гуляли і пірати незнатного походження. Запеклі вороги як міської багатирні, так і сільської панви, вони розбійничали на свій ризик і страх. То були здебільшого капітани й моряки, які повставали проти своїх повелителів — купців — і молодцювали на широкий мах, живучи з грабунку. Ті пірати, що чулися в силі й тайкома зносилися із цеховиками й біднотою, вдиралися в міста і пускали червоних півнів купцям та заможним городянам. Гоноровитим майстрам теж не давали потачки: їм мстилися не згірше ніж князям та вельможам.

Піратство в ті часи ні зневажалося, ні заборонялося. Князі, єпіскопи, королі пожиткувалися розбійниками як слухняними найманцями або й власноруч грабували.

Слабіші стікали кров’ю. Сила стояла вище від закону. Як не було єдиної держави, так не було і єдиних прав. А король, котрий мусив би дбати за порядок у своєму царстві, заклопотаний був князями-бунтарями на півдні краю та в Італії. Сувору північ полишили напризволяще.

Слідом за Любеком, провідним містом щодо значення та сили у Ганзі, йшов Штральзунд — наймогутніший і найбагатший на східному узбережжі Померанії. Після розгрому датського короля він винісся вгору. При розподілі здобичі йому дісталась левова пайка. Щоправда, найбільше відцупив панівний рід Вульфлямів. Вони отримали чотирнадцять датських кораблів. Усі доходи од вилову риби на Сконе стікались до них. А опріч того, зловживаючи своїми посадами, вони ошукували городян і велися на свій лас — як самостійні князі.

Не такий був дрібний купець Гозанг. Він мав лише одного корабля, затято ворогував з Вульфлямами, у боротьбі спираючись на цеховиків. Він знав, що цілковитий розквіт міст і їхня перемога над померанськими та рюгенськими феодалами прийдуть тільки тоді, коли знедолений люд повстане і сягне демократичних свобод.

Але Вульфлями і вся багатирня добре боронили свої права. Германа Гозанга вони мали за першого ворога і смертельно воювали з ним.

Тепер вони надумали завдати йому вирішального удару.

Вульфлям напав зненацька.

Гозанга нагально викликали до ратуші: «З якого це дива такий поспіх?» — не добирав він.

Удома не було нікого: ні дружини, ні глухого слуги.

Герман зайшов до своєї кімнати й переодягся. Посильний чекав на сходах. Хоча б не повіявся кудись писар Бендов! Та, зрештою, навіщо він йому! Засідання в ратуші так чи інакше не втаїти від громади, навіть коли радників і викликали під сторожею.

Його пойняло передчуття чогось особливого. А що коли сьогодні він усправжки доскочить успіху? Ніхто не заборонить йому заговорити зрозумілою мовою до всієї громади крізь барвисті вікна ратуші, які хай мало пропускають світла, зате пропустять кожне його слово. Бережіться, Вульфлями! Відповісте, куди вісімнадцять літ дівали громадські гроші! Відповісте, як одурили городян, коли здерли з них шість тисяч марок, начебто на понову обкраденої рибальської скарбниці! Відповісте, куди запропастили кошти на укріплення острова Стріла! Відповісте, за все відповісте!

Коли Герман Гозанг приперезав до пояса меч, який засвідчував його радницький сан, і рушив під вартою в недалеку дорогу до ратуші, він почував себе впевнено — сам собі здавався полководцем, що веде військо у бій за добромисне й справедливе діло. Тільки одне завдавало йому прикрощів: він не встиг переговорити із Зарновим і наперед узгодити з ним свої дії.

Герман Гозанг увійшов до зали засідань, і, на його подив, два бургомістри і всі радники були тут як тут, — пахло навіть тим, що між ними вже відбулася якась попередня домова. Йому вказали на місце в третьому ряду серед радників, «які вступили в сан», але, на жаль, щонайдалі від Зарнова.

Радники сиділи у правому куті на кріслах з високими спинками, оздобленими багатим різьбленням: всілякими гачками й викрутасами, а в глибині, тут таки ж праворуч, навпроти дверей, на кріслах, ще просторіших і з ще вищими спинками, примостилися бургомістр Бертрам Вульфлям і його заступник Ніколаус Зігфрід.

Саме виступав Вульфлям і прокволою, недоладною мовою говорив про обладнання гавані. Гозанг дедалі дужче занепокоювався. Його доправили сюди, мов злочинця, вже коли рада розпочалась. Щойно бургомістр замовк, Германові захотілось викласти перед радою свої болячки. Він пошукав очима Карстена Зарнова, який ніби й не помічав його погляду, а, мов зачарований, дивився на Вульфляма.

Бургомістр і його сини були вищі за кожного радника на добрий лікоть. Старий Вульфлям з роками погладшав: груди у нього випинались, наче панцир, а величезний живіт надавав його постаті вигляду непереможного богатиря, якому, здавалось, варто опустити руку — і від присутніх тільки водиця потече. Його сини носили довжезні «вульфлямівські» бороди. У старого Вульфляма кошлата борода відливала рудуватою барвою, закривала півлиця і спадала, предовгим жмутом на його могутні груди. 3-під берета на здоровенній голові вибивались чорнісінькі пасма — сімдесят років не посіяли між ними жодної сивинки. А в очах під кущавими бровами світилося щось розсудливе, шляхетне і владне. При всій відразі й ненависті до бургомістра, Гозанг захоплювався його величавістю. Глянувши на цього поважного, мало не королівського виду чолов'ягу, ніхто б не запримітив у ньому ні грошолюбства, ні замашок убивці, ні жадоби до влади і взагалі нічого од вовчого єства, що ладне отруювати, різати й катувати.

Із своїх думок Гозанг похопився, коли заговорив Ніколаус Зігфрід. І хоч зростом Зігфрід вигойдався вище середнього, поруч із Бертрамом Вульфлямом він видався малим і закволим — постава у нього була струнка і майже тендітна. Його довгасте кощаве обличчя здавалось ще плескатішим через невисоке чоло. На добрий десяток молодший від Вульфляма, він виглядав на десять літ старшим за нього: чуприна геть посивіла, під стомленими очима синіли капшуки. Якщо голос у старого Вульфляма був басовитий, зичний, то в нього він звучав високо, почасти навіть різко й неприємно.

Але як же насторожився Гозанг, коли він почув, про віщо торочить Зігфрід! А розповідав він про сумний нелад у місті, якого не знали в ньому споконвіку і, дай боже, щоб не знали ніколи. І як йому не гірко, але він — бургомістр, і люб-не-люб розкаже про неприємнощі. Отож хай панове видобудуть науку з його слів.

— Йдеться про радника Гозанга…

Герман повагом звівся на ноги.

— Про мене? — зронив він і оглянувся.

В голові у нього все переплуталось, він відчув, як тіло його холоне. Що за штуку грають над ним? Яку осоругу наготували йому?.. Так ось чому по нього посилали збройну людину! Його мали за в'язня!.. Він глянув на Бертрама Вульфляма — достеменного заводія цієї підлоти. Той спокійнісінько сидів і гортав папери, крадькома позираючи на радників. О ні, Вульфлям не дасть йому говорити. Герман збагнув це миттю. Йому хотілося закричати, але він стояв, мов уритий, і з нетерпінням чекав — на ще якусь небилицю, сточену Вульфлямом.

Про хутра? Господи, мова йшла про хутра! Зігфрід патякав про них безнастанно. Гозанг не тямив нічого. До чого тут хутра?

— Ганьба і сором купцеві, який зневажає закони міста і пожиткується своїм радницьким саном, аби щось мати з цього!

— Говоріть до діла! — спалахнув Гозанг.

— Я й так говоритиму, Гозангу! — вигукнув Зігфрід, і голос йому урвався.

Германові дорікали за чотириста шкурок, сорок з яких він нібито підшив дорогоцінними хутрами, тим часом як митниця збивала з коштовної хутровини вищу пайку. Зганьблено честь купця, заплямовано сан, загублено пошану торгової людини в народу.

— Вигадки! — згукнув Гозанг. — Я вимагаю негайного розсліду!

— Ми теж за нього! — прокаркав Зігфрід. — І з ним ніхто не воловодився. Його вже зроблено!

— Панове радники! — крикнув Герман. — Це брехня! Підлий наклеп моїх ворогів! — Він хотів був перетерти Вульфляма на зубах, але не вдалося — його слова потонули у загальному обуренні. Так у ратуші ще ніхто не вівся!.. Замість картати і громити противника, Герман хоч-не-хоч захищався. Особистих рахунків у раді не може бути! Якщо на нього нападають, то чом би йому не боронитись? Чи хай його б’ють, а він мовчатиме?..

Зігфрід проголосив:

— Слово має радник Карстен Зарнов!

Всі миттю стихли і звернули очі на м’ясника, який до виступу не прохався, але знав довідне, чого від нього хочуть.

— Оце правильно! — гукнув білоголовий радник Йоганн Тільзен.

Гозанга теж приголомшила ця оповістка, і він глянув на свого однодумця.

М’ясник показав себе спритним крутієм. Він захищав купця, але й підтримував Зігфріда. Змалювавши Германа доброчесною людиною, він не забув докинути, що важкі бургомістрові звинувачення не з полиці взяті й одвихнутись від них аж ніяк не можна. Без задумки він потвердив і Зігфрідові слова: купець, який засідає у ратуші, двічі й утричі відповідальніший за свої вчинки і повинен іти за її начертами. Але якщо вже винити Гозанга у злочині, то тільки після строгого розсліду! А так за будь-яку річ та й голову з пліч — не годиться.

— Сам я новак у ратуші, — кінчав Зарнов, — але я ставлю над усе правду й особисту незаплямованість.

Радникам його виступ дуже сподобався. Слово попрохав Герман Гозанг, однак йому відмовили. Він опустив голову — мужність покинула його.

…Поки йшло слідство, Гозанг відбував домашнє ув’язнення. Йому заборонили виходити з дому і приймати відвідувачів.

НА МОРІ

Куций, зате розлогий і стрімкий вітрильник «Женев’єва», заглибистий посередині і майже однаково зависокий що на баштовидній кормі, а що на носі, був стотонної вантажності і мав, рахуючи священика, тридцять шість чоловік обслуги. На бушприті виринало з-під води дерев’яне зображення нагої жінки, яку моряки називали «пресвятою дівою». Високе поруччя з чорного кипарису прикрашало обшиті міддю облавки.

Клаусові здавалося, що «Женев’єва» усім кораблям корабель. Та й уся обстановка на ній тішила око.

Під кормою був «салон» капітана з чудовим видом на море. Окрему каюту займали керманич, судновий священик і цирюльник: тут таки під кормою були зброярня і камбуз. Решта екіпажу мешкала в тісненькому закапелку на носі корабля, де тридцять чоловік спочивали покотом на долівці, але Клауса це не лякало. Він чимало бачив таких кораблів, де бракувало навіть стелі над головою і моряки спали просто неба. Йому дістався клаптик долівки біля самого виходу — гіршого місця, звичайно, вже не придумати. Та Клаус не бідкався. Він залюбки примостився і тут.

Вітер дув не спадаючи. Корабель безшумно мчав по хвилях. Клаус високо сидів у марсовому розгойданому кошелі і спостерігав за морем. Вдалині мерехтіли вогники, великий блідий місяць сріблив темнуваті води й осявав далеч. Клаус радів, він зводив руки до нічного неба, сміявся і торочив усяких нісенітниць. Поруч сидів карячки молодий матрос і, широко розплющивши очі, дивувався з його витівок.

— Як тебе звати? — спитав у нього Клаус.

— Дитячий Бас! — зичним голосом протягнув підліток.

Клаус усміхнувся: у хлопчака ще й вус не сіявся, а басище в нього — хоч куди.

— Гарне ім’я.

— Мене по-вуличному так, — невдоволено пробурмотів Дитячий Бас. — А в батька-матері я Ерік Тюнгель.

— Дитячий Бас ліпше, — зауважив Клаус і простяг хлопцеві руку. — Будемо друзями!

— Ну що ж, гаразд! — погодився той.

Вони поручкались.

Наступного дня, коли берег ще виднівся вдалині, лисий-прелисий моряк справив Клауса до зброярні, де на сховку були різні обладунки, самостріли й бойові сокири.

— Яке тобі оружжя наготувати? — спитав зброяр, тим часом як хлопець милувався обладунками, що висіли під стелею, мов лицарі.

— Самостріл.

— У нас їх тільки два. А ти стріляти вмієш?

— Вмію, — відповів хлопець. — А це що? — Він угледів велику металеву рурку, прикрашену гадючками, що з кінця в кінець обвивали її.

— Наш самопал! — з гордістю сказав зброяр. — Нюрнберзької роботи. Хоч яких піратів розполохає, мов горобців.

Парубок погладив товсту бронзову трубу і засунув руку в шорстке жерло. Еге ж, така зброя справді зажене душу в п’яти й неабиякому розбишаці!

Зброяр тримався поважно і вчив, як слід вестись із самопалом, що й назву мав свою — «Відвага».

— Ствол зводять угору. Ось так… (Він висів на дерев’яних стояках, і піднімати або ж опускати його було не важко). — Насипають пороху. Добре забивають його. В жерло кидають ядро. Прикладають палаючий гніт. Ціляться. Ба-бах! Ворог падає з дірою в животі.

— Чудово! — вигукнув юнак. По хвилі він побачив у закамарку ще й купу кам’яних ядер.

— З «Відвагою» можна спокійно спати, — сказав зброяр, дістаючи самостріл. Аж тепер хлопець помітив, що зброяреві бракувало лівої руки: теліпався тільки порожній рукав.

— Ось на, подивись. Хоро-оша зброя!

Клаус наструнчив лук, приклав його до плеча і прицілився. Славна річ. Стріли теж чудові: з міцного дерева, при залізних наконечниках.

— Дасте? — спитав Клаус, який любісінько забрав би зброю з собою.

— Візьмеш, коли пірати нагодяться, — усміхнувся зброяр. — А поки хай повисить. Шкода стріляти цією річчю в бакланів!

— Як тебе звати?

— Мене кличуть Братик Гейн.

— А руку тобі одрубали пірати?

— Ні. Одірвало реєю за сильного шторму в Скагерраку.

Невдовзі Клаус перезнайомився з усім екіпажем: з капітаном Генріком, що мав куце тіло, товсту носяру, водяві, завжди вирячені очі і був п'яний щодня; зі старим керманичем Свеном, шведом за походженням, мовчазним, дебелим і дужим хлопакою, котрого всі любили; з корабельним старостою Штуве, брутальним коротуном, що відповідав за порядок у матроському кубрику та пнувся бути своїм і в моряків, і в начальства.

Священика він бачив рідко. Той завжди відсиджувався у своїй каюті й покидав її лише тоді, коли виходив на корму, щоб трошки подихати свіжим повітрям і помилуватися морем. Цирюльник Лоренц часто вештався палубою, оглядав бочки з водою біля входу до кубрика, обстригав морякам чуприну, бороди й видушував їм чиряки, стежив за чистотою на кораблі і за здоров'ям матросів.

«Женев’єва» уже поминула грейфсвальдську бухту. Клаус заступив на вахту і споглядав з бушприту далекі острови. Небо було сизе та хмарне. Сіра-сіра вода розгонистими б'ючкими валами налітала на корабель — і її гребінці розбризкували іскристе шумовиння. Рябі баклани ширяли над самісінькими хвилями і мчали за вітром або висли з розпростертими крилами на одному місці.

Моряки сиділи навпочіпки у своєму кубрику і крадькома розпивали горілку. Штуве задобрили зайвою чаркою. Дитячий Бас чатував перед дверима, аби капітан чи священик не застукали їх.

Але й вони пиячили у себе на кормі — скільки в горло текло.

У кошелі, на головній щоглі, вахтував Бернд Дрезе — перший силач серед моряків. Підняти бочку з водою чи зрушити головну рею — для нього як цуркою змахнути.

В цих місцях потрібна була надзвичайна пильність. Побережжя Рюгена кишіло піратами, тому Братик Гейн звелів винести на палубу «Відвагу», аби в разі небезпеки пальнути по нападниках.

Штуве кермував, а Клаус вивчав кожен його рух.

— Усі вже, певно, п’яні, мов ніч? — сказав стерновий.

— Не знаю!

Штуве було під сорок. Зростом він вийшов середнім і мав дуже широкі плечі, одне з яких кособочилось нижче від другого. Чорнюща борода, щокате обличчя, карі очиці й насуплені брови вельми пасували до його похмурої, вічно дратівливої вдачі.

— Колись я теж стояв за кермом, — похвалився Клаус. І не обманював: на Ельбі йому довіряли водити вітрильники, щоправда невеликі, але він плекав надію, що рано чи пізно виб’ється в керманичі.

— Cui bono, — кинув судновий староста. До цих слів він вдавався при першій-ліпшій нагоді. Латиною вони значили: «Кому з цього користь?» Але Штуве говорив їх і коли погоджувався з кимось, і коли не погоджувався.

Вітер трохи вщух, і настали хвилини затишшя, можливі на морі й у шторм. Було чути, як хропе у себе капітан.

— От кому вже кури в чоботях, — пробурмотів Штуве, і в його бубонінні прозвучала щира заздрість.

Отець вийшов на палубу, кілька разів плюнув у воду і знову повернувся до каюти. На долівку впала пляшка — і вона зачаклувала Штуве.

— Покермуй трохи, я туди й назад, — пообіцяв він і, передавши Клаусові величезне стерно, шмигнув за священиком.

Серце у хлопця закалатало, як молот, світ затуманився, але небавом кров одхлинула з голови. Широко розставивши ноги, він стояв, наче дуб. Його волі корилося велике судно — він був керманичем. Клаус повернув руль на північний схід, і вітрильник, злегка нахилившись, ще вигідніше приставився до вітру, — вітрила напнулися дужче, корабель помчав скорше. Гордо і радісно поглядав Клаус на роздуті вітрила. Його побирала приємна тремтячка, у жилах нуртувала кров, усе тіло струмувало бадьорістю. Він був на морі. Він стояв за кермом. Летів назустріч вітрам. Він — штурман великого корабля!

Юнак згадував людей, близьких його серцю і призабутих у вирі пригод. Тепер вони оточували його, розділяли з ним його радощі, привітно і підбадьорливо кивали йому.

Штуве не приходив, — видно, пиячив у капітанській каюті. Клауса це тільки тішило: за стерном він днював би й ночував. Вивчаючи кермо, він повертав його то трохи на північ, то знову на схід — і при думці, що корабель слухається його рук, почувався невимовно щасливим.

Криваво-червоне сонце, як примарне вогняне коло, пірнуло у вечорове море, а Клаус все ще вів «Женев’єву». Врешті надійшов Свен; угледівши за стерном хлопця, він щиро здивувався.

Старий керманич важкою ходою здіймався східцями на горішню палубу. Хлопець відчув на собі його допитливий погляд, проте дивився несхитно вперед, дивився на роздуті вітрила. Корабель плив спокійно і впевнено.

— А де староста?

— Я заступив його!

— От ще. Не міг зачекати, поки я прийду, — буркнув дід і взявся за стерно.

Клаус пішов, а Свен кинув йому навздогін:

— Ну як, сподобалось кермувати?

— Еге ж, — відповів вельми щасливий Клаус, бо відчув у запитанні похвалу.

— Молодець, молодець!

На носі сиділи моряки, усі напідпитку, й зачаровано дивились на Бернда Дрезе, який вихвалявся своєю силою. Він згинав і розгинав товстенну штабу, хапав найкремезніших моряків, піднімав їх угору. Один наважився був обхопити Дрезе і затиснути йому руки. Але той глумливо зареготав, розправив груди і з такою силою вивільнився від обіймів, що моряк покотився палубою. Саме в цю хвилину підійшов Клаус. Окрилений радістю, що тільки-тільки кермував кораблем й одержав похвалу від досвідченого керманича, він вигукнув:

— Е, та з тобою не вміють борюкатися!

— А може, ти вмієш? — кинув Дрезе.

— Ану, спробуймо!

— Ану!

Моряки зачаїли дух і перелякано дивились на зайдиголову, який кинув виклик першому силачеві. Дехто відступив до поруччя, передчуваючи зле.

Клаус вийшов назустріч Дрезе сміливо й рішуче, мов Давид проти Голіафа.[12] Велетень уп’явся в хлопця примруженими очима. Хвильку вони допитливо дивились один одному в вічі. Обличчя у Дрезе було вилицювате, з бляклими сіро-зеленими очицями, здоровенною носярою і зашироким недоладним ротом. Шия і карк були у нього так само дужі, як і голова, а рамена, з яких, мов довбні, звисали руки, вигравали м’язами. Хлопець нахилився і, перш ніж богатир отямився, з блискавичною швидкістю затис йому руки. Дрезе глузливо зареготав, потім глибоко вдихнув і щомога рвонувся. Юнак тримав міцно. Од чорної люті кров шугнула велетневі в голову, він запихтів, ще раз понатужився, але даремне. Клаус гукнув сміючись: «Вочевидьки, каші мало з’їв?» — й одірвав його від палуби. Довкола схвально загомоніли. Парубійко хутчій відпустив супротивника й одскочив до товаришів. Дрезе витріщив на нього недобрі очі, обернувся і, не зронивши жодного слова, подибав до загального кубрика.

Тепер подали голос матроси. Клауса хвалили, плескали по плечу. А дехто мерщій утік, наче насувалася гроза.

Клаус був безмежно щасливий. Все видавалось йому привітнішим і відраднішим, ніж колись. Досі він не бачив над собою такого високого-високого неба, а та земля, до якої вони клали путь, все більше і більше чарувала його. Ах, до чого вузький і мізерний був той світ, у якому жив він досі! Що далі вони пливли, то неймовірніші дивовижі чули про чужинні краї.

Коли Клаус заглядався на водяне свічадо або помічав удалині нове велике місто, на гадку збігав нещасний Йозеф з розповідями про Марка Поло, який здійснив мандрівку в Персію та Китай і побачив там силу-силенну чудес. Тепер він сам невеличкий Марко Поло — шукач пригод, першовідкривач, мандрівник.

Дні на борту спливали в виснажливій праці: моряки чепурили палубу, лагодили канати, латали вітрила. В гаванях вони вантажили або вивантажували крам, а за гарної погоди конопатили, ковалювали, стельмашили. А щойно все ставало на своє місце, знову зривався шторм і завдавав кораблеві свіжих ран, які вимагали хуткого загою.

Чудові були дні у великих містах! Ось і тепер Клаус, Братик Гейн і Дитячий Бас зійшли на берег утрьох. Хильнувши міцного німецького пива, вони блукали вулицями Стокгольма. Потім подалися до купальні, та тільки не за тим, щоб помитися, — адже й у них на вітрильнику вистачало цього щастя — просто лазні були тут громадським видовиськом. Кумедно милися тамтешні люди!.. Попиваючи за столиком мед-пиво, трійко наших друзів спостерігали, як у великих дерев’яних ваннах талапаються чоловіки з жінками, забавляючи глядачів смішними витівками.

Клаус чатував на марсі. Його ніби підхопили хмари: крім такелажу, він не бачив ні палуби, ні води — їх оповив непроглядний туман. Стояв штиль. Шматок вітрила, що виднівся, сонно звисав у сіряву. Корабель гойдався на хвилях, — але вперед не йшов. Безвітря непокоїло мандрівців: вони саме-саме пропливали повз фінські береги. Щомиті чекай із туману землі або піратів. А вдалося б своєчасно вгледіти узбережжя, підступні острови «Женев’єва» минула б щасливо.

З мряки раз по раз гукали:

— Вахтовий!

— Слухаю! — відгукувався Клаус. Він знав, що від нього чекають: «Попереду земля!» Але хоч як він приглядався — нічого не впадало йому в око.

Внизу об вітрильник хлюпалися хвилі. На пам’ять збігали Братикові розповіді, що часто перед штормом, а вельми тоді, коли водяні духи балакають з духами туману, з моря чути жалібні голоси:

Час… час… час…

Дайте жертву для нас!..

Вслухатися — таке й справді видзвонювали хвилі.

Але море не лякало Клауса. Решту матросів, навіть Гейна, воно, здається, обавляло страхом. Дивно! Для чого тоді пускатись на нього?.. Море — це радість, свобода й боротьба. І насамкінець — перемога. Але такий туман справді ховає у собі щось загадкове і щось почварне.

— Егей-ей! — крикнув він униз. — Ліворуч земля!..

— Вахтовий! — загукали з палуби.

— Ліворуч — земля! — повторив Клаус.

«Женев’єва» прагнула якнайшвидше дістатися славного торгового міста Новгорода, щоб покинути його іще до білих мух. В грудні замерзали річки та затоки, а зима у східних краях довга і люта.

«Женев’єва» підійшла до фінських берегів. Пірати не зачіпали її. Напасти на неї вони не зважились: встановлена на кормі «Відвага» влаштувала б громовиту зустріч абиякому непроханому гостеві.

Гладка була суша перед ними — гладка, наче море, і, здавалося, так само й безконечна. Неповороткий вітрильник плив вузенькою протокою, стиснутою берегами. Далі й далі він заглиблювався у протоку і неквапним поковзом ішов цілими днями; а одного разу, коли дув несприятливий вітер, його тягла з берега на довгих линвах валка тамтешнього люду.

«Хто ладен змагатися з богом і Новгородом!» — гласило тодішнє прислів’я.

Тим часом як велике місто Київ утратило самостійність через князівські міжусобиці, Новгород успішно утверджував її. Член Ганзи, він правив за найважливішу перевалочну гавань на сході. Тут зачиналися торгові шляхи з європейської півночі в далеку Азію та на Кавказ. Занепрохідними болотами, доступний водою лише кілька місяців на рік, він був майже недосяжний для ворогів. Певна річ, розміщення заважало йому сперечатися з містами Прибалтики за першість на морі. Проте він брав гору в торгівлі з усім Сходом.

У Новгороді панувала республіка — князів обирали на вічі. Коли у східно-руські князівства вдерлися татари, Новгород вистояв перед їхньою навалою. Його великий князь Олександр побив шведів на Неві, за віщо одержав прізвисько Невського. Така ж доля спіткала німецький рицарський орден у «Льодовому побоїщі» на Чудському озері. Але пізніше гордий Новгород все одно схилив голову і платив данину татарам. Проте членом Ганзи зоставався й надалі, і ще довго в ньому збігалися торговельні путі на Сході.

Подорожувалось тяжко. Та щойно мандрівники вгледіли великий Новгород, труднощі забулися. Принаднішого й дивовижнішого міста ні Клаус, ні Дитячий Бас ще не бачили. А Братик один раз уже побував тут.

На тлі численних, химерно злаштованих церковних бань — золотих, зелених, голубих і червоних — стояли тереми. Посеред міста, що вперезалося високим могутнім муром, стримів дитинець,[13] за яким даленіли найбільші і найгарніші церкви. Доми було вибудувано з дерева, але з небаченим смаком і кмітливістю.

Городяни носили довгі кошлаті бороди й барвисті свити аж до п’ят. Ратники ходили в гостроверхих шоломах, при широких мечах, бердишах і щедро оздоблених щитах. У всьому відчувалась незвична пишнота.

Від Новгорода так і віяло неймовірною силою й багатством. Звідси йшов торговий шлях до Чорного моря, до двох величезних царств — Китайського і Перського.

Клаус стояв на кормі свого корабля і не міг надивитися на це чарівне місто.

Та хоч як веселили душу торгові міста, найбільшою втіхою для Клауса було кермо. Він добре вивчив примхи вітру і вправно користувався кожним його повівом, обхитрював його, примушував надимати вітрила і гнати корабель уперед. Хлопець вивчився навіть долати стрічні вітри. У безвихідь керманич потрапляв лише у мертвий штиль, — саме він був для матроса найтяжчою карою. Проте безвітря рідко залягало в північних морях.

Дорослим і повнолітнім видавався Клаус поруч із Дитячим Басом, який був на кілька років молодший за нього. Але на дитину скидався Клаус побіля старого Свена, який свої шістдесят літ носив з благородною легкістю і мав на повному спокійному виду, де не лишили слідів ні пірати, ні урагани, чудернацьку білосніжну бороду, що віночком обрамляла підборіддя і ще більше вирізняла дорідність його лиця.

Поряд з Гейном і Дитячим Басом, наймилішою людиною для Клауса був керманич Свен. Він залюбки стояв би і стояв біля діда, який позручніш випинав за стерном своє черевце, так що вся постава його виказувала вдоволення і спокій.

А як спритно він вів корабель! Найбільше вражала Клауса його вперта небалакучість, дивна й для півночі. Хлопець міг простояти біля Свена кілька годин і не почути від нього жодного слова. Попервах це діймало до живця. Клаусові здавалось, що дід гребує ним. Та інколи той зазирав юнакові у вічі, одним оком підморгував йому і знову відвертався.

Але Клаусові не мовчалось. Хлопця дратувала дідова німизна, він мав запитання, на які хотів би зачути відповідь. Його душу краяли сумніви. Він безнастанно відкривав щось нове в житті, але ж не все огулом забереш у себе, кожну річ годилося б обговорити, прояснити, обрадити з кимось. А битий у тім’я «морський вовк» повертався до нього спиною і з відповіддю не квапився, коли хлопець чекав на товариське слово.

— Що ви за людина, керманичу! — з докором вигукував Клаус. — Так ви й говорити розучитесь, якщо бодай потроху не вправлятиметесь. Рот дано не тільки на те, щоб їсти і дихати.

— Ей, хлопче, хлопче, — з болем у голосі відповідав дід. — Краще б ти питався інших — ті про все тобі скажуть.

— Ні, керманичу, я хочу довідатись про все од вас… То правда, що кораблі вікінгів були ліпші за наш? Я чув, вони мали глибшу посадку, а тому стійкіше тримались на воді. Правда ж, діду?.. Кажуть, що й швидкість у них була більша… Чому таких суден не будують тепер? Чи, може, моряк повинен цінувати насамперед зручність? Мені здається, що ні. Мені здається, вона зовсім другорядна. Головне — швидкість і міцність. Правда ж?.. Правда ж, керманичу?

Свен мовчав. Він глянув на Клауса, моргнув йому два-три рази, але щоб заговорити… ні пари з вуст! На сьогодні він сказав уже все. І хай би Клаус благав, лаяв, висміював його, — все одно жодного слова не витяг би з нього.

Потім, після тижнів і місяців ненастанних мук, Клаус таки розв’язав язика старому: жвавий, допитливий парубок, напевно, сподобався дідові, дарма що той тривожив його спокій і не давав йому чистої години. Наскільки це можливо було між людьми з такою розбіжністю у віці, в них вигодилось щось близьке до взаємодовір’я.

І, завдяки Свенові, з Клауса вийшов чудовий керманич.

ЗЛОЧИНЦІ ТА ЗМОВНИКИ

Якось жовтневого вечора, коли судно вже поминало шведські береги, Братик виглядав біля зброярні Клауса, що заступав на вахту, аби почастувати його гарячим вином, гарним підкріпленням на холодну ніч, як раптом помітив, що за хлопцем чалиться тінь. Гейн завмер. Клаус безтурботно човгав крутими східцями на горішню палубу. Темна постать принишкла внизу. До неї спустився Штуве — і впав у диво. Зронивши два-три слова, він почвалав далі. На хвильку запала тиша. Потім хтось подерся тихцем угору.

Один стрибок — і Гейн опинився біля сходів. Бернд Дрезе випростався і з несподіванки визвірився на зброяра, затисши в руці замашну залізяку.

— Ти кого підстерігаєш?

— Забирайся до біса! — засичав Дрезе, обережно спускаючись до Братика.

— Краще б ти лягав спати, — добродушно вмовляв його зброяр. — Не будь дурнем і не брудни рук у кров!

Дрезе сходив поволі. Раптом він розмахнувся залізякою. Братик спритно відскочив, але Дрезе встиг навалитись на нього. Зброяр миттю вихопив ножа і встромив його в шию нападникові.

Зачувши шум, Клаус глянув униз і забив тривогу. Гейн гукнув йому:

— Цить, Клаусе!.. Цить!..

Перший вискочив із своєї каюти капітан, за ним керманич і цирюльник.

— Що там скоїлось? Хто кого порішив?..

Підбігло двоє вахтових із носа корабля, підійшов і Штуве, який ще й не роздягався.

— Мертвий, — зронив цирюльник, схилившись над Дрезе.

— Зброяре, я вас беру під варту за вбивство, — мовив Генрік.

— Я захищався, капітане, — відмагався Гейн.

— Завтра вияснимо.

Братика закували в кайдани, а перед зброярнею поставили на чати матроса. Покійника винесли на горішню палубу.

Клаус вів корабля і не міг відійти від керма й на хвилину… «Бернда Дрезе вбито, Братика ув’язнено. Годі сумніватись, що Дрезе напав на зброяра перший. Проте як це доведеш?.. Гейн випередив убивцю і заколов його. І відтак заскочив у кайдани. За вбивство. Він врятував мене. Господи, я повинен допомогти йому. Але як? Як? Адже чистісінька правда, що однорукий Братик вимушено зітявся з велетнем. Це зрозуміло кожному. Але що забув Дрезе вночі на горішній палубі? Ось що кидає на нього призру! Судити Братика за вбивство безглуздо!»

Нараз Клаусові здалося, ніби палубою хтось крадеться. Еге ж, це жива душа! Але він не гукнув її: просто не хотілося здіймати нової бучі.

То був Штуве. Його виказували вузлувата постава і шаркітлива хода. Він за чимось нипав, потім нагнувся — і щось хлюпнуло у воду. Штуве хутко ушився геть.

Клаусові з гадки не сходив Гейн, який у своїх залізах, мабуть, теж думав про нього. «Ти не один, Братику. Ми заступимось за тебе. Ми вирятуємо тебе. А те, що Дрезе мордуванець, відомо кожному».

Надійшов Свен, щоб змінити Клауса.

— Керманичу, — зачав хлопець, — я переконаний, що Дрезе хотів розправитись зі мною. Дурило не заспокоювався, що і я маю силу. У зброяра совість чиста. Це цілком певно. Як-не-як у нього тільки одна рука, а силача над Бернда у нас нема на вітрильнику. Братик захищався. Керманичу, нам треба визволити його з біди!

— Йди спати, хлопче. Дасть бог день, дасть бог розум.

Сірим та непривітним видався той жовтневий ранок. З похмурого сизого неба, що тяжіло над морем, сіялись перші сніжинки. Вітер дув слабкий. «Женев’єва» пливла неквапом. На горішній палубі відбувався суд.

У капітанових ногах лежав труп. Ніхто не здогадався затулити йому вирячені очі або перев’язати рану. Дрезе лежав немитий-нечесаний, як і звечора; кров на шиї давно закипіла, і смерть виставила напоказ найприкметніше в ньому: дикунство і тупість. Перед покійником завмер зброяр, блідий, з міцно заціпленими губами, лицем до капітана. Клаус і Дитячий Бас стояли в першому ряду серед моряків, що підковою оточили мерця і підсудного. Свен вів «Женев’єву».

— Гейне Вітліне, — допитував капітан, — ти твердиш, ніби Дрезе хотів напасти на твого товариша Клауса. Які є в тебе докази?

— Він мав велику залізяку!

— Ге, добре ти міркуєш, зброяре! Значить, по-твоєму, той, хто має залізо, конче уб’є когось?

— Щойно Клаус подужав його у поєдинку на палубі, Дрезе тільки й думав про розправу над хлопцем.

— А втім, і заліза ніякого не знайшли біля покійника! — знову повів Генрік.

— Стривайте, капітане! — втрутився Клаус. — Після смерті Дрезе я саме стояв за кермом. Я бачив, як наш староста вештався палубою. Він чогось шукав і щось викинув за борт. Я чув, як щось шелеснуло у воду. Це могла бути ота залізяка. Поспитайте у Штуве.

Староста відповів раніше, ніж до нього звернулись:

— Хлопцеві привиділось казна-що. На палубу я не виходив, нічого не шукав і нічого не викидав. Cui bono!

— Ти, либонь, не знаєш і того, що Дрезе вже раз підсипав отрути Клаусові? — обізвався Братик. — Та помилився і справив на той світ горопашного Вентке.

Староста тільки звів брови, — мабуть, вважав за краще змовчати.

— Відповіси ще на таке, Гейне Вітліне, — мовив капітан. — Чому, заколовши Дрезе, ти вговорював Клауса мовчати? Адже він стояв за кермом і повинен був бити тривогу. Якщо ти захищався, то чому страхався свідків?

Цього запитання Братик боявся найбільше. Він сполотнів і похнюпився.

— Правда ж, ти гукав таке матросові Клаусу? — не вгавав капітан.

Свен уперше за весь допит обернувся обличчям до суду і тривожно зиркнув на Братика.

— Так, гукав!

Свен знову відвернувся, і вся його постать виказувала глибоку безнадію. Метким стурбованим зизом він глянув на Клауса.

— А навіщо звертався?

— Сам не знаю навіщо… — видушив Гейн.

— Ну от, нечисте в тебе сумління!

— Я ж не знав, що Дрезе мертвий! — вигукнув Братик.

— Авжеж, — в’їдливо зауважив капітан. — Якби він жив, то про все б і розповів. Ти й подбав, аби він замовк.

— Капітане, ви вважаєте мене вбивцею?

— За вбивцю тебе видають докази.

— Я не винен! — закричав Братик. — Я захищав од смерті Клауса. А не напав би на мене Дрезе, я ніколи б не зачепив його.

— А ножа навіщо взяв із собою? — заволав капітан.

— Врахуйте, я однорукий.

— Ти хочеш сказати, ніби одноруч дозволено вбивати? — Капітан хихикнув, задоволений із свого дотепу. — Може, ще щось маєш, Гейне Вітліне?

Братик мовчав.

— Гейне Вітліне, я визнаю тебе винним.

— Капітане, ви несправедливі! — закричав Клаус. — Несправедливі! Він не вбивця! Всі знають, що не вбивця!

— Дрезе — ось хто вбивця! — ревнув Дитячий Бас.

— Замовчіть! — гримнув на них Генрік.

— Капітане, — попрохав Свен із-за керма. — Можу я з вами поговорити сам на сам?

— Ні з ким я зараз не балакаю сам на сам!.. І що це все означає, під три чорти! Несете вахту — то й несіть її старанно. — Капітан обернувся до підсудного: — За корабельним звичаєм суд вирішив зв'язати вбивцю з небіжчиком і викинути його в море.

— Неправильно! Неправильно! — закричав Клаус. — Не робіть цього! — Він кинувся до отця Бенедикта, який мовчки стовбичив позад капітана. — Розкрийте свої святі вуста, панотче. Він не винен. Він не вбивав. Врятуйте його.

— Я рятую його душу, — похмуро відповів священик.

— Тоді всі ви убивці! — крикнув парубок спересердя.

— Клаусе, ондечки мій убивця! — кинув Братик Гейн і показав на старосту, що сперся на рею. — Капітан має слушність.

— Я не дам їм тебе вбити, — голосив Клаус. — Моряки, я закликаю вас…

Свен урвав його:

— Капітане, заберіть геть цього навіженого. Він не тямить, що робить!

Юнак замовк на півслові й видивився на керманича. Його зрадили. Його зрадив Свен! Його і Братика!

— Ей, — випалив кухар, що чипів біля Штуве, — та дайте ж, хай наговориться біснуватий!

— Ви маєте рацію, керманичу, — кинув капітан Свенові і звелів морякам: — Закувати базіку в кайдани! Киньте його до зброярні!

Ніхто й не ворухнувся. Наперед вийшов Штуве з двома матросами. Клауса, який повис у Братика на шиї, взяли за барки, і, хоч він відчайдушно захищався та проклинав їх, його спустили вниз та заштовхали в зброярню.

До Гейна підійшов священик.

— Чого вам од мене? — спитав у нього Братик.

— Сину мій, я приніс тобі останнє втішне слово!

У Гейна крутилось на язику перчене слово, але він схаменувся, схилив голову, і святий отець пролебедів над ним «Отче наш».

Штуве, який забив у колодки Клауса й запорав його до зброярні, був воднораз і катом на кораблі. Він розпростав Братика біля мерця і зв’язав його з покійником обличчя в обличчя.

Дитячий Бас ревно плакав. Він схилився над Гейном і потис йому одну руку.

— Прощавай, юначе! — гукнув Гейн, перекрикуючи священикову латину. — Привітай від мене Клауса!

Штуве накинув на шию приреченого зашморг.

— А ти будь проклят, мерзотнику! — крикнув до нього Гейн. — Ти погубив мене! Убивця — ти!

— Готово? — спитав капітан.

— Cui bono! — відповів кат.

— Виконуйте вирок!

Якийсь матрос відірвав од Гейна Дитячого Баса, що заливався над ним слізьми, і чотири моряки підняли зв’язані тіла. Штуве тримав зброяра за ноги…

— Завіщо ви караєте мене? Я не винен!.. — востаннє крикнув Братик і полетів з мерцем у море.

Всі глянули вниз. Священик перехрестився. Двоє тіл ще раз спливли над водою і зникли.

— А йди сюди, хлопче! — гукнув Дитячому Басові Свен.

Підліток і не слухав його. Потім, коли він проходив повз діда, то кинув на нього презирливий погляд.

Свен, гірко посміхаючись, дивився йому вслід.

У Стокгольмі моряки довідались, що «Женев’єва» уже не Гозангова, що її прибрали Вульфлями. Германа Гозанга стратили, а над повсталими городянами вчинено криваву розправу. Матроси похилили голови й мовчали.

Від Вульфа Вульфляма прибуло троє оружних челядників наглядати за судном аж до його повернення в Штральзунд. Вони оселились у капітановій каюті і велися на кораблі як справжні господарі. Єдиним, хто запобігав у них ласки і стелився їм до ніг, був Штуве. Челядники упевняли старосту, що він сьогодні-завтра стане капітаном «Женев’єви». Цей чин, мовляв, вони самі випросять для нього у Вульфлямів.

Потроху люди дізнавались про сумні події у Штральзунді. Гозанг три тижні відсиджувався в домашньому ув’язненні за нечесну торгівлю. Не дочекавшись аніякого слідства, він прийшов у ратушу й заколов Ніколауса Зігфріда. На допиті він заявив, що замірявся на Бертрама Вульфляма. Гозанга засудили до страти й сколесували. Городян, що піднялись на його захист, Вульфлями і Карстен Зарнов жорстоко придушили.

Зарнова, який очорнив Гозанга на суді, радники обрали заступником бургомістра, а «Женев’єву» купив Бертрам Вульфлям.

Як би там не було, але вона вже належала йому, і на неї з нетерпінням чекали у Штральзунді.

Увечері капітан Генрік зайшов із пляшкою оковитої до Свенової каюти. По ньому було видно, що він уже вбив доброго чмеля.

— Керманичу, вип’ємо?

— Авжеж!

— Вип’ємо — хай наші не журяться! — потакнув Генрік і налив по вінця дві склянки, що їх керманич поставив на стіл.

Отець Бенедикт, як тільки зачув капітанів голос, і собі завітав до них.

— Еге-гей! Святий дух іде! — вигукнув Генрік. — Гостинно просимо! Гостинно просимо! Тут якраз одна чарочка плаче!

Вони підняли чарки, а капітан промовив:

— Засправедливість! Вип’ємо за справедливість! Не було б її — світ давно би пішов перевертом!

І всі троє випили за справедливість.

— Я втратив дорогою двох матросів, — сказав Генрік, відкладаючи чарку, — хорошого і нікчемного. Ех, болить голова за славним моряком! Але справедливість є справедливість. Дасть бог, повернемось до Штральзунда, і знову доведеться тяти зілля як хороше, так і погане. Нічого не вдієш — справедливість!

— Шкода «Відваги», осиротіла сердега, — сказав керманич.

— Може, незабаром осиротіє і вся «Женев’єва», — відказав капітан. — Що поробиш, справедливість є справедливість.

— Господь карає винних і визволяє невинних, — прогугнявив священик.

Вони вихилили ще по одній.

— Капітане, — сказав Свен, у мене доказів хоч одбавляй, що Штуве негідник.

— Хіба тільки Штуве? — заперечив капітан і швидкома виголосив — Вип’ємо за справедливість!..

І вони випили.

— Сьогодні-завтра скрутимо в’язи й отому парубійкові.

— За віщо? — вигукнув Свен. — Це чудовий хлопець. Такого пошукати!

— Завтра розберемось!

— Тільки по справедливості!

— Золоті слова, керманичу! — потакнув капітан. — Вип’ємо за них!

Уночі Свен прокрався до Клауса в зброярню. Виявилося, що в хвилину небезпеки старий керманич говорить жваво. Кількома словами він розповів про події в Штральзунді.

— То Вульфлямова робота, — вихопився Клаус. — Він здихався Гозанга, щоб заволодіти його вітрильником.

— Справа не тільки в цьому. Йдеться про владу і вплив, — сказав Свен. — Нас теж не обмине лихо. Штуве, який уже підкопався під Вульфлямових челядників, дещо пригадає нам. Будемо ми бідні з тобою, друже.

Клаус замислився. Чортове «вовче поріддя» сколесувало Гозанга. З городянами жорстоко розправилося. Цікаво, що з Гердом? Можливо, і його вбито? Невже на цих глитаїв немає кари? Де ж правосуддя? Не вічно ж терпіти їхню наругу…

Клаус ухопив старого за плече і прошепотів:

— Давай, Свене, не поїдемо додому. Чи варто вертатись туди на вірну погибель? Будемо мстити за чесних штральзундців!

— Як же?

— Матроси на нашому боці. Вульфлямових челядників викинемо за борт: хай, коли хитрі, дістаються вплав до берега… Ми поведемо війну проти Вульфлямів і їхніх поплічників. Запалимо землю під штральзундськими вбивцями!

— Чи не хочеш ти стати піратом? — здивувався старий керманич. — Усе своє життя я морячив чесно.

— Тобто чесно служив негідникам і вбивцям. Ні, Свене. Хай краще піратство. Ми полюватимемо лише на хижаків. Що ж тут ганебного? Ганебно попуститись Вульфлямам на поталу, лизати їм п’яти, як оцей Штуве!

— Гаразд, а що зробимо із старостою? — спитав Свен, який уже майже пішов за Клаусом.

— Помстимося йому за Братика. Ми скараємо його за всіма законами моря. — Свен мовчав, а Клаус переконливо говорив далі:— Треба бути йолопом, аби повертатись у Штральзунд. Це значить добровільно віддатись Вульфлямам. А вони вже не посоромляться осліпити тебе й пустити з торбами по світу.

— Моряки підуть за нами, — погодився Свен. — Вони ненавидять Штуве і Вульфлямових людей.

— Тоді не гаяти жодної хвилини! — рішуче сказав Клаус. — Ех, шкода, що нема з нами Братика. Таке щастя, таке щастя обминуло його!..

Із Стокгольма «Женев’єва» взяла курс на Готланд. Дитячий Бас втаємничив у задум найнадійніших моряків, і вони без жодного вагання приєднались до змовників. Свен спробував привернути до себе також капітана, але обпікся на гарячому. Той і не думав ставати піратом. У нього дружина та діти у Штральзунді! А хто ж, як не вони, терпітиме за його нерозум? Ні, про повстання він і слухати не бажає, краще вже вірно служити Вульфлямам. І хоча Свен говорив обережно та страхував себе на кожному слові, він однаково побоювався, що капітан розголосить їхню розмову і його заб’ють у кайдани. Своїм неспокоєм він поділився з Клаусом, й обидва вирішили діяти без загайки.

Була тиха ніч. Море спало. Над палубою мляво звисали вітрила. Корабель ішов повільно.

Домовилися, що замість Свена кермуватиме Дитячий Бас. Біля двадцяти моряків одержали зброю. Під орудою Свена вони проникли в капітанську каюту і над усяке сподівання застали челядників на ногах.

— В чому річ? — закричав один із них і схопився за меч.

Свен і Клаус гадали розправитися з ними без зайвого шуму, однак у тісненькому приміщенні, як на те, розгорілася шалена січа. Свена чвяхнули мечем по шиї. Клаус ударом алебарди звалив нападника на підлогу. Після запеклого бою двох інших челядників перемогли і зв’язали, але на долівці стікали кров’ю четверо поранених повстанців.

Пригнався капітан і наказав морякам скласти зброю. Якийсь матрос, не питаючи роду-племені, бебехнув його мечем. Отця Бенедикта з молитовно складеними руками схопили і запакували до його каюти. Дитячий Бас, який вів судно і вмирав з цікавості, чия візьме гору, раптом загукав:

— Староста! Ондечки староста йде!

Всі обернулися. З носа корабля чапав Штуве. Одним поглядом він збагнув, що скоїлося, страшенно зблід, але тримався спокійно. Заколотники підпустили його ближче; запала глибока тиша, кожен стежив за ним. Мовчанку порушив сам Штуве.

Він схвалював виступ моряків і заявив, що цілком на їхньому боці.

— Закувати його в кайдани! — наказав Клаус.

Матроси вагались. Коли він не ворог, то навіщо його зв’язувати?

— Закувати його в кайдани! — знову звелів Клаус і вихопив у сусіда меч, який недавно належав челядникові.

Штуве не опирався, і його спритно зв’язали, мов лантух полови.

Свен помер од тяжкої рани. Після того, як вбитих кинули за борт, Клаус зайшов до начальницької каюти.

Смерть Свена — жахлива втрата. Відтепер він мусив покладатись тільки на себе. Йому бракувало мудрого, по-батьківськи лагідного товариша і досвідченого моряка. В живих не було Свена і Братика. Він наче осиротів удруге. І це тоді, коли доконче треба вирішувати, де і як воювати із всесильними багатіями!

Згодом матроси зібрались на горішній палубі. Коли Клаус підійшов до них, рішення у нього вже визріло, і він волів би вмерти, аніж відступитись від нього. Він розповів побратимам, що сталось у Штральзунді за їхньої відсутності.

— Всі ви знаєте Вульфлямів, як свої старі чоботи, — закінчував він. — Вони дужі, як вовки. Од сьогодні гасло мого життя: «Смерть Вульфлямам!»

— Смерть Вульфлямам! — дружно підхопили моряки.

— Вивести сюди Штуве! — наказав Клаус. — Закорабельним звичаєм, він підлягає судові.

Блідий, але з гордо піднятою головою, староста вибирався східцями на палубу. Руки у нього були за спиною, заковані в кайдани. Він ступив у коло моряків і безстрашно втупився в Клауса.

— Йоганне Штуве, — розпочав Клаус допит. — Достеменно відомо, що того згубного вечора ти бачив Дрезе біля сходів на горішню палубу!

— Cui bono! — відповів Штуве.

— Ти бачив у нього в руці залізо і знав або принаймні Здогадувався, навіщо воно йому.

— Cui bono!

— І на суді ти змовчав про все…

— Cui bono!

— Більше того, уночі ти нишком викинув за облавок залізо, що лежало біля мертвого Дрезе і засвідчувало його Злочинницький намір.

— Cui bono! — Підсудний відверто кепкував з Клауса і виповідав йому свою смертельну ненависть.

— А позаяк ти мовчав, Гейна осудили несправедливо. Хто-хто, а ти добре знав, що він убив Дрезе, захищаючись.

— Cui bono!

— Що ти скажеш на своє виправдання?

Йоганн Штуве глумливо скривився й окинув поглядом присутніх. Але мовчав. Клаус повторив запитання.

До старости підійшов отець. Штуве обривав його на кожному слові безнастанним «сиі Ьопо!». Він тримався визивно, хоча й не сумнівався, яка доля чекає на нього. Дехто навіть захопився його безстрашною поведінкою. Довкола схвально загомоніли. Тому Клаус крикнув над усі голоси:

— Ти убив Гейна Вітліна!

— Cui bono! — з неменшою силою гаркнув Штуве і смертельно зблід не він, а Клаус. Хлопець владно промовив.

— Я засуджую тебе до смертної кари! Ти призвів Гейна до безвинної загибелі!

— Cui bono! — мовив Штуве, а слова його прозвучали як згода.

До Клауса підійшов отець Бенедикт.

— Я розумію ваші почуття. Ви мстите за свого бідолашного друга. Але будьте милосердні, згляньтеся над старостою!

— Бог йому суддя, а не я! — відказав юнак.

— О, коли так, — підхопив священик, — то господь заступається за нього!

— Рятуйте його душу! — кинув Клаус отцеві і відвернувся.

Священик зрозумів, що з нього глузують і, згорнувши руки, замовчав.

Штуве кріпкенько прив’язали до дошки і вишпурнули в море.

На прощання він оскаженіло прогорлав: «Cui bono!»

Частина друга

Великий пірат

БРАТИ-ВІТАЛІЙЦІ

Королева Данії Маргарита прийняла у замкові Фредеріксбор посланців од шведської шляхти, яка прохала в її величності регенства над їхньою вітчизною. Заповітна мрія розумної й гонористої королеви сповнялася: три північних царства — Данія, Норвегія і Швеція — об’єднувалися під її скіпетром. Од свого батька Вальдемара IV вона, престольна опікунка рідного сина Олава, перейняла розхитане й занедбане королівство. Усій півночі нав’язувала свою волю Ганза. Але Маргарита, повелителька Данії та Норвегії, таки дочекалась, коли вона стане на герць із Ганзою й вирве з-під її залежності Швецію. Своєї мети королева не спускала з очей ні на мить і йшла до неї розумно, хитро і ні в чому не перебираючи міри.

На півночі, як і скрізь за тих часів, процвітали вбивство, отруєння й немилість — засоби, якими панівна верхівка стверджувала й розширювала свою владу. Головою всьому була сила. Володарів струювали найближчі їхні родичі, добивали під час хвороб, заманювали в пастки або ув’язнювали довіку. Народ підпадав то тому, то іншому коронованому царевбивцю чи отруйникові. Для знатних панів старанність селян, могуть городян, заповзятливість купців спричинялись до затяжних чвар, розбишацьких нападів та віроломних убивств. А коли йшлося про те, щоб знекровити супротивника, вони утримували на свій кошт розбійників і потурали піратству.

Королева Данії воювала з Ганзою і пособляла балтійським грабіжникам, одкривала їм свої гавані й закуповувала в них здобич. А невзабарі ганзейські міста Вісмар та Росток теж вербували до себе піратів — «вільних морських солдатів»[14] — і хитро послуговувались ними у війні з Данією.

Отож березневого дня 1388 року, коли до Маргарити завітали державні шведські гості на чолі з могутнім намісником їхнього краю Бо Йонзоном Гріпсом Гріпсгольмським і запрохали у неї захисту од засилля Ганзи й герцогів Мекленбурзьких, королева пообіцяла їм допомогу.

Нещодавно у битві під Фальчопінгом шведський король Альбрехт Мекленбурзький зазнав від неї нищівної поразки. Шведські дворяни і гольштінські графи перемкнулись на полі бою у датський табір. Альбрехт Мекленбурзький із своїм сином попав у полон. Звитяжна королева Данії одягла їх у блазенські ковпаки і заточила до вежі ліндгольмського замку. Як і Норвегія, Швеція опинилась під рукою Маргарити. Опір учиняв лише Стокгольм. Під орудою молодого Йоганна Мекленбурзького він одбивав усі нальоти датчан. Дуже допомагали йому й численні тамтешні німці. Застольне місто Швеції розгорілись затяжні й жорстокі бої. «Не впаде Стокгольм — не впаде Швеція!» Так розуміла діло Маргарита. Герцоги Мекленбурзькі, родичі полоненого Альбрехта, закликали своїх підданців до боротьби з Данією, добивалися звільнення і возз’єднання Шведського королівства. Вони вперто кували сили, примусом тягли за собою свої міста Вісмар та Росток і за тодішнім військовим звичаєм пособляли щомога балтійським піратам, видавали їм грамоти на право морського розбою та підмовляли їх воювати своїм коштом із Данією, а воднораз і постачати харчами обложений Стокгольм.

Капітан Клаус і його друзі жили буйним розбійницьким життям. Жоден корабель на Балтійському морі не минав їхніх рук. Воювати для них було насолодою. Вони нападали і на купецькі судна, звідки G вони не йшли, і на добре озброєні вітрильники.

«Женев’єва» та її капітан давно вже мали нові імена. Колишній Гозангів корабель зробився «Морським тигром», мисливцем за вовками-багатіями, і вистежував насамперед вульфлямівське поріддя. Одначе Клаус, найхоробріший серед своїх побратимів, одержав кличку не за сміливість, а за те, що над усіх випивав. Хоробрість у них нікого не подивляла: відважні й відчайдушно сміливі були всі «тигряни» — боягузів не терпіли на піратських суднах. Але ж вихилити за один дух шестилітровий глек, якого «тигряни» запожили на новгородському вітрильникові, був удатний не кожен, хоча славних пияків серед піратів не доводилось шукати. З цим ділом справлявся блискуче хіба що один Клаус. Він притьмом вихиляв шестилітрову чашу прямо собі в горло, і за таку дивоглядну випивку його прозвали Штертебекером.[15]

Пірат Клаус Штертебекер був дужий і ставний чолов’яга. Його, вимогливого капітана і чуйного друга, всі добре слухались і майже обожнювали.

Чи варто дивуватись, що безбатченко Клаус, який колись марив стати звичайним моряком, вибився в капітани, та ще й на піратському судні? Аніскільки. Бути капітаном він мріяв завжди, й охоче пішов би ним лише до Гозанга, тільки не до Вульфлямів. Йому аж не вірилось, що він сам собі господар на морі. Попервах Клаус мстився за Гозанга, ворогував з багатіями, заступався за знедолених друзів — цеховиків і селян. Але коли здружився з розбійниками Мікаелем Гедеке і Вігбольдом, йому тільки й лишилось, що повести піратську війну з усією панотою.

Жилося на піратських кораблях украй тяжко, проте не гірше, ніж у містах під чоботом вельмож, а на селі під натаєм у дідичів. Трудовий люд нидів у нестерпній скруті. Кожен потяг до волі, до поступу вперед придушували по-дикунському. На міських майданах раз по раз спалахували вогнища і поглинали жертву за жертвою. Кати працювали не складаючи рук. Тортурами пани залякували народ і тримали його в покорі.

Церква, яка доскочила світського володарства, навперейми з багачами вистежувала, спалювала й колесувала єретиків.

Хто бажав уціліти серед цієї гризні, той не питався ні прав, ні справедливості, а цілковито покладався на самого себе і на свій меч. Клаус Штертебекер узявся за зброю і в кривавій боротьбі з вовками у людській шкурі теж не відав милосердя. З ворогами не панькався — нищив упень. Проте ніколи не вбивав неімущих моряків і вільнодумних цеховиків; матроси із захоплених суден самі вибирали, куди їм іти: на «Морського тигра» чи під чотири вітри. А бранці, які приставали до піратів, були нестямно хоробрі й не боялись ні смерті, ні дідька, ні десятого болота.

На розбійницьких кораблях панував бунтарський дух, палка зненависть до міських вельмож і сільської шляхти. Але то був стихійний анархічний настрій, скерований на знищення ворогів, та й тільки. Самі моряки рвалися на волю й простір, аби не бути рабами, не бути залиганим бидлом у заможників. Вони жили з грабунків і вважали себе правими, бо одбирали в багачів награбоване. В гаванях розбійники збували навойоване майно і вимінювали його на речі першої потреби. Вони щедро обдаровували злиденних голодранців без сорочки на хребті і гроша за душею.

Тим-то пірати й здобулись доброї слави у простих людей. Чоловіки чимраз частіше покидали села та міста і прилучались до піратів. А серед народу пішов поговір: «На широку ногу живуть лише князі, духівники і пірати».

Так Вісмар ще споконвіку не вирував. Люду напливло з усіх усюд. Вулиці заполонювали і биті у тім’я пірати, і ті, хто прагнув вільного життя: збіднілі лицарі, безземельні селяни, розчаровані міські писарі, невдоволені підмайстри, моряки, гендлярі, збіглі ченці, бродячі школярі. Дехто з цього брата упевняв, що він просто прийшов підпирати краянські інтереси на півночі і німецьких купців у Стокгольмі, та й, зрештою, мечем погратись закортіло; однак збільша усі твердили, що рабство їм остобісіло, що годі стогнати під ярмом, терпіти наругу — і пора вже їм самим звідати папського щастя, а чванливій знаті дати гарненької наминачки. Тільки зась називати їх піратами! Хіба вони не порядні моряки? Не воюють разом з Вісмаром та Ростовом на боці Мекленбурзьких герцогів і графів? Та ще й проти кого — проти датської королеви! Ні, вони не звичайні пірати, хоча й ласі до грабунків. Адже міста, що під зверхністю Мекленбургів, видали їм почесні грамоти на право морського розбою! А хто ж досилав провізію для німців в обложений Стокгольм? Ясна річ, вони!

Їх не прозивали піратами — на них казали брати-віталійці.[16] Ними мріяли стати сотні й тисячі людей; Рибніц, Вісмар і Росток розпирало од шукачів пригод.

Войовничі жадібливі пани і підпанки покидали свої надійні кубельця і заявлялися тут як тут із своїми розбійницькими суднами — адже нова війна на морі заповідала їм високі командні пости. Були серед них гучні на весь край імена: гольштінські, мекленбурзькі, померанські графи, лицарі й поміщики, які галасували: «Хай живе війна з Маргариток)!» А на гадці мали одне: «Хай живе грабівля!»

Багатії, підданці Мекленбургів, хоч-не-хоч витрясали на війну з Данією силу грошей і доправляли піратським суднам оружжя та харч. А загалом, уся ця потороч годувалася з війни, і хто-хто, але купецтво хилилось до піратів уже хоча б тому, що в них була багата здобич, для якої Мекленбурги відкрили усі свої гавані.

У міських ратушах піратські отамани почували себе як вдома — скрізь їх шанували, мов шляхетних панів.

Це було у жнива 1391 року. У Вісмарській гавані повно набилось братів-віталійців, охочих завербуватись на бойові або харчувальні судна, коли нараз до пристані хвацько підімчали три високобортні вітрильники, на щоглах яких майоріли жахливі піратські прапори, знайомі кожному морякові. Кораблі по-молодецькому увімчали в гавань. На суднах од носа й до корми вишикувалась живою стіною безстрашна, гартована у битвах братія: хто з алебардою, хто з бойовою сокирою чи мечем. Одні були зодягнені в панцири та шоломи, інші були до пояса голі й простоволосі. Без слова та привіту вони підпливли до причалу. Без слова та привіту стрічала їх і юрба, що збилась на набережній. Два-три пронизливих посвисти — і паруси з дивовижною швидкістю було спущено, якір кинуто, а до берега полетіли швиргома товстенні линви.

— Чи з добром, чи з лихом, хто будете ви? — за дідівським звичаєм спитав їх начальник гавані, гукаючи у складені трубою долоні — сам він був старий бородай, у залізі од голови до п’ят.

— Матроси «Морського тигра!» — відповіли з корми першого вітрильника, який саме-саме кидав котви.

Коли підійшов другий корабель, бородай і його поспитав, хто він такий.

— Матроси «Морського шумія»! — гукнули йому на відповідь.

З третього судна сповістили:

— Матроси «Морського бігуна»!

Втаємничені переконалися, що то кораблі трьох найвідоміших піратів з Балтійського моря: Клауса Штертебекера, Мікаеля Гедеке й магістра Вігбольда. Капітан Штертебекер Зійшов на берег перший. Він був зодягнений, мов лялька: у блискучу куртку з червоного оксамиту аж до стегон та світло-коричневі штани із м’якої шкіри. При боці висів широкий меч; біле, як прядиво, волосся вибивалось йому із-під чорного берета на самісінькі плечі.

Всі дивилися — й очей не відривали од цього бравого піратського ватажка. Гурт шанобливо, ба навіть із деяким острахом, розступався перед ним. Штертебекер усміхався, вітав городян і моряків. Він зачекав, поки пришвартуються й два інших вітрильники.

Мікаель Гедеке, присадкуватий і кремезний, скидався у панцирі та шоломі на лицаря. Магістр Вігбольд, навпаки, був ближчий до вченого мужа, ніж до розбійника. Сам він вибухався високий та худий, носив куртку з чорного оксамиту, чорні штани і великі дзьобаті капці. Морське сонце та вітер анітрохи не вчепились його довгастого у зморшках обличчя.

Три отамани простували до міської ратуші — а натовп за ними зростав. Їх гучно вітали; з вікон визирали городяни, намагаючись розгледіти страхітливу трійцю, трьох володарів Балтики, союзників їхнього міста. Грішне й праведне гомоніла юрба про них. Знов і знов передавали з уст в уста, як капітан Штертебекер заслужив собі теперішнє прізвище.

Еге ж, «вихиличаші» над нього не знайдеш!

Виявляється, Мікаель Гедеке — колишній цеховий підмайстрич із Грейфсвальда! Багачі зненавиділи його й цькували. Ну от, він люто квитається з усіма гаманами!

Вігбольд — розумна голова у піратів. Він уміє читати й писати, за те й прозваний «магістром»!

Одні твердили, ніби він славетний професор з вельми ученого міста Віттенберга. Інші запевняли, що з Оксфорда. Один морячок винюхав, наче Вігбольд має в рубці товсту книженцію якогось магістра Гуго фон Трімберга і частенько її читає. І позаяк рукописна книга називалась «Бігун», то Вігбольд охрестив «бігуном», але морським, своє судно.

Панувала думка, що найстрашніший розбійницький корабель — «Морський тигр», а найпрудкіший — «Морський шумій».

У Вісмарі тільки й говорили про трьох капітанів, що зникли ото за дверима ратуші. Перед її входом на них чекали городяни та люд, що прибився сюди з глибини краю і мріяв звідати щастя на морі.

В гавані народу — ніде яблуку впасти: любителі свіжої новини, незвичайної чутки не зводили зачарованих очей з могутніх вітрильників, які пустили на дно бозна скільки кораблів; ба навіть ходила пославка, наче на них сила-силенна усяких скарбів.

З юрби хтось крикнув у напрямі «Тигра», прохаючись у морські вояки:

— Стерновий! Агей, стерновий!

— Що там? — гукнув з корми Дитячий Бас, який ніс вахту.

— Приймайте до себе. Я брат-віталієць.

— А нажив три рубці у боях? — спитав той.

— Ні. А що? — кинув йому брат-віталієць, видно вбогий, але відважний хлопака.

— Е-е, наш капітан не приймає без трьох рубців!

Брат-віталієць знітився. Він не мав жодної рани. Інші теж принишкли і зачудовано зорили на вітрильник і на Клаусових побратимів.

Переговори в ратуші закінчились обопільною згодою. Всі три отамани й надалі без чиєїсь опіки водитимуть свої кораблі, на свій розсуд збуватимуть здобич, не даватимуть мирної хвилини датському флотові і постачатимуть обложений Стокгольм харчами. Віднині вони під захистом мекленбурзьких герцогів, віднині вони завше зарятуються притулком у їхніх гаванях, де й спускатимуть по гожих цінах свою Здобич. Умови склали письмово, спершу папери гарненько обдумав магістр, і тільки тоді підписав їх за дорученням побратимів. Договір в урочистій обстановці запечатали і віддали на сховок до радницької шафи, а посланці од Вісмара, Ростока й Рибніца видали піратам грамоти, за якими вони ставали узаконеними грабіжниками.

Під час переговорів між піратами і радниками виникли дві невеликі притичини, але їх, на втіху трьох капітанів, позбавились дуже швидко.

Штертебекер попередив панів, що він воював і воюватиме з Маргариток) та її союзниками, проте, крім неї, у нього є свої вороги, яких він ловитиме хоч вдень, хоч уночі, — але скарає доконче. І не спорятують їх ані благання, ані моління, ані вмовляння бодай які.

Йшлося про помсту Вульфлямам.

Вісмарські радники розповіли, що влада у Штральзунді перейшла до народу і Вульфлями покинули місто. Вульвекена датська королева поклала фогтом над сконенськими замками, а Вульфа забрала до свого уряду.

— Вульфлямів прогнали із Штральзунда! — зрадів Штертебекер. — Чудово, панове! Аж теперечки ми звільнимо З в’язниці мого друга Герда, якого упорпали туди Вульфлями!

Пани пообіцяли Клаусові, що й вони допоможуть йому.

Друга притичина сталася через Генніга Мантойфеля, поміщика з глушини, який, зітявшись із могутнім сусідою, провоював свій маєток і відтак докотився до грабунку. Мантойфель ратував за те, щоб усі піратські судна стали під одну єдину руку — інакше піратам у майбутньому не минути чвар.

Трійця збунтувалась. Так! Воно може й непогано зайти під владу найсміливішого і найрозумнішого капітана. Але тільки у скруті! А показав би себе їхній ватажок нечемою чи бовдурем, тоді йшов би він під стонадцять дідьків. Де бачено, щоб вони самохіть у хомут лізли? Вони — вільні моряки, а не якісь лакузи, і кожен їхній корабель — окрема держава. Як лицарі незалежно ведуться у замках, так вони ІЗ своїми побратимами живуть у себе на кораблях. Хто тільки пхає носа до них — той їхній ворог. А вороженьки знають ціну піратського ножа!

Насамкінець магістр Вігбольд проказав сухим голосом:

Скидайте, душогуби,

Свої коштовні шуби:

Ми ваші вовчі зуби

Знешкодимо ножем,

Вогнем і грабежем!

Пани живовидячки пересвідчились, що пірати не підуть на втрату самостійності: вони нікому не ймуть віри, покладаються тільки на себе і рабство обминають десятою дорогою — адже наїлись його по очі.

День відплиття віталійців перетворився в народне свято. На ноги звелося все місто; у Вісмарі дзвонила кожна дзвіниця. Ченці благословляли кораблі у щасливе плавання і скроплювали святою водою піратські гармати. На щоглах тріпотіли барвисті вимпели.

Генніг Мантойфель керував суднами, що везли харчі, зброю та одяг, на яких чекали без витерпу обложені стокгольмці. Два бойових вітрильники узяв під начало Марквард Прен, а два — Арнд Штюк. Серед сторожі йшли також Гедеке, Штертебекер і Вігбольд. Дгодом до них мав приєднатися і Ростоцький флот під орудою Возе фон Каланда та Генріха Люхова.

Датчани сном-духом не сподівались, що воюватимуть із такою силою.

Клаус кермував своїм вітрильником та поглядав на «Шумія», що йшов у голові сторожових суден. На носі «Морського тигра» прилаштували «Відвагу», щомиті готову бухикнути по ворогові і продірявити його. Біля рей лежали бойові сокири й протазани, мечі й алебарди. Їх було і було тут, адже всю зброю побитого ворога пірати забирали собі.

«Тигр» подужав не одного ворога, і все вороже майно переходило до його спожиття. Купців Вульфлямового гатунку пускали на дно за їхніми суднами, приповідаючи:

Скидайте, душогуби,

Свої коштовні шуби…

У «Тигрових» трюмах нагромадилось чималенько добра. Потрапляла туди всіляка здобич: сувої шовку, сукна, шкіряні товари, хутра, коштовні метали, зерно, прядиво, жири, засолена риба. В найближчих гаванях здобич спродували або вимінювали на вино та пиво. У Клаусовій каюті стояла важчезна скриня, ущерть набита дукатами, гульденами, пфенігами й іншими грішми. На стінах висіли килими із Фландрії, рідкісна зброя, опудала морських тварин, яких не стрінеш у тутешніх водах. А на столі — дивовижні шахи із слонової кості. На жаль, жоден матрос не вміє грати цієї казкової гри. Всезнайко магістр і той не тямить у ній!

Клаус щасливий був над край: він вільний, як птах, сам собі голова і має гору багатства. Але тішить його найбільше те, що він на морі, водить корабель, керує ватагою нестямно відважних матросів. Ніяким світом не сподівався він, що його мрії так хороше сповняться. Засмучувало його одне: скільки він не підстерігав, скільки не вистежував, йому не попадався жоден Вульфлямів корабель. Він ще не помстився ні за Гозанга, ні за Свена, ні за Герда, ні за вісьмох старійшин. Вульфлям-батько помер. У ліжку. Правда, конав тяжкою смертю. А його сини?.. Він, Клаус Штертебекер, настигне їх абиде. Лихо буде вам, Вульфлями! Лихо чигає на ваше вовче поріддя! Ми вже не ягнята: ми — тигри!

Коли Дитячий Бас підоспів йому на зміну, Штертебекер з усміхом глянув на нього.

Хлопець давно виріс із сорочки підлітка і вийшовся ставним молодчагою й чудовим керманичем. Зростом і силою він майже рівнявся з Клаусом. На ліву щоку Дитячий Бас заробив рубця на добрий палець, а від удару, що поклав йому цю шрамину, він стратився і лівого вуха. Ран, правда, не видко, бо їх застеляє густе русяве волосся аж до плечей. А попри них, він ще й під одежею мав низку шрамів, якими вельми пишався.

Його капітан Штертебекер, навпаки, не міг похвалитись ані подряпиною, дарма що завше був серед січі: «Ну от, я вискочив ціленький!» — гукав він, скоро кінчався бій. Та не лишень Дитячий Бас, усі тигряни вважали Клауса заговореним од меча, — і від цього він тільки зростав у їхніх очах.

— Чи чуєш, Дитячий Басе? — сказав якось Штертебекер. — Вульвекен проживає на Сконе у замку.

— Річ цілком можлива! — протяг той міцним голосом, який з роками погучнішав. — Дишель йому в горло! А коли ми заглянемо до нього?

— Найближчим часом. Тепер він не втече від нас!

— Ех, і піймали б щуку на гачок! — вигукнув Дитячий Бас. — Але Стокгольм… На біса він здався нам? Замість витрясати купецькі капшуки, ми займатимемось казна-чим. Яке нам діло до датської королеви? У нас свої вороги: Вульфлями.

— Не переборщуй, Дитячий Басе, — засміявся Штертебекер. — Я ж дав слово допомагати Стокгольмові. Сповнимо обіцянку — повернемось до Сконе, бо й справді задовго не віддаємо позичку Вульфлямам.

— Чи не лучче дременути звідси? Щось мені не подобається це весілля.

— Я дав слово! — твердо повторив Штертебекер.

Датчани не так уже й кепсько підготувались до війни, як це думали собі віталійці. Залізним кільцем вони обійняли Стокгольм із суші, а на воді зачинили всі входи і виходи до озера Меларен[17] й не пускали в місто жодного судна. Сміливим нападом віталійці проламали стіну датських вітрильників, і тим часом як піратські кораблі витримували їхню навалу, Генніг Мантойфель вільно пробрався у гавань. Захисники Стокгольма шумно вітали звитяжців. Ось уже два роки вони вистоюють у нерівному герці з ворогом. А нині, коли надійшла підпора до них, коли їм підкинули зброї та харчів, вони воскресли. Тепер з датчан і глузувати глузуй. Допоки Стокгольм дружній з Ганзою і братами-віталійцями, він безпечний за себе!

Всі свої кораблі пірати запровадили в гавань. А датчани того й чекали: вони зібралися з силами, підтягли помогу і знову закрили гавань, живучи надією, що не випустять з неї піратів.

На раді капітанів Штертебекер наполягав, щоб без затяжки вибиратися звідси, бо от-от упаде зима, — і їм доведеться кукати тут аж до весни, а датчани з того всього привільно гулятимуть по морю, та й годі.

Ба не всі капітани пристали до Штертебекерової думки. Тільки Арнд Штюк підтримував його. Генніг Мантойфель тягнув кота за хвіст: він наводив нові й нові докази, мовляв, нікуди поспішати. А Марквард Прен, якого вельми шанували тутешні німці, тримався обіч.

Штертебекер погрожував, що діятиме самотою, а таки вибереться у відкрите море.

Вігбольд не схвалював Клаусових замірів: він не бачив у них ні краплини здорового глузду. Адже датчани дозорять затоку Сальтшен усім флотом. Куди ж пертися одниною проти такої сили?

А Клаусові не давав спокою Сконе з Вульфлямами. На одному місці не сиділося, і з кожним днем його побирала все більша й більша нетерплячка.

Раптом потиснули шпаркі морози. Миттю замерзли Меларен і Сальтшен. Тільки відкрите море, де чатували датчани, ще не бралося кригою. Аж ось вони зважились ударом завладати піратськими суднами, що каменем застигли серед льоду. Але, завдяки пильному окові тигрян, ворог одержав доброго лупня.

Штертебекер проклинав байдужість шляхти. Аби датчани не вдарили по піратах знеобачки, він, Гедеке і Вігбольд обгородили свої вітрильники, найближчі до виходу в Меларен, високим частоколом. У надто морозяні ночі вони зливали тин водою, вода замерзала — і до них ні підійти ні під’їхати було.

Клаус удався до військової хитрості. Вночі за непроглядної пітьми тигряни надламали лід. Тепер хай біжать вороженьки — вони проваляться із своїми драбинами й таранами, що й духу їхнього не почуєш!

Матроси розбивали лід, а в Клауса вродився ще один задум. З його наказу наготували довгих щільних ящиків, в яких зверху навертіли дірок. Ящики набили порохом од «Відваги», а в дірки позакладали гноти. Уздовж найнебезпечніших підходів до корабля повицюкували в кризі ополонки як на обсяг зроблених скриньок, й у проруби застановили вибухівку.

Шляхта глузувала з піратів — з їхньої гарячкової підготовки і з їхнього тину перед кораблями.

— Своєї тіні злякались! — кепкував Генніг Мантойфель. — А я-то думав, що піратам ніякий страх не страшний!

Штертебекер застеріг його, що Вісмарська згода не вічна, що рано чи пізно оружне побратимство піратів з панами урветься, а він, Клаус Штертебекер, тигрянський отаман, зарубає собі на носі Мантойфелеві кпини.

Відтоді вже ніхто не глузував з хлопських капітанів.

Вийшло точно на Клаусове: покладаючись на свою перевагу, датчани вдарили на розбійницькі кораблі, які тумою туманіли серед льоду. Датські вітрильники позостались у відкритому морі, а їхні вояки покотились широкою шерегою на огорожу. Вони волокли за собою безліч драбин, аби перелізти її. Штертебекер дав своїм людям наказ приготуватись до бою і кожного датчанина, що вигулькне над частокіл, розстрілювати, а при надобі — захищати кораблі грудьми!

В усіх моряків були напохваті сокира чи протазан. Кілька чоловік причаїлось біля огорожі, аби в слушну хвилину запалити вибухівку.

Датчани поперли на розбійників із шаленим вояцьким гуком.

Шляхетні капітани палець об палець не вдарили, аби допомогти піратським суднам у скруті. Вони тримали своїх людей на кораблях і чекали, чим скінчиться бій перед трьома вітрильниками, які засіли ані руш серед криги при вході в Меларен. Штертебекер, Гедеке і Вігбольд люб-не-люб Зітялися з усім датським флотом. Проте духом вони не упали і чекали визивно на ворога, що котився до їхнього табору.

Коли ворог підійшов за якихось п’ятдесят кроків, штертебекерці за сигналом свого отамана підпалили шнури від вибухівки і прожогом побігли до своїх, щоб і собі докласти рук до захисту вітрильників.

Кораблі супротивника стріляли по дерев’яній кріпості, але збитків від того вона не мала.

Перші ворожі вояки примчали до частоколу. Вони вже приставляли драбини до піратської фортеці, як раптом скоїлось лихо: під тином скупчився великий гурт — надрубаний з ночі полій проламався, і майже всі вороги так і загурчали під воду. Замішка знялась чималенька.

То там, то сям нападникам пощастило, вони видерлись на тин. Але туди хмарами посипалися стріли, — з драбин полетіли убиті. А втім, натиск не падав.

Зненацька навперебивки пролунало п’ять вибухів, серед них почулись несамовиті крики: «Рятуйте!» У п’яти місцях лід тріснув, наче його покраяла невидима рука. Нападників охопив страшенний переполох, і вони з панічними зойками кинулись навтіки, пошпуривши і зброю, і драбини.

Штертебекерові друзі і всі віталійці звитяжно закричали скільки мали горла, а «Відвага» раз і два пальнула ворогові у п’яти. Він більше не вертався: підняв вітрила та й поплив геть.

З нагоди перемоги справили учту на льоду. Зарізали бика, викотили з кораблів багато бочок вина й пива. В гостину зазвали всіх братів-віталійців. Прийшли і шляхетні капітани зі своїми челядниками. Клаус радо призволяв їх до столу — всі були бажаними гостями. Матроси Генніга Мантойфеля затягнули «Пісню братів-віталійців», що зачиналася словами: «Нам ворог світ увесь, а друг лиш бог святий». Далі вони співали:

Ген стяг над кораблем!..

Купці засіюють — ми жнем.

Пали і бий!

Нам ворог світ увесь,

а друг лиш бог святий!

Купці верстають путь —

З усюду крам для нас везуть.

Пали і бий!

Нам ворог світ увесь,

а друг лиш бог святий!

Ми їх п’ємо вино,

Ще й буде наше їх майно.

Пали і бий!

Нам ворог світ увесь,

а друг лиш бог святий!

Здавайтесь, кораблі:

Даремні мольби і жалі!

Пали і бий!

Нам ворог світ увесь,

а друг лиш бог святий!

Ніч темна горне нас.

Хто виграє — покаже час.

Пали і бий!

Нам ворог світ увесь,

а друг лиш бог святий!

— Усім людям вороги? Лише богові друзі? — вигукнув Клаус. — Я от ворогую тільки з Вульфлямами. Коли хочете здорові знати, вони справдешні вовки серед людського роду, вовки, які безкарно пожирають беззахисних ягнят. Ану, хлопці, утніть нашої пісні!

І Штертебекерові матроси заспівали:

Скидайте, душогуби,

Свої коштовні шуби:

Ми ваші вовчі зуби

Знешкодимо ножем,

Вогнем і грабежем!

БУРЯ НАД ГОТЛАНДОМ

Стокгольм знову вирвався до моря.

Клаус дійшов згоди з Гедеке і Вігбольдом напасти на Сконе. А через те, що ця земля знову підпала під вінець датської королеви Маргарити, то заходилось на велику війну. Але Штертебекер не спинявся ні перед чим: він шукав Вульфлямів!

Генніг Мантойфель противився задумові Клауса і добивався єдності між братами-віталійцями, адже датський флот не знищено — його було тільки пошарпано. Але Штертебекер заявив, що він зітнеться з датчанами самотою і без найменшого страху.

Шляхетні капітани занепокоїлись. Генніг зажадав, щоб Штертебекер, Гедеке і Вігбольд прибули до нього на раду: треба все гарненько обміркувати. Однак пірати відказали йому, що такого командувача, як він, вони знати не знають, та й зрештою, з якого сива-дива він зазиває їх до себе?

Пани-пірати стурбувались не на жарт. Легко сказати — нарозумити хлопських капітанів! Силою од них не діб’єшся нічого. Пошана до Гедеке й Штертебекера навіть серед панських челядників надто велика, так що й годі зброю заносити на них. Хіба от тільки одне: посіяти ворожнечу між трьома капітанами. Треба віч-на-віч побалакати з магістром Вігбольдом, піратським «дипломатом і канцлером». З ним Змовитись найлегше.

Коли Вігбольда обскочила шляхта, він на мить розгубився, але хутко оговтався і на його лукаве обличчя забігла зневажлива усмішка.

— Поспішайте! — зауважив він байдуже. — А то мої хлопці спохватяться.

— Магістре, ми до тебе з добром, — почав Прен подружньому.

Вігбольд усміхнувся: він гадав, що його уколошкають, а перед ним ось задріботіли навшпиньках. «Ну що ж, і так непогано, — вирішив магістр. — Подивимось, чим дихає ця шляхта».

— Панове, я дуже радий вам. Кажіть, чого бажає ваша ласка? — спитав Вігбольд і сів у крісло з високою спинкою.

Заговорив Марквард Прен. Він бідкався, що датчани й досі бешкетують на морі. Розбрат між піратів — це вірна загибель. Дужі вони тільки тоді, коли згуртовані. Після бою на кризі трійця піратів доскочила ще більшої слави і шани. Але невже магістр Вігбольд проти єднання піратів та віталійців? Невже він так і не бачить, що свої перші успіхи трійця капітанів тільки побільшить, коли вона діятиме вкупі зі шляхтою?

Вігбольд сказав, що він до цього торгу хоч пішки і що воно й справді було б добре, якби з’єднаними силами віталійців керував один чоловік.

Капітани зраділи. Вони похопилися з місць, оточили Вігбольда, потискували йому руки і дружньо плескали його по плечу, мовляв, він хлопець свій, завбачливий, мудрий, з ним ще можна балакати.

Магістр оголосив панам, що він вельми втішений з їхніх прихильних слів. А воно таки так: найпекучіша болячка тепер — єдність і спільне керівництво. Тим-то й не за звичай тяжко обрати ватажка для всіх віталійців.

Капітани насторожилися. Схоже, що магістр сам пасе очі на посаду головного отамана. Марквард Прен вигукнув:

— Кого б ви зичили нам у начальники?

— Першого розумаку, першого вояку і найпершого справедливця серед нас! — відповів Вігбольд.

— Браво! — зрадів Прен, бо думав, йдеться про нього. Інші мовчали, чекаючи, що ще казатиме магістр.

— Клауса Штертебекера! — заявив Вігбольд. — Гадаю, ви зі мною погодитесь. — І він глянув на Маркварда Прена, в очах якого спалахнула лють.

— Клауса Штертебекера? — скрикнув Мантойфель. — Та ніколи!

— Чому ж? — ввічливо спитав Вігбольд.

— Ніколи, і край! — відрубав Прен.

— Нізащо! — гуртом заволали капітани.

Магістр підвівся й окинув їх поглядом:

— Тоді ще одна вам рада. Може, вона вас вдовольнить?..

— Яка ж? — понуро спитав Прен.

— Хай наші матроси і ваші брати-віталійці самі оберуть головного капітана.

— Голодранці? Ота нікчемна чернь? — несамовито закричав Генніг Мантойфель.

— Еге ж, вони. — спокійно зронив Вігбольд.

— Ніколи в світі! — заволав Мантойфель.

— Ніколи в світі! — підхопили й інші.

Магістр пішов — до дверей пани проводжали його лихими поглядами.

Погожого квітневого дня три вітрильники покинули Стокгольм. Попереду плив «Шумій», за ним «Тигр» і «Бігун». У моряків серце співало. Кінчилося нудне ув’язнення на льоду! Минулася надобридлива служба у Мекленбургів! Вони вже не вівчарі біля отари овець, а тигри, морські тигри, що вистежують вовків та здобич.

Штертебекер довідався від Вігбольда про чорні заміри шляхти. Із-за керма свого корабля він позирав на «Бігуна», що йшов слідком за «Тигром». А магістр молодець! Гарненько він осік підступних змовників!

Сказав йому колись Вігбольд спересердя:

Люби того, кому ти милий.

Прощати недругам дарма.

Мізерні завжди в друзів сили.

Малого ворога нема.

Звичайно, ці слова вичитані з мудрої книжки, яку магістр частенько читає. Сливе так говорив Гозанг: «Одного ворога — надто багато, а ста друзів замало». Той, хто має таких друзів, як магістр, Гедеке, Дитячий Бас та й усе побратимство їхнє — багатий по очі, з ними абиякий біс не страшний. Бережись, Вульфляме! Настав час розплати! Ні за які дарунки я не відмовлюсь од помсти над тобою! Даси відповіт за Гозанга, Свена, Герда і вісьмох старійшин. І заплатиш тільки кров’ю своєю.

Неподалік від Готланда вони нарізались на датське судно, яке вишукувало й винищувало піратів. «Шумій» прожогом кинувся за ним — аж щогли вгнулися! Датчанин, скільки мав духу, почухрав до берега. Та шлях туди перетяв йому Штертебекер! Вігбольд відстав. Хіба вженешся за «Тигром», що мчить, мов дельфін?

Штертебекерці раділи. Нарешті, вони знову гасали по морю. Всі шпарко лагодились до бою.

Саме тоді, коли «Шумій» сів на п’яти датчанам, по ньому бухнуло три глухих постріли. Тяжко поранений, він безсило загойдався. Противник мав кілька гармат, а в Гедеке була одна єдина, та й то поламана — її саме-саме збирались підлатати у Вісмарі. Бій видався нерівний. Клаус круто повернув кермо — і гайда на ворога.

«Відвагу» приготували до бою. Підкотили важкі кам’яні ядра. Дитячий Бас одібрав двадцяток найбільших відчаюг для абордажу, — кожен був з бойовою сокирою, тільки їхній ватажок при короткому мечі. Гримнуло ще три постріли, і «Шумій» зовсім вийшов з ладу. Але тут якраз підоспів «Тигр». Датчани квапно цілились в нього.

— По шканцях вогонь! — скомандував Штертебекер з-за керма.

Гармаш Ріке Вестфаль добре знав своє діло. Він хутчій тарахнув по ворогові — кам’яне ядро розтрощило йому головну щоглу. Тигряни завищали з радості. Датський вітрильник охопила паніка. Повітря розтинав бойовий клич. Над «Тигром» засвистіли стріли. Піратське судно пішло на абордаж.

Ватага розбійників під проводом Клауса стрибнула на ворожий корабель з вантів, а Дитячий Бас плигнув на нього з високого бушприта. Тялися, аж іскри сипались. Голови злітали, наче маківки. Зойки, прокльони, вояцькі кличі злилися в нерозбірливий гам.

Декотрі пірати, невдало стрибнувши, попадали в море.

Датський капітан уже заходився був розкладати вогонь у себе на кормі. Штертебекер з трьома хлопцями — туди! Датські воїни захищались несамовито. Але побачивши, що опір не дасть нічого, а корму їхнього корабля охопив дим, більшість із них чкурнула в море.

— Дитячий Басе! — гукнув Клаус. — Рятуйте гармати!

Із «Тигра» полетіли вірьовки. Дитячий Бас підхопив їх; металеві жерла взяли на зашморг і потягли на «Морського тигра». Решта моряків підзбирувала зброю серед убитих. Дехто нишпорив по трюмах, шукаючи здобич. Поранені розбійники переповзали на своє судно.

Уже підхопили були на мотуззя другу гармату — як нагло пролунав страшенний вибух. Клаус і Дитячий Бас покотились палубою. Хтось підпалив комору з порохом. Цього пірати сподівались. Треба абищо забрати й третю дорогоцінну гармату. Проте не вдалося: розтрощене судно тонуло надто швидко. Двоє тигрян так і не вилізли з його трюму: їх разом із забитими й тяжкопораненими проковтнуло вировище, яке рознуртував корабель, що йшов на дно.

«Бігун» застряв біля «Шумія». Гедеке бідкався і лаявся на всі спусти, але коли підійшов Штертебекер, то щиро засміявся і подав йому руку.

— Ти меткіший від мене, друже! — вигукнув Мікаель.

— Щасливіший! — відповів Клаус. — 3 тобою лихо лучилось, бо ти без жодної гармати. Ось я тобі доставив аж дві. Рани, гадаю, самі залікуєте.

— Досить однієї! — зрадів Гедеке. — Превелике спасибі й за неї.

— Тоді другу хай забере магістр.

— А що тобі? — спитав Вігбольд.

— Я забираю третю, — відповів Штертебекер, приховуючи, що вона пішла на дно.

Датські гармати забили шістьох шуміян. Штертебекер стратився чотирма убитими і сімома пораненими — дехто зазнав навіть тяжкого каліцтва: двоє розбійників позостались без однієї руки. Скалічених розмістили у долішніх каютах. Мертвих прив’язали до дощок з металевими обтяжками. Матроси зібрались на палубі і завели своєї розбійницької пісні:

…Ми ваші вовчі зуби

Знешкодимо ножем,

Вогнем і грабежем.

На Сконе пірати зрівняли з землею кілька замків. Узявши Ліндгольм, Штертебекер довідався, що Вульфлям виїхав до Вісбі на Готланд. Клаус не йняв віри. Він добував замок за замком, оббирав їх і спалював. А Вульвекена мов злидень злизав! Моряків тішила багата здобич, Штертебекерові світ був не милий. Ненависний ворог минав його рук.

— Зачекай, негіднику, — мовив собі Клаус подумки. — Врешті ми рознюхаємо, де твоя нора. Своєю смертю ти не сконаєш. Перш як простягати ноги, ти плазуватимеш рачки і благатимеш у нас прощення. Твоїм суддею буду я, Клаус Штертебекер! Ти не втечеш од мене, вовчий породку!

Десь у жнива розбійники повернулись до Вісмара. Городяни бучно привітали їх, але радники кривились на них, мов середа на п’ятницю.

Генніг Мантойфель ревне скаржився і зводив наклепи на побратимів.

Хлопські капітани розповіли, як вони бились на льоду, як знищили датське судно, що вистежувало піратів, як перетворили на купу сміття дев’ять Сконенських замків.

А чого доброго вчинили Мантойфель, Прен і Люхов?

Радники мовчали. Таки так, ці отамани не мали чим похвалитись.

— Панове! — заговорив Клаус. — Я вельми ціную свободу, а її ви обіцяли мені. Може, ми не до вподоби вам — скажіть. Ми з вами не назавжди зв’язані. Коли хочете, то здоровенькі бувайте!

Багатирня бажала чого завгодно, тільки не розриву з піратами. Клопоту було по тім’я, і йшлося панам не дуже гаразд. Маргарита шкодила купцям, як тільки знала. У Швеції не корився датській короні лише Стокгольм. До того ж Ганза, а надто могутній Любек, прагнули хутенько закінчити війну: мир і злагода на морі означали для неї дальший розквіт торгівлі. Треба абищо завдати вирішального удару Данії і втихомирити її. Затаких обставин безглуздо нехтувати піратськими суднами на чолі з нестямно хоробрими капітанами.

— Які у вас заміри на майбутнє? — спитали в один голос радники.

— А ми хочемо з вами пораятись, — улесливо відповів магістр.

Панам це сподобалось, і вони аж полагіднішали. Виявилось, у віталійців нема опорного пункту. Стокгольм далеченько від Ростока і Вісмара. Та й до того уздовж шведського узбережжя підстерігають на здобич датські пірати.

— Треба взяти Вісбі на Готланді! — заявив Клаус.

— Правильно, — підтримав його Гедеке. — Коли нам поталанить одібрати Готланд у Маргарити, то капець її пануванню на шведському узбережжі.

— Не так легко завоювати його, — мовила шляхта.

— Легко — не легко, але можна, — озвався Штертебекер. — Дайте нам на підмогу три кораблі та сотню добрих молодців, і Готланд буде наш.

— Мантойфель гадає, що з цього нічого не вийде, — зауважив хтось із панів.

— В нього не вийде, а в нас вийде, — відрубав Клаус.

Радники роздумували.

— Ручаюсь, панове, — запевняв Клаус, — що з нашими трьома кораблями та вашими трьома ми захопимо Готланд за іграшки. Але звольте спитати: ви, бува, чогось не чули про мого друга Герда Віндмакера, який сидить у штральзундській в’язниці?

— За нього просять тисячу любецьких гульденів!

— Будь ласка, я даю їх! — зрадів Штертебекер. — Спасибі вам, панове!

«Тигр», «Шумій», «Бігун» та ще три добре озброєних кораблі покинули вісмарську гавань. Очолював їх Штертебекер.

Герцоги Мекленбурзькі поривались якнайшвидше виручити з халепи свого молодого родича Йоганна, стокгольмського оборонця, а тому схвалювали хоробрий задум захопити Готланд і зробити з нього цитадель для німців у боях за Скандінавію. А поміж радниками, які затялись в одну шкуру з герцогами Мекленбурзькими, хтось-не-хтось плекав уже надію, що сильні й ненависні пірати зламають собі шию аж на Готланді, бо Вісбі — горішок міцний та й вояки у ньому мов на підбір.

Вісмарські, ростоцькі і рибницькі радники, здебільшого купці або «крамарі», як вони себе скромно називали, переконались давно, що воєнний неспокій б’є в першу череж по їхній кишені. Їм-то байдуже, хто сидить на троні і хто панує над Швецією. Інша річ, якби нагодилася сила, котра б тримала порядок на морських шляхах і забезпечувала привільну торгівлю!

Так! Над усе для них гендель, з якого вони виручають скажені гроші! Аби впевнено ходити по землі і гідно боронити свої права од зазіхань князів, вони заснували союз міст — Ганзу, в якій веде перед могутній імперський Любек.

Тим часом Вісмар, Росток і Рибниця були не під імператором, вони підлягали герцогам Мекленбурзьким, та це не заважало їм входити до Ганзи, яка у війні Мекленбургів з датською королевою стояла обіч, а потай однаково в’язалася з нею, і без Вульфової спритності тут не обійшлось!

Свої міста, що йшли за Мекленбургами, Ганза утискувала. Вона нахвалялася виключити Росток, Вісмар і Рибніц із своєї спілки, хай тільки вони не одвернуться від розбійників!

Про цю колотнечу Штертебекер не знав.

Але Вігбольд передбачав, чим обернеться дружба з багатіями. Рано-пізно панеча зрадить їх!

Штертебекер сміявся з майстрових побоювань. Майбуттям він не журився. Дбав про сьогоднішній день і віддавався найближчій меті. Що бачив — на те й важив. Ні завтра, ні позавтра не цікавило його. Жив він за звичаєм: дасть бог день, дасть бог розум. І, головне, знав, чого йому треба: волі і волі. Знав він також свого ворога. Звали його Вульфлям. Вульфлями для нього всі, хто тільки сіяв по світу кривду. А без гріхів і не шукай пана! Щасливий, певний перемоги, Штертебекер стояв за кермом «Тигра» і, сп’янілий від міці свого флоту, поглядав на п’ять молодецьких вітрильників, що точилися за ним у тропу. Кругом безкрає  море, його батьківщина. Думи линуть до великого острова з багатим торговим містом, де сидить Вульвекен Вульфлям. День помсти ось-ось настане!

Недалеко від Готланда пірати здибали чотири кораблі віталійців на чолі з Арндтом Штюком.

— Прилучайтесь до нас, і гайда на Вісбі! — звелів їм Штертебекер.

Штюк закомизився. Він вперто опинався навіть тоді, коли Штертебекер посвідчився йому своїми повноваженнями од Вісмарської ради.

Тепер Клаус прямо заявив Штюкові, що, коли той і далі відбуватиметься викрутнями, його матимуть за ворога.

Штюк позадкував. Що ні, то ні, його матроси не встануть на тигрян!

З десятьма бойовими вітрильниками брати-віталійці вродилися перед Вісбі. Тутешні місця Клаус знав ще з подорожей на «Женев’єві». Перш ніж нападати на місто, він зажадав, аби воно здалось без бою. З багатющого й укріпленого Вісбі міг би вийти опорний пункт. А яке пуття з руїн?

Багатств у Вісбі було хоч огребом греби. Та щоб діло до крові не дійшло, Клаус заправив містові таку умову: або сплатити бочку золота, або видати Вульвекена Вульфляма, а опріч того, подостатком забезпечувати віталійців харчами та з доброї волі підтримувати обложений Стокгольм.

Але ратуша напропале не погоджувалась й уклінно запрохала через своїх посланців допомоги у Маргарита, у померанських герцогів та Тевтонського лицарського ордену.

Місто Вісбі, яке взяв і сплюндрував 1361 року датський король Аттердаг, через нехлюйство городян ще й досі не відбудувалось. Його мури було підправлено тільки десь-не-десь, та й то нашвидкуруч. Цим і скористався Клаус. Не в гавані, а на заміському березі вигулькнув він темної ночі з таранами й гарматами і за добре продуманим планом напав на Вісбі з чотирьох боків. Очолюючи ударний загін, Штертебекер оволодів Східними воротами і вдерся за мури.

Вісбі упало, вже коли над морем займались досвітки. Рештки захисників сховались в укріплених церквах.

Штертебекер у супроводі Гедеке й Вігбольда зайшов до ратуші на перемовини з радниками.

Чекати на них довелось довгенько. З переляку вони розбіглись хто куди, і знайти їх було нелегко. Врешті страшним віталійцям показався на очі наймужніший із них — німецький купець Тідеман, він же бургомістр.

Штертебекер запрагнув од Вісбі одного з двох: або Вульфляма, який переховувався в місті, або півтори бочки золота. Крім того, хай ратуша віддасть віталійцям усі свої кораблі у гавані, удосталь доправляє піратам харчів та вже відтепер допомагає обложеному Стокгольмові.

Бургомістр перечив. Він не знає, куди запропастився Вульфлям. Вісбі ні з ким не хоче воювати. Городяни ще не отямились од руйниці, якої завдав їм Вальдемар Аттердаг. Місто розорене й бідне, аж світиться.

Клаус із глузом випалив зачин старовинної готської пісні:

Перлини у готів — забава дітей,

В них золота — сила-силенна…

— Так було, та прогуло, — одказав бургомістр.

— І гадаєте, що знову буде, чи як?

— Дай боже!

— Ні, не буде! — закричав Клаус. — Тільки не видайте мені Вульвекена Вульфляма, сконенського фогта од датської корони, я каменя на камені не зоставлю від міста!

Тідеман мовчки, але рішуче дивився розгніваному переможцеві просто в лице. Клаус вихопив меч і, спершись на нього, спитав:

— Ну, передумали?..

Магістр підійшов до Штертебекера і, поклавши долоню на його плече, застеріг:

— Тільки не гарячися, Клаусе. Згадай, що ми…

Штертебекер відсторонив товаришеву руку. Він шаленів од гніву: його дратувала осляча впертість бургомістра — Вульфлямового прихвосня, жалюгідного крамаря, який зважився йому на опір. Кров шугнула Штертебекерові в голову, вижилки на чолі, здавалося, ось-ось лопнуть. Він ще на крок підступився до бургомістра і був до того страшний, що радники од жаху поприлипали до стін. Один лише Тідеман спокійно чипів на своєму місці й не зводив очей з розлюченого Штертебекера. Ця мужня витримка, якої Клаус не чекав од крамаря, вкрай розлютувала його.

— Або так або ні! — несамовито закричав Клаус. — Аттердаг вимагав од вас три бочки золота. Але, знайте, він чорта пухлого тямився на руйниці. Та ми не по золото прийшли. Нам потрібен фогт!.. Або так або ні!

— Ми бідні, — повторив бургомістр.

— Побачимо! — заревів Штертебекер і, обернувшись до своїх хлопців, гукнув: — Оддаю вам місто на поталу! Шукайте фогта Вульвекена Вульфляма! Всіх городян позганяйте в церкви. Підпалюйте кожен будинок! Рознесіть на скалки міські мури. Зробіть все, щоб од Вісбі і сліду не залишилось!

Розбійники радісно заверещали, а пани залилися плачем. Штертебекер зиркнув на бургомістра: той не голосив, а гордо стояв, як стояв на своєму місці. Так і кортіло стяти голову цьому впертому цапові.

До Клауса підійшов Вігбольд:

— Ти, бачу, забув про наші заміри.

Магістра підтримав Гедеке:

— Ну, сплюндруєш ти місто. А яка користь?

— Зберемо під віничок усі багатства в його святих та божих жителів, — відповів Штертебекер, підкресливши з глузом «святих та божих».

— А як тоді з гаванню та опорною кріпостю? — невдоволено мовив Гедеке.

— Одміни свій наказ! — вигукнув Вігбольд.

Штертебекер глянув на бургомістра, котрий, звівши на піратів очі, і далі стовбичив, наче бовван.

— Ні, — твердо відповів Клаус.

— Каятимешся, та пізно буде, — промовив Гедеке.

— Все полетить шкереберть через твою безглузду поведінку, — зауважив Вігбольд.

Клаус визвірився на бургомістра: йомуздавалося, що перед ним стоїть сам Вульфлям — цей несхитний, жорстокий та самозакоханий вовк. І він ще більше наполіг на своєму.

Віталійці різали і грабували два дні.

Вісбі, колись квітуче і гарне, палало. Сотні городян стікали кров’ю в будинках і на вулицях. Здобич везли і везли до гавані й завантажували нею кораблі. На другий день скаженого нищення до Штертебекера, який з мечем у руці ганявся з одного краю міста в інший і не знаходив того, за ким нишпорив, підбігли магістрові хлопці. Вігбольд кликав на поміч, і то якнайскоріше. Клаус метчій понісся вулицями, аж поки добіг до широких кам’яних сходів якоїсь крамниці.

У просторій залі магістр бився з велетнем, котрий, спершись плечима на стіну, хоробро захищався довгим широким мечем.

— Нарешті, — крикнув Вігбольд, угледівши Клауса. Він одскочив від противника і помахом меча запропонував Штертебекеру своє місце. — Сюди! — гукнув він товаришеві, який з подивом зорив на нього. — Твій Вульфлям! Що не впізнаєш свого сконенського фогта?

Клаус вихопив з піхов меча й, прикипівши очима до смертельного ворога, перейшов у наступ. Фогт Вульфлям був уже в літах. Чорною патлатою бородою він разюче нагадував свого батька. Од татуня був у нього і холодний захитрющий погляд.

Магістр із хлопцями загородив двері і мовчки стежив за двома витязями, що віч-на-віч стояли з мечами.

— Вульвекене, — почав Клаус, — чи знаєш ти, що ми сьогодні квитаємося з тобою?

— Даю п’ять тисяч золотих дукатів, — відповів Вульфлям, — тільки відпустіть мене до Штральзунда.

Штертебекер зловтішно засміявся.

— Золото? Золото? — викрикував він. — Та позбирай ти скарби з усього світу, і їх буде замало, щоб тебе викупити! Вульвекене, я месник за купця Гозанга, якого ти і твої посіпаки сколесували, бо він любив простолюд. Я месник за вісьмох старійшин, яких ти відшмагав задурно на Сконе. Я месник за Герда Віндмакера, якого ти і твої посіпаки уже кільканадцять літ морите у в’язниці. Я месник за багатьох бідних штральзундців, яких ти і твої посіпаки позбавили прав, знедолили й ошукали. Я нещадний ворог усіх ворогів народу. А тепер захищайся, негіднику!

Клаус як буря налетів на Вульфляма, і той аж занімів, неспроможний відвихнутись од його приголомшливого меча. По недовгій січі Вульфляма страшенно телепнуло в голову. Він поточився. Другий удар розсік йому плече — і меч вилетів з руки.

Тоді й Клаус одкинув зброю. Він схопив Вульфляма обіруч і забив його в кайдани. Розбійники загукали «ура».

Штертебекер обняв магістра, щиро подякував йому за добру послугу.

Наступного дня Вульфляма скарав суд віталійців. Як підлому злочинцеві, йому стяли голову на базарному плаці у Вісбі. І вивісили її на бушприті «Морського тигра».

СПРАВЕДЛИВЦІ

Ніколи вже не скресло Вісбі од піратських ран. Надалі воно було жалюгідним, неприлюдним гніздом, і його колишню велич засвідчували рештки мурів та багатьох церков.

Штертебекер уже дещо помстився ворогам. Гроші і скарби не займали його. Після того, як він узяв Вісбі, сюди плавом попливли віталійці під началом шляхетних капітанів. Генніг Мантойфель прибув на Готланд із Стокгольма й іменем своїх повелителів, герцогів Мекленбурзьких, заволодів островом. Він, певно, боявся, що три нерозлий мужицьких капітани самі поживуть цю землю. Генріх фон Люхов вернув з розбійницького походу на Зунд і на двох кораблях примчав скільки мав духу до Готланду, щоб і собі хоч лапку вмочити у здобич. Заявились також лицар фон Епп і Марквард Прен, який заздалегідь випросив у Ростока титул намісника Готландського.

Клаусові ця колотнеча обридла. Він махнув рукою на шляхту і з Гедеке та Вігбольдом покинув місто. Його тягло у Вісмар. Може, Герда уже звільнено із штральзундської в’язниці, і він чекає на нього? Зрештою, не сиділось в одній гавані. Клаусовою батьківщиною було море. Його кликали-звали до себе воятика й розбій. До того ж ще живий один ІЗ Вульфлямів. На дрібен мак посіче його Штертебекер! Він доконає все вульфлямівське поріддя! Втім, Клаус без пощади і миру ворогував з усім, що тільки пихатим паном звалось і точило з бідного люду кров.

Але ж приємно бачити Вульвекенову голову на бушприті! Клаус раз по раз поглядав на неї з-за свого керма. І він колись був ягням, яке щомиті розірвав би вовк. Однак врятувала власна сила — вона запобігла його від найтяжчого лиха на світі: боягузливо схилятися перед кривдою. Таке вже воно життя: хочеш уціліти під залізними кулаками багачів — окуй і собі руки в залізо. Тепер йому соромно за свою колишню легкодухість. Гозанг знехтував мечем, бо вірив у правду. Цей забобон куди страшніший від церковних теревенів про смирення. Коли вже вірити в щось, то тільки у власну силу!

Клаус Штертебекер змужнів. Життя навчило його священної мудрості: вродився на світ — борись! Безнастанна воятика на морі загартувала його вдачу. Йшлося тут, як і на суші: живеш — май силу, а між вовками тигром будь.

Проте часто його мучили сумніви. Оливи у вогонь підсипав магістр. Хіба сам він тепер не пан, який тримає у жмені ватагу бравих піратів? Хіба не йому, як отаманові, перепадає найбільша пайка від грабунку? Він — суддя на кораблі, кожне його слово — закон. Від нього залежать вчинки десятків і десятків молодців. Ясна річ, для своїх побратимів він набагато ліпший товариш, ніж Мантойфель або Прен. На «Тигрі» з його наказу обладнано покій для хворих, лікувальню — чим хвалилось не кожне судно. Він не терпить брехні. Моральна засада у нього: найхоробрішому — найбільша шана. А проте копнутися глибше, то він такий самий капітан, як Прен, як Мантойфель.

Що таке отаман? Що таке підлеглі? Про це він частенько балакав з магістром та Гедеке, і кожного разу вони відчували, наче совість у них нечиста. Їхнє ставлення до решти побратимів хорувало огидною предковічною недугою: «пан і хлоп». Де ліки від цієї болячки?.. Звичайно, вони люблять своїх людей, звичайно, вони прагнуть справедливості, але виходу не бачать. Невже хтось повинен бути паном? Коли так, то навіщо воюватися з Вульфлямами?

Недалеко від Борнхольму[18] Дитячий Бас, що чатував у кліті на щоглі, угледів корабель. Пірати мерщій за ним! Майже цілий день ганявся «Тигр» за незнайомцем, аж поки підійшов до нього на одну кидь.

То був штральзундський вітрильник. Клаус радісно загукав. А раптом на ньому другий Вульфлям! Але ж ні, його прогнали із Штральзунда. Тепер він у датської королеви. Та й по віщо йому їхати у Штральзунд? Цікаво, їй-богу, цікаво. Втім, роздумувати ніколи. Уперед!

Тим часом як штральзундець лагодився до бою і його матроси вже войовничо розмахували сокирами й мечами, Штертебекер наказав своїм хлопцям викинути прапор. За милю від «Тигра» йшли «Бігун» і «Шумій». Пірати пливли просторою шерегою, аби мати якнайбільший оковид.

Щойно штральзундці вгледіли знамено з тигром перед стрибком, як пошпурляли зброю. Коли Штертебекер зламав могутнє Вісбі, то що йому розправитись з їхнім кораблем, хай навіть озброєним тричі.

На борту штральзундського вітрильника їхало дванадцять радників. У Карлскроні вони домовлялись із шведами, як би ото спекатись піратів. І ось тобі на — вони й самі попались розбійникам із розбійників!

Панам зазирала у вічі вірна смерть — вони лементували, благали, падали на коліна, сподіваючись на чудо.

Вітрильник здався без бою. Вульфляма на борту не було. Од радників, які молили пощади, Клаус довідався, що він уже бургомістр у Штральзунді. Народолюбців там знищили, Зарнову стяли голову.

— Ви теж заодно з Вульфлямом? — владно спитав Клаус.

Нетяги благально залементували, зводили руки, просили залишити їх живими, обіцяючи великий викуп. Штертебекер замислився. Простіше простого вишпурнути цих йолопів у море. Але ж Герд! Тоді Вульфлям розправиться з ним, як йому заманеться.

На палубі штральзундського вітрильника стояли бочки з оселедцями; Штертебекер спинив на них очі. Він усміхнувся у пшеничну бороду і глянув на переляканих радників.

Вісімнадцять полонених матросів перейшли до тигрян, одинадцятеро лячно пригорнулись до панів. Штертебекер помилував усіх. Ба навіть пообіцяв, що відвезе їх додому!

Тигряни з наказу Штертебекера спорожнили бочки від оселедців. Засолена риба полетіла у воду. У днищах вирізали продухвини по радницьких шиях. Панів упакували в діжки, днища заклали назад. Радники сиділи карячки, висунувши на світ лишень жалюгідні лиця. Вони й досі боялись, як би їх не вижбурнули в море.

Штертебекер звелів виставити панів на видному місці. Він полічив: двадцять три бочки! Радники залементували, розміри викупу підскакували з кожною хвилиною. На гроші Клаус не ласився: він вимагав Герда.

Штральзундського вітрильника пірати взяли собі. Він був міцний та швидкий, щоправда, трохи менший за «Тигра». Саме тому Дитячий Бас, що пішов на нього капітаном, охрестив його «Морською кішкою».

До Клауса завітав магістр. Він од душі сміявся з бочкового параду і щипав багатіїв за носи, називаючи то одного, то іншого «бочковим лицарем» або «бочковим пузанем». А коли поганющий запах забивав йому подих, він лаяв панів і завважував їм, аби шанувалися та не ганьбили свого доброго виховання й на піратському кораблі.

Штертебекер закликав до себе магістра, аби той написав йому грамоту до штральзундської ратуші. Клаус упевняв її, що він викладе в гавані бочки з живим вантажем, а в один пай і гроші для викупу Герда. Так чи інак, але ратуша хай випустить його, і то якнайскорше. Адже спійманих її радників ніхто й пальцем не черкнув.

«Шумій», «Бігун» і «Кішка» прилишились на чатах біля входу в гавань, а Клаус безшумно подався далі. «Тигр» пристав до молу. Старий нічний сторож наглядав за портовою брамою. Він підійшов ближче, аби подивитись, що там за гість нагодився. Спритнющий тигрянин плигнув на мол й одним махом прибив діда до землі. А вже зв’язали його за іграшки.

Корабель хапкома пришвартували, і моряки заходились викочувати на берег живий вантаж. Пани вирячили очі од подиву: Штертебекер дурів-передурів, але слова дотримався! Вони хоча й помучилися в діжах і в очах аж зеленіло од піратського жарту — а проте їх дуже тішив такий рішенець.

Нічного сторожа посадили на порожню бочку та й міцно прив’язали до неї. В руки йому тицьнули алебарду, а Штертебекер поклав перед ним грамоту до міської ратуші і тугий мішок із тисячею любецьких гульденів.

Пірати відчалили так само нечутно, як і причалили. В’язні охали, дивились їм услід і, зводячи в небо стражденні лиця, з нетерпінням чекали ранку.

До Вісмарської гавані зайшли чотири піратських кораблі. В ратуші саме-саме сиділи любецькі ратмани, які востаннє нагадували тутешнім радцям про їхні союзницькі обов’язки. Гості запевняли місцевих радників, що Любек вірно захищатиме Вісмар і Росток од герцогів Мекленбурзьких — тільки хай ці міста без загайки поривають з Мекленбургами. Багатирня мала на думці прогнати з моря піратів, які аж надто вбилися в силу, а тому вона віддавала Стокгольм Маргариті бігцем, якщо б та заздалегідь визнала торгові права Ганзи.

Рада припинилась: у місті розбійники! Треба прийняти їх, бо лихо може бути. Після того як Штертебекер узяв Вісбі, перед ним схилялись навіть його вороги.

А панів сьогодні хоч бери й до рани прикладай; Клаусові аж любо дивитись, до чого вони гостинні. Проте магістр краще знався на людських обличчях і насторожився, як ніколи. Він раз у раз ловив вовкуваті погляди радників, їхнє підозріле перешіптування. А їй-бо, вони ховають камінь за пазухою, диви, які бісики скачуть у їхніх переляканих очах!

Клаус запрагнув відкритого ринку для своєї здобичі, і його дали піратам з дорогою душею. Герд Віндмакер все ще томився в штральзундській неволі. Але ратуша обіцяє послати гінця по нього. На зворотній путі до гавані Вігбольд застеріг друзів:

— Пахне зрадою! Ні на мить не відкладати зброї і тримати напоготові кораблі!

— Моє серце теж віщує, що радники проти нас, — погодився Гедеке. — Їхня гречність тільки про людське око.

— Ось бачите, до чого спричинились наші успіхи, — сказав Штертебекер. — Коли ми зламали Вісбі, гадають вони, то ще легше здолаємо Вісмар. — І він зайшовся сміхом.

— Отож-то, — зауважив Вігбольд. — Коли вони такої думки, значить, справи кепські.

— У багачів, звичайно! — вигукнув Клаус, все ще сміючись.

— Ні, я гадаю, що в нас, — сухо відповів магістр.

Три дні вісмарці юрмилися в гавані, розкуповуючи піратську здобич. Розбійники спродували її за безцінь. Якусь дрібничку або навіть срібну річ, од якої не одривались дитячі оченята, моряки дарували за привітний погляд. Щоправда, інколи побратими збували свої коштовності за досить товсті ціни. Проте жмикрутами вони не були: шинкували грішми направо й наліво. Ото прийде до них якась бідна матінка, покаже їм спрацьовані долоні, заплакані очі, розповість «панам піратам» про своїх голодних сиріток, — і тужаві розбійницькі руки, які ще вчора чи позавчора людям голови зривали, співчутливо простягали багаті дари.

З корми свого «Тигра» Штертебекер стежив за товчею, де ярмаркували його хлопці. Аж глип — вістовий з міської ратуші проминається крізь натовп. Не спускаючи з нього очей, Клаус гукнув:

— Агей, Мартине! Узнай там, кого він напитує!

— Каже, в’язня доставили із Штральзунда!

— Герда? — аж скрикнув Штертебекер. — Де він?

— У ратуші! — сказав вістовий.

— Вовки би вас зарізали! Чому ви сюди його не привели? — Штертебекер поправив на боці меч і хвацько насадив на голову берет. Він хотів похизуватись перед другом, якого не бачив стільки літ. «Герд, Герд! — шепотів він, щасливий мов дитина. — Збігло майже двадцять літ, як ми бачились востаннє. А все ж я витяг тебе з темниці, — думав Клаус із задоволенням. — Штральзундські пани показали себе чемними. Та й посміялися ж вони, мабуть, із радників у бочках!»

Так розмовляючи з собою, Штертебекер підійшов до ратуші. В радницьку залу збігав по кам’яних сходах сягнистими стрибками. Вістовий ледве встигав за ним. Панів він застав з переляканими обличчями, з їхніх занепокоєних поглядів він угадував, що скоїлося щось недобре. Може, Герда вбили і привезли тільки труп? Він скрадно озирнувся й помітив у кутку високого, страшенно худого чоловіка в благенькій свитці. Герд! Довга патлата борода і волосся, що звисало аж до плечей, відливали сріблом. «Негідники! Негідники, що ви зробили з нього?» — думав Клаус, безмовно розглядаючи свого друга.

— Герде, Герде! — шепотів він.

Худенька постать стрепенулась. Обличчя шукало Клауса.

— Герде! — заголосив Штертебекер і кинувся до друга. Він обняв його за сухенькі плечі і глянув у обличчя, од якого тільки щелепи лишились, а замість очей зяяли дві кров’янисті ями. Герда осліплено!

— Герде! — гукнув Штертебекер. — Це я, Клаус. Хіба не впізнаєш свого сконенського товариша? Того самого Клауса, який згодом найнявся на «Женев’єву». Це я тебе врятував. Це я тебе звільнив.

— Клаус? — почувся шепіт.

— Так, так. Це я, твій друг!

— Клаус Штертебекер? — перепитав сліпий.

— Так, Герде, так. А негідників, які знівечили тебе, я виловлю. Конче виловлю, хай би вони сховалися на краю світа.

З кривавих ямок покотилися сльози.

— Ось гляньте! — гукнув Штертебекер і показав панам спотвореного Герда. — Гляньте, що виробляє багатирня, яка нарікає на жорстокість піратів. — Потім спитав, обернувшись до друга: — Чия це робота, Герде?

— Вульфа Вульфляма!

— Отого… отого… — заревів Клаус, задихаючись. Голос йому урвався, він тільки дивився на осліпленого друга. Перечасувавши, він спитав:

— Коли це сталося?

— Шість днів тому. Тоді, як над морем знайшли радників у бочках.

Клаус відскочив як упечений.

— Це так Вульфлям оддячив мені за те, що я відпустив його прихвоснів?

— Ти ж знаєш, Клаусе, яка улюблена кара у Вульфа Вульфляма. Про це я говорив тобі ще на Сконе.

Клаус пригорнув товариша до грудей, а Герд, повисши на його руках, заридав.

П’ять тисяч лицарів-тевтонів зненацька висипали на Готланд і, розгромивши у кривавому бою братів-віталійців, зайняли Вісбі. Це воїнство спорядила в похід Ганза, а її міста Вісмар і Росток, за спонукою яких віталійці взяли були Готланд, підло зрадили своїх союзників і відкаснулись од них у смертельну годину.

Завдяки спритності ганзейських міст Любека і Гамбурга, Маргарита й герцоги Мекленбурзькі помирились. Німецьку рать відкликали із Стокгольма, полонений герцог Альбрехт Мекленбурзький, колишній король Швеції, опинився на волі. Маргариту визнали королевою Норвегії і Швеції. Ворогуючі сторони — Данія, Норвегія, Швеція, Мекленбург і їхні посередники, ганзейські міста, — уклали договір про спільний виступ проти піратів на Балтиці й Північному морі.

Шляхетні капітани Марквард Прен, Генніг Мантойфель, Генріх фон Люхов, Арнд Штюк і лицар фон Епп розпустили спілку братів-віталійців, і кожен пішов своєю стежкою: той у міцний замок, щоб спокійніше точити розбій, той у східні води, щоб грабувати на власний страх і ризик.

Перед ворогом, що загрожував піратам і брав над ними гору числом, не склали зброї Штертебекер, Вігбольд і Гедеке, — навпаки, вони ще міцніше зімкнули свої лави і заснували нову спілку.

Магістр не раз і не два зауважував, що на морі діють ті ж самі неписані закони, що й на суші. У загонах віталійців є пани, та є чернь: одні правлять, інші спину гнуть. Лев’ячу пайку од здобичі забирають багачі, тим часом як бідняки вдовольняються покидьками. Шляхетні капітани стягали силенні нажитки у свої замки, у свої супокійні куточки.

Вігбольд знову й знову наполягав, що пора створити спілку на засадах непорушної рівності. Хай моряки самі обирають капітанів й усувають їх при першій потребі. Здобич надалі розподіляти однаковісінько між усіма, бо дотеперішня майнова розбіжність спричинялась до того, що шляхетні капітани набивали добрі міхи багатства і зраджували побратимів.

Штертебекер та Гедеке схвалили магістрову думку. Вони розповіли своїм побратимам про зміни у їхньому житті-бутті, і моряки радо сприйняли їх. В урочистій обстановці три капітани спряглися у нову спілку. Ватажка в ній не було, всі жили як браття: дружили з бідняками і ворогували з багачами. Відтепер вони називали себе «справедливцями».

Найлюбіше сиділось Гердові на «Тигровому» марсі. Він хоча й не бачив нічого, але тут, угорі, відчував буяння вітрів, що гойдали морем, наче колискою, подумки вимальовував морську далеч, залиту сонцем, бакланів навколо щогл, метушливих побратимів на палубі, а іноді й висхлий Вульфлямів череп на бушприті.

Герд любив самотність. Тринадцять років ув’язнення далися йому взнаки. Він говорив зрідка і ніколи не сміявся. А проходив він кораблем, десятки співчутливих рук тягнулися до нього на поміч.

Після Клауса, Герд найбільше подобав Вігбольда. Коли магістр брався за оповідки, сіре кощаве Гердове обличчя просвічувалося радістю. Вігбольд, наче справжній чаклун, розширював Гердову уяву. Розповідав магістр про величезні південні міста, про їхній союз — не такий, як Ганза, бо союз той тримає у шорах сильних світу цього. В ньому ремісники, звичайні городяни, самі собою правлять, а тому в них нечуваний розквіт. Розповідає він також про повстання англійців проти папської влади, про казково мальовничі землі фландрів. Магістр був невичерпною криницею знань. Про все він знав, про все він чув — й усе те вкладав Гердові у вуха. У морських напрямках він розбирався без допомоги Зірок. Тепер не тільки небесні світила пишуть вірний шлях піратам. Є й інший засіб. Звичайненька магнітна стрілка, така легесенька, що може лежати на воді, показує завше північ! Як треба було взнати, де північ, кликали магістра, він розглядав свій «отче наш» — так жартома Вігбольд називав свою стрілку — і казав правильну відповідь. Тепер хай бушує негода, хай хмари важкі застеляють небо, пірати не зіб’ються з путі.[19]

А попри все, магістр умів виводити Герда з німизни. Якось погожого вечора, за смаженою камбалою і французьким вином у Клаусовій каюті, Герд уперше розповів про страхіття, яких він назнався у Штральзунді. Говорив він поволі, уривисто, без високих тонацій і жалісливості.

Як одного із заводіїв невдалого повстання городян, що хотіли врятувати Гозанга і прогнати Вульфлямів, його навічно заточили у холодний льох біля східної гаванської брами. Три роки він був закутий по руках і ногах. Коли на ньому лишились тільки шкіра та кості, а сам він мало не з’їхав із глузду, його перекинули в буцегарню з вісьмома в’язнями. Пани мали надто багацько ворогів і замало темниць.

Од нових в’язнів він довідався, що в місті відбулися великі зміни. Молодих Вульфлямів прогнали. Їхній татунь помер. Головою міста обрали Карстена Зарнова. Герд аж закричав од радості! Як-не-як Зарнов — Вульфлямів ворог і неодмінно помилує людей, що йшли за Гозангом!

Однак про звільнення не було й мови. Товариші висміяли Герда, бо знали, що Зарнов — Вульфлямів посіпака. Під час повстання він переховував Вульфа, аж поки той не вислизнув з міста. Городянина, який розголосив цю таємницю, Зарнов укинув до тюрми.

Врешті Герд узнав, чому його перевели з одиночного льоху. Штральзундський вітрильник захопив судно віталійців з дев’яносто вісьмома матросами. На бранців наклали заліза й розсадовили їх по різних закамарках. Їх морили голодом. Останній, тобто дев’яносто восьмий матрос, помер після жахливих стодвадцятиденних мук. Кару придумав Зарнов.

Торік таємні прихильники Вульфлямів підбили городян, невдоволених жорстоким свавіллям Зарнова, на повстання. Штральзундці озброїлись чим попало, оточили ратушу й ув’язнили Зарнова, а решту радників прогнали. Наступного дня Вульф Вульфлям знову заволодів містом і виголосив перед народом медову промову. Зарнова, що свого часу врятував його, він зробив запеклим злочинцем. Йому стяли голову саме там, де було сколесовано Гозанга. Вульфлями не знають ні дяки, ні подяки. Люди в їхніх руках лише знаряддя. Зарнов більш не надобився їм, то й знищили його.

Якось Гердові сказали, що за нього прийшли великі гроші, і його звільнять. Він довго сушив собі голову, хто б міг бути його добродійник і заступник, багатий, мов князь.

— Але ще не один день загас, поки за мною у льох прийшло троє катів. «То що, є викуп?» — спитав я. Кати ствердно кивнули. Я до того ослаб з радості, що ноги у мене підтяло, я упав на долівку й од щастя заплакав. Кати хоч-не-хоч понесли мене на руках. Та тільки не на волю, а на тортури. Коли я зрозумів усю жахливу правду, я спитав, чи це не обіцяна свобода. «Еге ж», — відповіли мені. — Враз я помітив Вульфа Вульфляма, що сперся на стіну і тупо видивився на мене. Я зірвався з місця, кинувся до нього і поцікавився, чи одержано викуп і коли мене випустять. «Раніше, ніж за годину! — відповів він. — Од твого добродія і друга одержано не тільки тисячу золотих гульденів, але й дванадцять осміяних радників. Через тебе я передам йому невеличку пам’ятку. Щоправда, ліпше було б, якби він узяв її сам».

— І справді, за годину мене звільнили, — закінчив Герд.

МОРСЬКЕ БРАТСТВО

Восени 1397 року Штертебекер, Гедеке і Вігбольд рушили на десяти вітрильниках через датську протоку Зунд до ганзейського міста Берген, що ворогувало зі справедливцями, і, попри всі їхні застереження, переховувало у себе Вульфа Вульфляма. Скільки уже років борознив Штертебекер води Балтійського моря, скільки уже знищив кораблів, скільки багатіїв Вульфлямівського копилу вишпурив рибам на з’їжу, а Вульфа Вульфляма, останнього нащадка ненависного роду, й досі не впіймав.

Від одного полоненого радника Штертебекер довідався, що Вульф Вульфлям відсиджується в купців, у Бергені.

Аби уникнути датських бойових вітрильників і щасливо промайнути Зунд, кораблі справедливців причекали на шторм. Лютувала ураганна негода, над самісіньким морем, торкаючись валів, перелітали чорні хмари, і корабель не бачив корабля. Зашаленої бурі піратські вітрильники поминули Копенгаген і, після важкої плавби, вийшли в Скагеррак. З диким ревом настигали їх сильні вітри. Велетенські водяні гори гримали об високі борти, викидали кораблі на гребені валів і знову шпурляли їх у вируючу прірву. Палуби раз у раз заливало водою — тільки щогли та корми виднілись над безмежною павіддю. Вітрила до найменшого клаптя зняли — бо буревій позносив би щогли в один змиг ока. Пірати, потрібні на палубі, приперезались до суден, щоб хвилею не змило їх за борт. Клаус Штертебекер теж прив’язався товстенною кодолою до стерна — за такої негоди кермував власноруч. Під ударами хвиль кораблі аж стогнали. Величезні вали гралися ними, як шкаралупами. Вітрисько туди й сюди метав суднами, пригинав їх аж до води, а облавки їхні скрипіли й кожної миті погрожували розлетітись з оглушливим тріском на тисячі друзок.

Нараз Клауса пойняв страх, що перед самою розплатою з ворогом він загине на розтрощеному вітрильникові. Тільки тоді хай проковтне його море, коли Вульф Вульфлям сконає від меча, тільки тоді Клаус залюбки прийме смерть моряцьку. Але перед самою перемогою, перед вирішальною перемогою рятуй його боже від загину! Коли Клаус відчув, що кермо вже не слухається його рук, він зовсім упав у відчай.

Неподалік од «Тигра» велетенська хвиля високо підкинула «Шумія». Він мало-мало не шарнув щоглами по дощових хмарах, але могутній вал метчій швиргонув його потужним кидком у глибоченне вировище. Штертебекер побачив мигцем Гедеке, приперезаного до керма. Той привітно махнув йому рукою і щось викрикнув, але мову його поглинуло завивання стихії. Мікаель сміявся, сміявся на повні груди. Довге мокре волосся прилипло йому до щік.

Штертебекер підняв руку й гукнув: «Тримайся!» У відповідь пролунав тільки дикий шалений регіт. «Ми переможемо стихію! — вчувалось у ньому. — Ми не відступимось од своєї помсти! Ми доберемось до Бергена, ми спостигнемо Вульфа Вульфляма, ми скрутимо йому в’язи, а відтак ще не одному бундючному багатиреві зірвемо голову! Це буде! Неодмінно буде! Хоч би як бісилось море».

Нараз корабель кинуло в безодню, Клаус повис на своєму кермі і, крім сірого водяного громаддя, не бачив нічого навкруги, хіба що Мікаелів вітрильник ген-ген гойдався на гребені хвилі, немов доладна іграшка. Але раптом йому здалося, що все море знову здіймається вгору, а карколомна хлань уже несла, вже мчала «Тигра» за собою вниз.

Де Гедеке? Чому не чутно його бадьористого запального сміху? Де його «Шумій», його незламне судно?

Чому Штертебекер не вболівав у ці хвилини за Вігбольдового «Бігуна», за «Кішку» Дитячого Баса, за шістьох інших вітрильників, які належали йому, Клаусові? Штертебекер не спускав з очей лише Мікаелевого корабля. Ніхто так чудово і впевнено, як він, не протистояв Скагерракові! Ще хоча б один раз вдалось угледіти піднесено-запальну усмішку Гедеке, цього моряка з моряків!

Тим часом як «Тигр» летів у вировище, «Шумій» по інший бік гінкого валу збігав на самісінький вершечок хвилі. Ось так вони й пливли: то у незглибній безодні, то аж під небом, то внизу, то угорі, а кругом шипіла, нуртувала вода, над головою свистів, завивав буревій та заступав небо хмурий дах чорних загрозливих хмар.

Лютуй, реви, грими, буревію! Шаленійте, хвилі! Розверзніться, хмари! Залийте вишини і землю водою! Шпурляйте наші судна і в пекло, і під небо — ми все подолаємо! Все! Наша путь на Норвегію! Ми будемо там! Будемо! Агей, «Шумію»! Агей, «Тигре»! Агей, «Бігуне»! «Агей, „Кішко“!» Вперед на Берген! Долайте Скагеррак!

Після шестиденного шторму дев’ять вітрильників справедливців увійшли в Бергенський фіорд. Один із них або відстав або загинув.

Море вляглося, й аж не вірилось, що воно може ревіти і вирувати. У блакитній вишині сяяло лагідне сонце, і, здавалось, таке небо ніколи не хмариться, не розливається грозами й дощами. Південне узбережжя Бергена, усіяне величезними скелями, розпадалось на довгі вузькі ущелини, фіорди, що їх повикраювало море. В один такий фіорд і звернули Штертебекерові кораблі. Ген-ген у кінці затоки леліло місто Берген, що віночком облямовувало кручу.

Перш ніж нападати на місто, всі пірати зібрались на раду. Магістр казав, що місто варто пощадити. Але Клаус і в голові не покладав такого. У Бергені їхній найперший ворог, Союз міст, мав одну з найбагатших своїх контор. Ганза оголосила смертельну війну морському братству справедливців, а Вульфа Вульфляма послала у Берген своїм чоловіком. Вона плескала в долоні Карстену Зарнову, коли той прирік у Штральзунді на голодну смерть полонених віталійців. Ганзейська багатирня завше ховалась Вульфлямам за спину. Вульфлями плоть від плоті були її людьми, бо затиналися з нею в одну шкуру. Отож боротьба проти ганзейської паноти була водночас боротьбою і проти Вульфлямів, які заправляли Союзом міст.

— Берген треба знищити! — наполягав Штертебекер. — Здобич, звісно, буде велика, але я пальцем не торкнусь до неї. Я прийшов по Вульфа Вульфляма. Ця потвора мусить плазувати перед Гердом. Цілувати йому ноги і просити у нього пощади! Потім її сіктимуть різками і ламатимуть їй кожну кісточку! Звіряча Вульфова голова висітиме на «Тигровому» бушприті поруч із черепом його братуня!

Рано-вранці, тільки на світ засвітилося, пірати зайшли далі у фіорд. Після короткої січі вони потопили п’ять кораблів противника, які намагалися їх перепинити, закріпились біля королівського замку Бергенхуз край Німецького моста, хутко зламали опір купців та їхніх челядників і, вбиваючи та спопеляючи все на своєму шляху, увірвались у вузенькі Звивисті вулиці портового міста.

Якимось дивом Клаус узнав, що Вульф Вульфлям заховався в Бергенхузі. З ватагою «тигрян» Штертебекер ударив на королівський замок, що стояв при вході у фіорд. Назустріч справедливцям виступив загін челядників, що переважав їх і кількісно, і збройно. Штертебекер налетів на них, мов та буря, вони похитнулись і під шаленими ударами розбійників покотилися назад. Відступаючи і безнастанно захищаючись, челядники хотіли підняти за собою міст до замку і зачинити браму, та не змогли. Бій перейшов на подвір’я фортеці.

Штертебекер перебігав із зали в залу і кричав:

— Вульфе Вульфляме! Негіднику, вбивце, осліплювачу! Нумо, до одвіту за свої діяння! Виходь на чесний чоловічий бій! Не ховайся, як жалюгідна боягузлива баба! Вульфе Вульфляме! Вульфе Вульфляме! Вульфе Вульфляме!

Після того як Штертебекер вибив ганзейських вояків із королівської горниці, їхні недобитки відступили до Купального дому. Останні бої точились на мурах замку і стрімких прямовисних скелях.

Далеко внизу шурхало море. Серед останніх десятьох челядників, що хоробро захищались, був і Вульф Вульфлям, який давно здогадався, хто прийшов по його душу, а тому твердо поклав собі не здаватись живцем. Хоч-не-хоч його челядники покинули замок. Тепер вони відчайдушно захищались на височенній скелі, яку було легко боронити, та не легко взяти.

Під кручею примостились пірати з арбалетами і, наче воронів, розстрілювали купецьких челядників, що стояли на гладкій, мов долоня, вершині.

Клаус метався по подвір’ю і нестямно кричав:

— Вульфлям! Куди дівся Вульфлям?

Потім скинув очі на скелю, де точився бій, і серед купки челядників уздрів свого ворога.

Штертебекер наказав своїм лучникам припинити стрілянину. На кручі біля Вульфляма позосталось лише чотири челядники. Клаус звернувся до них із словом. Він дарував їм життя і волю, тільки хай вони видадуть йому Вульфляма.

Колишній бургомістр і глава Штральзунда, майже шестидесятирічний велетень з кучерявими й довгими-довгими вусами, хмуро глянув на свого противника. Він знав, що цей затятий і смертельний ворог приготував йому таку ж саму долю, що і його братові Вульвекену. Порятунку нема, він приречений на вірну загибель. Разом з ним помирає й останній нащадок Вульфлямів. Але помирає мужньо! Вульф глянув на чотирьох гайдуків, які, відвернувшись од нього, про віщось перешіптувалися.

Один повернувся до Вульфляма й заблагав:

— Пане, як-не-як нас четверо. І коли ми вас видамо…

На цьому й обірвалась його мова. Вульфлям страшенним ударом збив воїна з ніг. Троє інших накинулись на нього. Він ще два-три рази махнув мечем, а відтак шпурнув його геть, вибіг на край кручі та й загув у море.

Штертебекер, запинивши подих, спостерігав за всім на скелі. А що нічим не міг зарадити лихові, скрикнув із відчаю й люті. Останній Вульфлям уник його помсти і вмер своєю смертю!

Розлючений до нестями, Клаус заволав:

— Спалити місто до тла!

Сам він метався вулицями з вилискуючим мечем і нищив усе, що наверталось йому під руку.

В бою за Берген тяжко поранило Дитячого Баса. Стріла розтрощила йому коліно. На вулицях ще точилась війна, а він карався від нестерпного болю у себе в каюті. Коли б він міг устати, коли б міг виповзти на палубу, то неодмінно б утопився. Він знав, рана його дуже тяжка і однієї ноги вже бігма. Калікою він не здолає водити корабель, а сидіти на шиї у своїх хлопців йому не хотілось.

Дві доби пролежав Дитячий Бас, перетерплюючи біль поза всяким наглядом і допомогою, поки про поранення друга не довідався Клаус. Він і звелів переправити його на «Морського тигра». Там була одна-єдина у розбійників операційна кімната, де господарював лікар Колле Адамс, дивовижний майстер ножа. Лікував він лише після боїв, а в час битви брав сокиру і грався з небезпекою не згірше од своїх побратимів.

Те, що Штертебекер обзавівся лікарем, виходило за межі звичного, адже надто скалічених піратів завше викидали в море, коли вони самі не скакали в нього. Але й тепер на «Тигрі» лікували далеко не всіх. На ворогів піхто й не дивився: рятували тільки своїх.

Дитячого Баса внесли в каюту з низькою стелею. Дух стояв тут важкий. На стінах, як у зброярні, висіли ножі, сокири й пилки. На невеличкій дощечці виднілось кілька посудин, а біля них лежало грубе полотно. Оце й усе. Правда, ще були у каюті дерев’яні нари, на які й поклали хворого.

Після боїв лікар Колле Адамс мав багато роботи. Брався він лише за найскладніші рани — відтинав ноги, руки, чистив великі розруби на тілі, а відтак припікав їх. Робив він це з дивовижним хистом, чому й запожив якнайбільшої вдячності і шани.

Серед інших піратів Дитячий Бас був не так уже й тяжко поранений. Щоправда, ногу годилось відрізати: коліно вже взялося гноєм.

Лікар Адамс одягнув шкіряного фартуха і підгострив ножа. З Дитячим Басом він жартував, називав його капітаном Кульгою і втішав, що нема нічого страшного, зладнають йому дерев’яну ногу, та й годі. А загалом настрій у доктора був такий чудовий, що його гумор підбадьорював і хворого, дарма що тому хотілось кричати пробі.

Коли Дитячому Басові одтинали ногу вище коліна, він не втрачав свідомості. Природа обійшлася з ним лагідно: одразу по операції він знепритомнів і прийшов до себе вже тоді, як лежав із перев’язаним оцупком у своїй каюті.

Щойно йому полегшало, до нього завітав Штертебекер.

— Біда, Клаусе, вже я своє відморячив, — сказав Дитячий Бас. — Кому потрібні одноногі матроси? Подамся я у Бремен чи Гамбург і стану вивідачем. Га?

— Лишайся, Дитячий Басе, з нами, — мовив Клаус. — Хто ж замінить тебе?

— Сам подумай, чого я вартий на одній нозі?

— А ось уяви, я знав одноногого керманича. Його так і прозвали Одноногом. Ходив він на костурі. А тримався за стерном міцніше, ніж інший на двох. Висвердлив у палубі дірку як на свою дерев’янку — і стояв ніби вкопаний. Жодна буря й непогода не лякали його.

Дитячий Бас потис товаришеві руку.

— Клаусе, — прошепотів він, — спасибі. Я ходитиму морем, наче той капітан Одноніг.

Штертебекер схилився над другом й обняв його сміючись:

— Старий, ти отримав нове ім’я, хай тобі копа літ! Дитячий Бас уже давно не годиться для тебе. Тепер ти капітан Шкутильга.

Зруйнувавши Берген, пірати рушили на чотирнадцяти кораблях у Північне море, щоб повести війну проти ганзейських купців, які зносилися з Англією. На розбійницьких вітрильниках не вгавали веселощі. Здобич була багата. Судна в побратимів розпирало од скарбів. Надходив новий день, надходило й нове свято. Вони бенкетували, впивалися і раз по раз співали своєї бадьорої пісні:

Скидайте, душогуби,

Свої коштовні шуби…

Але Клаус Штертебекер тримався кутком від цих буйств. Останнім часом він дуже зістарівся. Його біляве, й досі густе волосся, вкрилося памороззю. Навколо рота й очей залягли зморшки, а погляд забігла печаль. Звичайно, він переможець, Вульфлямів знищено, Гозанга, Свена, Герда відомщено. Та що з того? Вульфлямів заступила багатирня з іншого поріддя та й мордує городян за вульфлямівським звичаєм. Коли Штертебекер міркував так, його завжди картала думка, чи не ліпше прилучитись до бідарів і цеховиків, що воюють за свою волю, за владу народну. Йому здавалось, наче його виштовхали за двері, наче його викинули за поріг. Він ніби сам на сам зітявся з усім світом, дарма що скрізь і всюди мав союзників проти спільного ворога. І він страждав од безсилля.

Коли Клаус міркував, як допомогти біднякам у борні з багачами, як зарятувати городян, він згадував народолюбця Гозанга. Згадував він також невірного народного висуванця, боягуза Карстена Зарнова. Спогади линули один за одним. Клаус бачив себе на ярмарку у Вісмарі, бачив селян і городян. З думки не сходили їхня кричуща сліпота, доктор Анжелікус, що удавав ученого, а насправді був темний, мов чобіт, старий крамар Йозеф, що називав людей злюками і кінчив свій шлях на вогнищі.

Із-за «Тигрового» керма Штертебекер поглядав на свій флот. На його кораблях не знали, що таке пан, а що прислуга, що таке багач, а що злидень. Всі пожиткувались однаковими правами, бо всі вірно служили своєму ділу, всі діставали однакову пайку при розподілі здобичі, бо всі доблесно воювали. Якщо віталійці були найманцями, то справедливці були вільними моряками, де один стояв за всіх, а всі за одного. З наказу Штертебекера, кожного відважного побратима, що засяг рану у чесному бою, осипали добром та золотом і виряджали на сушу. Часто-густо скалічені пірати добирали для своїх друзів-розбійників цінні відомості.

Справедливці об’єднались у велике морське братство, яке поклялось животтям своїм: бити вельмож і на землі, і на воді, повсюдно висміювати римського папу, який прокляв розбійників. На чужі кораблі справедливці нападали із кличем: «Панам ми вороги, а біднякам — друзі!»

Не один місяць щасливо грабували вони уздовж берегів Шотландії, у гирлі Темзи і Шельди, аж поки знайшли собі захисток у Фризії, аби за холоду і снігу перепочити і підлатати свої кораблі.

Фризькі правителі, анікому не підвладні, радо зустріли справедливців. Князь Кено Брокенський, який не ладнав з ганзейським містом Бременом, вітав їх як своїх найдорожчих друзів по зброї. Вельми люб’язно поставився до них і емденський пастор Гіско — затятий ворог Ганзи.

Кено Брокенський відпустив піратам гавань із добротною церквою Марієнгаве, яку справедливці перебудували на замок — на свій опорний пункт. Марієнгаве стояла край добре захищеної бухти, де і в найгіршу погоду ховалось багато кораблів. Із суші піратів прикривала від небезпеки церква, яку оперізували високі міцні мури і широкі необорні рови. При потребі їх легко було заповнювати морською водою.

Справедливці жили панами що на воді, а що на землі. Замок Марієнгаве правив їм за надійну гавань, Емден — за ринок для здобичі, а Північне море — за поле для воятики. Часто їхні сміливі розбої сягали верхів’їв Ельби та Везера. Пірати вигулькували на своїх вітрильниках перед самісіньким Гамбургом чи Бременом. То були найплідніші і найзвитяжніші роки у справедливців. Уся багатирня із побережжя Північного моря терпіла непоправні збитки, бо над торгівлею з Англією навис піратський кулак.

Всі відважні піратські нальоти нітрохи не глушили в Клаусові тих шляхетних замірів, які щойно-щойно зароджувались у ньому. Навпаки, боротьба зміцнювала їх. Штертебекер панував уже не тільки на морі, він зробив перші кроки на сушу, прилеглу до берегів Фризії. В одну душу з Кено й емденським пастором Гіско він мріяв про вільні міста. Клаус вірив, що з його допомогою городяни Бремена і Гамбурга, Штаде і Вердена скинуть ненависний лад багатіїв.

Штертебекер мав на оці добитись якнайміцнішого єднання з Кено Брокенським і гадав, що це йому вдасться, як тільки одружиться на дочці фризького князя.

Клаус розміняв уже п’ятий десяток, а життя його було вбоге на кохання. І от він заручився з дочкою Кено, стрункою й голубоокою Гельгою. Ще до шлюбу Клаус приносив їй королівські дарунки. Проте в її присутності ніяковів і був до того безпорадний, що миле дівча од душі сміялось із нього.

Врешті пустотлива Гельга щиро залюбилась у Клауса.

Останнім часом «Тигр» частенько відстоювався в бухті. Клаус втішався спокоєм своєї кімнати і розповідав нареченій про моровицю у Вісмарі, про Йозефа, про Свена і Герда, про поріддя Вульфлямів, про Новгород, про Вісбі та Берген.

Восени 1399 року він побрався з Гельгою. На весілля запросили всіх справедливців і всіх мешканців з найближчих околиць. Зійшлося за тисячу чоловіків та жінок. Над піратськими суднами майоріли віяла з коштовних тканин. Довкола попід мурами замку розклали величезні намети. На вогнищах, що аж під небо, смажили биків та баранів. До столу подавали добірні напої і ласощі — найкращу здобич, захоплену у багатих купців. До танцю кликала підскочиста музика. Блазні звеселяли гостей, — всі залягалися сміхом, аж за животи бралися. А ось Штертебекер-вихиличаша підніс до губів срібну, п’ятилітрову чару, подаровану йому тестем! Під бурхливі оплески він показав, що незадарма у нього таке соковите прізвисько.

За тих часів весілля гуляли кілька діб. Скрізь — на подвір’ї замку, під його мурами, на сходах — голосно хропіли, наївшись і напившись, гості. Не впився лише Шкутильга, що із жменькою надійних хлопців стояв у дозорі. Всі набражились до підборіддя, а ворогові тільки подай цього. Але він не показувався. Весільна компанія безтурботно співала, танцювала, аж небові було жарко.

На Фризьких островах довго ще згадували про гулянку в Марієнгаве, де народ був почесним гостем.

Празник трохи затьмарила сварка. Магістр, замакітрений вином, накинувся на Штертебекера:

— З цеховими майстрами знюшкався! А вони ж обивателі і з багатирями в одну шуршу тягнуть…

— Ні, вони друзі біднякам! — Штертебекер.

Магістр Вігбольд розшумівся:

— Біднякам, біднякам! Щоб ти здоров був на слові.

Між ними мало не дійшло до герцю. Втрутився Мікаель Гедеке і помирив їх. Але ненадовго.

ВІЙНА З БАГАТІЯМИ

Гамбурзька ратуша намагалась переговорити з піратами таємно. Проте коли ганзейський вітрильник з посланцями од справедливців увійшов до гавані, з корабля на корабель, З будинку до будинку швидше од вітру рознеслося: «Справедливці прибули! Справедливці!» З гавані до ратуші плавом попливли городяни. Сукнороби й різники кидали роботу й поспішали на головний майдан. Моряки залишали свої судна і мчали у місто. Всі дерева уздовж вулиць, якими мали проходити справедливці, обліпила малеча. Місто гуділо, мов вулик. Кожен прагнув побачити уславлених піратів. Щойно кортеж у супроводі вершників рушив приморськими вулицями, ледве-ледве прокладаючи собі дорогу, голосні привітання струсонули повітря. Піратів вітали, немов високих і почесних гостей.

Справедливців очолював Штертебекер. Карбуючи крок, він ішов попереду в осяйних вояцьких обладунках, з широким-прешироким мечем на боці, а голову йому прикрашало ланцюжкове плетиво. Постава його була сповнена гідності й величі, зовсім як у сильного світу сього. Так! Він гідний ходити при царственній статурі. Князі народжувалися верховодами. Вельможі робились багачами ще в колисці. А він, гуляй-отаман, став морським володарем, грозою багатирів тільки завдяки своїй силі. Хіба йому не найвища шана, що радники великого ганзейського міста розмовляють із ним як рівний з рівним? І цих переговорів не він, а вони домагалися. Пани навіть запропонували йому трьох своїх заложників, трьох шляхетних радників, на час його перебування в місті. Але Штертебекер од душі посміявся з них і заявив, що за власну безпеку й у вус не дме. Хай-но хто скривдить його, тоді од їхнього міста зостанеться тільки пригорща попелу. От він і йшов на перемовини лише з трьома хлопцями. Його кораблі стояли на котвах у гирлі Ельби біля Штаде.

Радники були збуджені не менше за городян. Старигань Пріс, хазяїн трьох вітрильників, що вивозили крам до Англії та Фландрії, переконував і благав панів за всяку ціну домовитися з розбійниками і ні в якому разі не сваритися з ними. Різким, старечим голосом він протяг:

— Дуже легко підняти на щоглу прапорець, що засвідчує війну. Але подумайте, як тяжко спускати його!

— Ви тільки послухайте, про що несе старий базіка, — спересердя гукнув Христіян Дейк. — Лише труситься за свої вітрильники! Вже так і ладен на згоду з піратами! Ач, який нешуканий знайшовся!

Дейк мав одного вітрильника, який плавав під охороною любецьких суден між балтійськими гаванями. Крім того, він був господарем корабельні у Грасброку, і це, певно найголовніше, що додавало йому снаги в розмові. Там він будував для всього міста вітрильник. Звичайно, то буде бойове судно, яке у майбутньому дасть йому великий зиск. Тому він так вороже настроєний проти Пріса, тому він так встав на ножі з піратами! І, сумнівайся не сумнівайся, але все це він робить заради міста!

Бургомістр Матіас Краман, кремезний, опасистий дядько, мовчки спостерігав за сваркою. Колись він теж сушив собі голову суднами, та згодом переклав торговельний тягар на сина.

«Старим радникам» уже відомі усі тонкощі майбутньої війни з піратами. Аби їх перехитрити, потрібна обережність. Тому всю ратушу не вповідали у задум. А він був такий: укласти договір із Штертебекером, поки добудують вітрильник з потужними гарматами — найбільший у північних морях. В Нідерланди вже помчав тайкома гінець, який привезе для цього корабля сміливця-капітана, надійного чоловіка, такого, що перед боєм не перемкнеться до піратів.

А радники хай сперечаються — кому з того лихо.

Бургомістр Краман тримався спокійно і нікого не обстоював.

Щойно Штертебекер з’явився на дверях, все миттю стихло, ніхто й не писнув. Пани не зводили очей із ставного піратського проводиря. Кожен опасистий радник із заздрістю чудувався високою стрункою постаттю мало що не казкового розбійника, його блакитними очима під білявими бровами, його пшеничною бородою на владному лиці. Абиякий вельможа хай би сховався в кут перед ним!

Штертебекеру гречно запропонували місце біля бургомістра. Він сів, поклавши меч на коліна, а його почет, чистої води велетні, мовчки стали позад свого отамана.

— Що скажете, панове?

Звівся Краман і подякував Клаусові за відвідини. Потім він виклав йому свої умови: міцний союз, захист гамбурзьких кораблів на Північному морі, відкритий ринок для Штертебекерових суден у Куксгавені і Штаде.

Бургомістр в’яло гугнявив про майбутній договір, а Штертебекер зважував, з якого дива багатирі задкують перед ним. Чи не посварились у місті цехи з ратушею? Цілком можливо, адже городяни зустрічали його напрочуд гостинно. Невже ратуша гадає, що на такий лад вона задушить ремісників й зміцніє. Пригадався обережний, завше недовірливий магістр, і Штертебекер ледь-ледь усміхнувся. Саме слушно заступитись за ремісників! Коли бургомістр закінчив, Штертебекер встав, увійшов у коло радників і спершись на меч запитав:

— Панове! Буде так, як ви бажаєте. Тільки введіть до ратуші цеховиків.

Радники зарепетували. Христіян Дейк заволав:

— Що? Таж це поламає дідівські звичаї!

Навіть Пріс незадоволено похитав головою. Але Краман, на превеликий подив присутніх, запевнив Штертебекера, що цеховиків теж впустять у ратушу. Чи ж варто гребувати дружбою із справедливцями?

— Я хочу розв’язати собі руки проти Бремена! — гукнув Штертебекер, якого дратувала непевна поведінка противника. — Він ворогує з Кено Брокенським, моїм другом і союзником!

Радники перелякано видивились на бургомістра, спокійного навіть при останніх піратових словах супроти їхнього міста — сусіди.

— З Бременом ми ні в кепських ні в лепських. З фризьким князем живемо злагідно. Народ ми зичливий і прагнемо спокою й мирної торгівлі, — чемно проказав бургомістр.

Штертебекер усміхнувся. Він був задоволений. «Старі радники» і Матіас Краман теж. Інші радники спантеличено мовчали, аби не зронити перед розбійниками зайвого.

Брехня, зрада й підлота з давніх-давен притаманні князям, духовенству й купцям. Ще гамбурзькі пани не переговорили із страшним та й ненависним піратом, а ганзейські міста потаймиру вже гуртувались на нього.

Вістовий Матіаса Крамана майнув у Голландію по капітана Симона Утрехтського. Його запрошували на ватажка гамбурзьких бойових вітрильників. Інші посильні мчали у Нюрнберг по гармати, замовлені знаменитому ливареві Йохену Прассельбергеру. Вони були потрібні для нового військового корабля.

Коли Штертебекер повернувся в Марієнгаве, отамани справедливців зустріли його холодно.

— Ну, що нового у твоїх друзів-радників? — вигукнув Мікаель Гедеке.

Цей жарт розсмішив Штертебекера. Він відв’язав од пояса меч і, пошпуривши його на хутряне ложе, сказав:

— Але й ми-иршаві вони!

— Помиляєшся, — вставив магістр. — Надто ду-ужі вони!

Штертебекер, не слухаючи Вігбольда, вів далі:

— Городяни стрічали мене вельми гостинно, а пани пообіцяли ввести до ратуші цеховиків. Замоєю вимогою.

Магістр Вігбольд хихикнув:

— А й же вгородять вони тобі ножаку в спину. І наперекір твоїй вимозі.

— Я не вірю їм ані-ані! — спалахнув Штертебекер.

— Отакої! Ти допинаєш успіху, друже! — глузував магістр.

— Я наглядатиму за ними сотнею очей, — скричав Штертебекер. — Не думайте, що я дурний повірити вульфлямчукам. А до того бургомістр Краман — тямущий чоловік. Якщо на те пішло, то й люди мої в них під боком. Од мене вони нічого не утаять. А обдурять, тоді хай начуваються.

Магістр зареготав:

— Коли обдурять… Ха-ха-ха! Ти віриш і не віриш їхнім красним слівцям. Та зрозумій же врешті, вони обдурюють тебе усправжки!

— Побачимо, — спокійно відказав Штертебекер, пригублюючи поданий йому келих.

— Якщо городяни візьмуться за них, то, може, вони трошки й переінакшаться, — підкинув Гедеке.

— Якщо, якщо! — вигукнув магістр. — Усе діло за отим «якщо»!

Штертебекер відклав чару й, погладивши бороду, сказав дружньо і воднораз владно:

— Отож, пам’ятайте: жодного гамбурзького судна не чіпати. Я дотримуюся слова. Але не пропускайте бременських кораблів. А я рушаю до Везера й ловитиму їх просто вдома.

До Гамбурга підійшла валка підвід, яку охороняло понад сто вершників. Над Ельбою вона спинилась, кілька гінців помчало в місто, і звідти для супроводу валки під’їхали нові рейтари. Десь за північ вози проїхали Східну браму й потяглись вулицями до пристані. Запізнілих перехожих розганяла міська сторожа, що йшла в голові колони.

Біля самої гавані був цех мореходів. Неподалік від нього, в ніші міського муру, причаївся матрос. Із схованки він стежив за таємничими підводами, а потім назирці покрався за ними. Валка перейшла Ельбу і вступила на острів Грасброк. Матрос не відставав, хоча грався із смертю. Рятівних закутків і завулків тут не було: порт лежав на відкритій місцині, і його добре проглядали нічні сторожі.

Загадкові вози звернули в Дейкову корабельню, яку оточили широким колом вершники.

Таємний вивідач присів за перекинутим човном. Він придивлявся і так і сяк, проте не міг розгледіти, що зносили з підвід і заховували до гамазеї. Забувши про небезпеку, він вирішив підкрастися ближче. Щасливо прослизнувши мимо першого, другого вартового, він проник на задвірки.

Чоловіки, відсапуючись, волочили важчезні предмети. Тепер було зрозуміло: з підвід вивантажують нові, величезні гармати. В гамазеї заховують стволи, могутні підгарматники і безліч якихось ящиків. Вивідач згадав, що тут збудували наймогутніший у Гамбурзі вітрильник. Ага, то, мабуть, бойовий корабель! Тільки це таємниця. На морі, мовляв, хай мають його за беззбройне купецьке судно. Віроломство! Глитаї готують зраду. Треба хутчій попередити Штертебекера і справедливців.

Але морякові не пощастило. Він до того стривожився, що й забув про небезпеку. Його помітили і схопили. Тієї ж ночі невдаху допитували бургомістр та кілька радників, яким допомагали, закотивши рукави, кати. В'язень не зізнавався.

Ні, він не піратський шпик. А якщо крався за валкою, то тільки із цікавості… Штертебекера він не знає і в очі не бачив. Що вивантажували з підвід, йому теж байдуже… Моряка жорстоко катували. Багатії навчились мордувати у церковників. Бідолашного шпигали розпеченим залізом, йому виламували руки та ноги, але він кричав своє:

— Я нічого не знаю!

І чим лютішали болі, тим переконливіше він ревів:

— Я нічого не знаю!

Удосвіта вкрай знесиленого в’язня виволокли на тюремне подвір’я і стратили.

Свого отамана Штертебекера він не зрадив, але й не попередив про чорну змову.

Симон Утрехтський оглянув новий вітрильник і гармати. Гарний корабель! Високий, з міцними облавками і стрімким сильним носом — вояки з нього легко скакатимуть на ворожі судна.

Щогли на вітрильнику невисокі, але напрочуд міцні, а їхні висячі кошелі вміщують по кілька стрільців. Корабля Симон звелів пофарбувати на сірий і брунатний колір, а для носа й обшиття над самісінькою ватерлінією радив не пошкодувати білої фарби.

— Ат, зробите з вітрильника рябу корову! — заперечував Дейк.

— Він мусить наганяти жах! А тому хай має дикунський вигляд! — наполягав майбутній капітан.

Пани одноголосно назвали свій бойовий вітрильник «Рябою коровою».

Наступні дні Симона Утрехтського спливали за таємними розмовами в ратуші. Він уже надіслав до справедливців своїх шпиків. Вони розвідають їхні сили і напрямки плавби на найближчий час. Щойно до нього дійшла чутка про сварку між піратськими капітанами, він хутчій послав у Марієнгаве своїх підбурювачів, які брехливими чутками ще більше позпалюватимуть розбрат між Гедеке, Штертебекером та Вігбольдом. Крім того, до розбійників пробралися надійні люди, які сіятимуть паніку серед усіх побратимів. У пригоді стане й один гельголандський краболов, адже бій пірати одержать між Гельголандом і гирлом Ельби. А як не підвезе «Рябій корові», вона за іграшки сховається на Ельбі!

Утрехтський — не те, що Клаус. Розум у нього холодний. Майбутні бої він продумує до найменших дрібниць і завжди лишає у своїх планах місце для програшу. Присадкуватий, вайлуватий та дуже врівноважений, він до крапельки відповідає смакам купців. І в нього, і в них одне правило в житті: ніколи не ризикувати усім, але й не гребувати нічим, покладатись і на меч, і на хитрість.

«Рябу корову» вже мали спускати на воду, як кораблебудівник Дейк зайшов у ратушу і заправив за неї товсту ціну. Судно, плакався він, забрало у нього багато коштів. Він будував його з найкращого дерева. А насправді він хотів скористатись із сутужного становища міста і виканючити в нього якнайбільше грошей. Пани знали, що їхній побратим дурить їм голови. Дехто і, в першу чергу, старий Пріс, щиро казав йому про це. Дейк образився. Як-не-як він тягнув із себе всі жили, тільки б збудувати для земляків міцний корабель! А що за дяка йому!

«Старі радники» боялися, як би Дейкові слова не вийшли за стіни ратуші. Тоді всі довідаються, що нове судно зовсім не торгове, а бойовий вітрильник з потужними гарматами.

Рада виплатила Дейкові гроші. Але ж не свої. Вона злупила їх з городян, яких уже вкотре обклала податком.

Радник і корабельник Дейк, вдоволено усміхаючись, загорнув до кишені величезну виручку.

В Марієнгаве стікались матроси й мандрівні школярі, бідняки й ремісники з Бремена, Штаде, Гамбурга і з усього світу, щоб записатися в пірати, а отже — у вільні моряки. Гнали їх сюди недоля й ненависть до свавільних багачів. Вони розповідали всілякі страхіття про крамарів, про клятих гаманів, які тримали під своєю п’ятою міста. Штертебекер охоче брав їх до себе, бо то були хлопці твердого дуба. І він раз У раз казав побратимам: «Гляньте, що робиться навколо. Бідний люд знемагає від панської кривди-неправди. Чи не пора допомогти сіромахам?»

Вігбольд затикав вуха при цих балачках і зайшлих не приймав. Якось Штертебекер відрядив до нього десяток здорованів, котрі просилися й молилися в пірати. Він знав, Вігбольдові бракує матросів. Проте магістр одправив їх назад. Незнайомих цурався. Ось недавно він допитав красненько одного — аж надто солодковустого. І що ж? Сам вибевкав — підісланий бременською радою! Одначе Клаус подумав на те: «Багачі справді ладні на все. Але й праведний на тортурах скаже, що грішний».

— Та жени ти в шию всяку нечисть! — радив йому магістр. А сам волів жити серед жменьки надійних людей — лише не серед підозрілої наволочі.

Штертебекер щиро товаришував із Мікаелем Гедеке. Він шанував і магістра, але справжньої дружби-злагоди між ними не було. Вігбольд здавався йому надто ученим. Клаус знав, що той учився в Оксфорді, слухав великого доктора Євангелікуса, папського супротивника Джона Вікліфа. Вігбольд розумівся на ордені Лолардів[20] і все найкраще з нього перекіс у спілку справедливців. Штертебекер і Гедеке пішли за ним, допомогли йому перетворити в життя добре діло.

Магістр не вірив ні вельможам, ні церковникам. Всі вони дияволи в людській подобі. Але він не йняв віри, що й брати-цеховики принесуть злидарям щастя. Гай-гай! В Англії він надивився на них! Які вони з біса добродії, коли кривим оком дивляться на голоту? Гозанг, на якого залюбки посилається Штертебекер, справді мав тяму. Але такі люди самітні, як місяць серед зірок. От Карстен Зарнов уже не те! Він був майстром, завдяки ремісникам вибився у верхи, та й зраджував своїх братів. Отакі вони, багаті цеховики, всі.

Ох, добре йому зрозуміло, що світську владу треба докорінне змінити! А ось яким робом і завдяки кому — то хто його знає. Ану, йди бодай пікни про це. Джона Вікліфа королівська корона ласкала доти, поки він догоджав їй. Та щойно він виступив проти антихриста в Римі, його опаплюжили, а сподвижників узяли під чобіт. Гей-гей, якого пуття із сварок про сповідь, причастя, про целібат,[21] про поклоніння мученикам і служіння мощам? Хіба це боротьба? Хіба цим запоможеш лихові? Ото треба порядки переладнати, та притому скрізь: і в селах, і в містах!

Але Вігбольд, попри свою вченість, не відав, як і з ким це зробити. Він заворогував з усім світом і подався в пірати. Слова «богові — друг, а всьому світові — ворог», які згодом підхопили справедливці, то його слова. Заними ховався жагучий зміст: до комунізму, який проповідували перші християни, земля ще не дозріла.

А в душі цей дивний пірат якнайщиріше любив людей. Він мріяв про таку державу, де би збраталися всенькі народи, про державу без Каїнів та Авелів, про державу, якою б керували вічний мир, добробут і щастя.

Розумний, недовірливий магістр упав жертвою панської хитрості.

Якось увечері він застав у своїй каюті записку: «Магістре! Штертебекер злигався з гамбурзькою радою і гострить на вас ножа. Зате, що ви йому не довіряєте. У нього вже й кайдани готові на ваші руки-ноги».

Вігбольд захихотів. Ясна річ, то свинська витівка шляхти! Вона сіє між отаманами ворожнечу. Хто-хто, а Штертебекер ніколи не видасть його на погибель. Про це й думати не варто. Капосну цидулку ліпше не показувати Клаусові. І так він набрид йому своїми вічними застереженнями.

Проте магістр ізловив себе на думці, що після їхньої сварки Клаус до нього почужішав. Що, питається, примусило його самісінькому, навіть без Гедеке, поїхати на переговори в Гамбург? Звідкіля відомо, що шлюб у Марієнгаве — не хитрий крок? Отак помалесеньку Штертебекер спекається піратства, викапає багатіям друзів — і чистенький вискочить.

При таких думках Вігбольд сам себе соромився. Таки ні! Клаус не зрадить своїх побратимів!

Але чорні думи верталися. І віщували біду.

Врешті магістр вирішив пошукати притулку де-небудь на побережжі Норвегії. В Марієнгаве він почував себе зле.

Одного разу, коли Вігбольд на трьох вітрильниках вирушив у море, схвильований Гедеке увірвався в замок до Клауса:

— Магістр пішов по гамбурзькі вітрильники на Ельбу!

Той скочив мов ужалений і наказав:

— Приготувати кораблі!

Ким він постане в очах радників і городян Гамбурга? Клятвопорушником? Ні, його слово твердіше за крицю!

В бухті стояли тільки «Тигр» і «Шумій». Всі інші судна роз’їхались по здобич у голландські й англійські води.

І Клаус, і Гедеке рушили морем до Ельби, — як вони гадали, — слідом за магістром-відступником.

Невеличкий гамбурзький виселок Куксгавен тулився уздовж гирла Ельби. Тут мешкали краболови. За відпливу вони виходили далеко в море, і якщо воно було спокійне, то під скелями Гельголанду одразу обробляли свій вилов, щоб у Куксгавені або десь в іншому місці збути його.

Північне море рідко коли не бушує. Того березневого дня 1401 року воно мов збожеволіло. На берег погрозно налітали могутні піняві вали, чорні хмари затягли небо, час од часу періщив сильний дощ.

Із смерком над водою розлігся непроглядний туман, і пливти поважчало. Штертебекер пристав до Гельголанда, аби перечекати до ранку. Мікаель Гедеке подався до Ельби на розшуки магістра.

«Тигр» гойдався на хвилі край скелястого острова. Море трохи вгамувалось, але темрява погустішала. Штертебекер заспокоївся: навряд у таку погоду магістр полює за гамбурзькими суднами.

Вігбольда Клаус не мав за ворога, він просто хотів повернути його собі. Хто ж буде вожаком у справедливців — скажуть самі пірати. Всі моряки коритимуться його волі, а з ними й Вігбольд. Не схоче магістр чужу владу куштувати — його відпустять з богом.

Штертебекер довго не міг заснути, і вже серед ночі він почув, як хтось гукнув:

— Гей, там!

Вахтовий розмовляв з кимось. Його співбесідник був на воді. Кого це принесло за такої теміні? Клаус вийшов на палубу.

Нічну вахту ніс один з новачків, який недавно прибився в Марієнгаве, аби стати піратом і боротися з багачами. Штертебекер впізнав його. Напередодні він бачив моряка за роботою й око раділо, який він справний.

— Хто там? — спитав отаман.

— Та якийсь рибалка заблукав і просить прихиститися з човником біля нашого судна. Він змерз і хоче зварити попоїсти.

Клаус глянув за борт. Під кораблем гойдався рибальський човник, на якому крізь туман мерехтів вогник. Отаман усміхнувся: рибалка як рибалка.

— Коли він зварить юшку, я куплю її в нього. Скажи йому про це.

Клаус повернувся до каюти і ліг спати.

Вранішнє сонце поволі розганяло туман. Штертебекер вийшов на палубу й глянув униз — рибалки не було. «Агов, вахтовий!» — гукнув він. Ніхто не озивався. Клаус зайшов до матроського кубрика — хлопці міцно спали; він розбудив старшого матроса й наказав розшукати моряка, який стояв на чатах уночі.

Не встиг Штертебекер дійти до своєї каюти, як згори пролунало:

— Увага, судно!

Невже «Морський шумій»? У пасмугах туману дедалі чіткіше вирізнявся могутній корабель. Ні, то не він. То, певно, один із гамбурзьких вітрильників, за якими ганявся Вігбольд. Клаус гарикнув: «Усім на палубу!» Матроси до одного вибігли нагору. Кілька чоловіків мерщій забралися на щогли і спустили вітрила. Штертебекер ухопився за кермо, щоб повернути «Тигра» проти вітру. Воно не слухалось. Він наліг на нього з усієї сили, однак стерно мов заморозило. А тим часом вітрильник з височенними облавками підійшов на політ стріли. Корабель був чудернацький, рябий, наче морське чудовисько.

— Що з кермом? — крикнув Штертебекер. Усі мовчали. Він кинув його і, склавши руки трубою, протяг:

— Чий вітри-ильник? Гамбурзький?..

Йому не відповіли. Тільки підняли над кормою червоний гамбурзький прапор з білою міською брамою в очерті.

Штертебекер полегшено зітхнув. Добре, що хоч гамбурзьке судно. Ніякої небезпеки.

— Що з кермом? — крикнув він ще раз і вхопився за неслухняне стерно.

Враз у ранковій тиші гримнув оглушливий постріл. Слідом за ним розлігся тріск. З гуркотом звалилась головна щогла «Морського тигра». З обшивки посипалися друзки.

Зрада! Віроломство!

Штертебекер гукнув:

— До зброї! Зрада!

Далі він заревів:

— Хлопці, приготуватись до абордажу! «Шумій» прийде нам на поміч! До зброї! Смерть багатіям! Смерть зрадникам!

Пролунав другий постріл. «Тигр» сколихнувся. В повітря полетіли скалки. Зчинилася страшенна веремія. Багато піратів лягло під цурпаллям.

— Де гармаш? — рикнув Штертебекер. — Чому мовчать наші гармати?

Лише згодом Клаус довідався, що до нього пробралось четверо ворогів, які вночі уколошкали гармаша й викинули його за борт, а двері в зброярню наглухо забили цвяхами. Рибалка не варив тоді юшку, він топив свинець. Ним-то нічний вахтовий і залив кермо.

«Зрада! Зрада! Ох, Вігбольде, Вігбольде, який я несправедливий був до тебе! Ти завше сумнівався і мав рацію. А я, бовдур, взяв та повірив багачам. Зрада! Де ж той „Шумій“?»

Беззбройний, смертельно зранений «Тигр» гойдався на хвилі — іграшка вітру й підступного ворога.

Штертебекер зібрав навколо себе жменьку вцілілих хлопців. Ех, якби їхній корабель годящий, а кермо слухалось їх, вони б усією міццю накинулись на далеко сильнішого ворога, пішли б на абордаж, і тоді справу розв’язував би меч, як у кожному чесному бою.

Ні, його перемогли не у шляхетному поєдинку. Його перемогли зрадою, підлістю, віроломством.

Коли Симон Утрехтський побачив, що піратів на безпорадному судні яка-небудь пригорща, він оддав наказ узяти його на абордаж. «Ряба корова» повільно й загрозливо насувалась на «Морського тигра», розстріляного вщент.

Пірати не здавались живцем. Штертебекер очолив приречених побратимів на останню січу. Ганзейця за ганзейцем косив його меч. Заодним ударом Клаус вигукував: «Біднякам — друг!» — за іншим: «Багачам — ворог!» І все ж усвідомлював, що рятунку нема.

Ганзейці захопили ніс і ют: запекла січа перейшла на палубу, тялися один на один. Піратські сокири були жахливою зброєю. Під їхніми страшними ударами ганзейці покотились назад, але тут Симон Утрехтський удався до хитрощів. З високої корми свого корабля він накинув на побратимів величезну сталеву сітку. Зразу за нею скочило кілька відважних вояків і згорнули її. Штертебекер з дев’ятьма хлопцями потрапив у пастку.

Його закували в кайдани і привели до Симона Утрехтського. Побачивши страшного пірата в полоні, той переможно всміхнувся.

— Ну от, Штертебекере, — кепкував він. — Так ти й удруге навідаєш славний Гамбург.

Клаус підійшов до Симона Утрехтського впритул і плюнув йому у вічі.

ЕПІЛОГ

Неподалік од Гамбурзької гавані, на глухій вуличці, стоїть відома всьому містові корчма «До людожера», куди вчащають здебільшого моряки. Ступиш два-три східці вниз — і попадеш до дуже невисокої, зате просторої зали. Під стелею висить опудало акули, якому корчма завдячує своєю назвою.

З деякого часу тут полюбляють сидіти два незнайомці.

Ніхто не знає, де вони зажили тяжких ран, та бувалим людям вочевидьки, що обидва — колишні моряки. Один — сліпий, худий і цибатий, посивілий, сірий на виду; другий — одноногий каліка на костурі. Незнайомці довгими годинами просиджують за невеличким столиком і попивають пиво. Між собою вони не розмовляють, однак уважно прислухаються, про віщо балакають захожі.

Подеколи то той, то інший моряк за столом або за грою в кості невбачай і кине слівце про страченого пірата Клауса Штертебекера. Тоді сліпець насторочує вуха, а каліка обертається до бесідника. Потім вони неодмінно запросять матроса до себе, поставлять перед ним глек пива, погомонять з ним ладком, а впісля розпитають чистісінько все про піратського отамана Клауса Штертебекера і його побратимів.

Так вони і розвідали, чому переміг Симон Утрехтський. Хитрюга залив свинцем Клаусове кермо!

Пани скаженіли — вони не знайшли на Штертебекеровому кораблі казкових скарбів. А ходила чутка, ніби щогли на ньому із щирого золота і тільки зверху ледь-ледь обшиті деревом. У в’язниці розбійник прихилив до себе пожадливих багатіїв, бо зголосився вимостити золотими дукатами берег Ельби од Куксгавена до Гамбурга — тільки хай без забарки вони звільнять його. Пани радилися, сперечалися, та ніяк не поділили між собою обіцяного золота і Штертебекер не вибрався з темниці.

Одного дня якийсь моряк, що вже давно облежував береги, а їв та пив за кошт каліки і сліпця, похвалився, що був на страті Штертебекера та його побратимів. Коли їхня ласка, він залюбки проведе їх у Грасброк і покаже, де їх покарано.

Дорогою моряк без упину розповідав їм, із правдою й неправдою навпереміш, усіляких історій, вельми крутих і неймовірних. Він чув на свої вуха, як Штертебекер балакав із суддями. Коли на те пішло, судили не його, він судив панів і захищав бідних. Та так і в вічі сказав багачам, що все своє добро вони нажили насиллям і підлістю. «Гей, ви, ненажери з товстими калитами! — мовив їм Клаус. — Ваше життя — ніби малюнок на стіні в Марієнгавенській церкві: за казальницею стоїть хитрий-хитрий лис і проповідує біднякам добронрав’я, слухняність і набожність. Ви мене осуджуєте? Так, я завинив перед вами, але тільки одним. Я відбирав у вас майно, набуте підлотою».

Останнім бажанням Штертебекера було: йти на страту за ватагою веселих блазнів.

Якийсь радник спитав його:

— Чи не гірко тобі вмирати?

— Ні! — з усміхом відповів Штертебекер.

— Тоді чи не гірко тобі дивитись на смерть своїх друзів?

— О, за хоробрими побратимами болить душа! Коли б моя сила, я зробив би все, щоб вирятувати їх.

А радник, який мав пихи на три штихи і язика колючого, сказав йому:

— Он бачиш плаху. На ній тобі зітнуть голову. Але всі твої друзяки, повз яких ти пробіжиш без голови, будуть помилувані.

Присутня багатирня засміялася з цього лихого жарту. Але Штертебекер гукнув:

— Панове, даєте мені слово?

— Атож! — погодились вони.

Твердою ступою він зійшов на поміст і клякнув, чекаючи смертельного удару. Щойно його голова покотилася з плахи, радники закричали з переляку. Могутнє безголове тіло звелося і такою ж твердою й упевненою ходою спустилося з ешафота, як і зійшло на нього. Трьох, чотирьох побратимів поминуло воно, коли нараз пани загукали, що то дії нечистого, з якими треба покінчити. І тут-то один панок підставив Штертебекерові ногу. Той поточився і перед сьомим товаришем упав.

Сліпий і каліка, запинивши подих, слухали. В цих описах — викапаний їхній отаман, для якого неможливого не було на світі. Навіть умерши, він стояв за друзів!

— І помилували тих сімох хлопців? — прожебонів сліпий.

— Де там, — відповів моряк. — Пообіцяв пан кожух, та слово його тепле. Не втямлю, як це Штертебекер повірив панському слову. Відтак стяли голову ще й катові.

— І катові? — здивувався кульгавий. — А за віщо йому?

— Так, так. Йому стяли голову насамкінець! За вимогою радників!

— Не розумію, — пробубонів каліка.

— Робота бургомістра Крамана, — розповідав моряк. — Якесь велике цабе спитало у ката, чи не втомився він. — «Нітрохи, — відповів той і визивно доточив: — Ех, з якою б охотою постинав би я макітри усім радникам!» Пани налякались і потай переговорили з катовими помічниками. Щойно він стратив останнього пірата, його схопили та й скарали на горло. Тим-то й закінчилось усе. Кепські жарти з панами.

Вони вийшли на пустельний півострівець. Позаду залишилось місто, обведене високим муром з великими вежами, а попереду яворилося гаванське плесо з паромами й вітрильниками. Численними рукавами Ельби ковзали рибальські човники. Там, де стояв ешафот, мандрівці зупинились. Вони довго мовчали. Коли моряк схотів був заговорити, супутники зацитькали його. Моряка ошанув здогад, і він спитав:

— Ви, бува, не Штертебекерові побратими?

Сліпець ізлякався. А кульгавий відповів поквапом:

— Так, друже, так, — і простяг морякові кілька золотих монет. Той узяв їх, і всі троє домовились, що здибаються другого дня у корчмі «До людожера».

Але, побоюючись зради, сліпий і каліка того ж таки вечора покинули місто.

На початку п’ятнадцятого століття в усій Гольштінії, Мекленбурзі й межиріччі Ельби, Везера та Емса не було такого села, куди б не заходив з піснями один сліпець. Як тільки він з’являвся на вулиці, його оточували чоловіки і жінки, молодь і стареча. Поводир сліпого, каліка на костурі, брав флейту і грав. Під її солодкі чарівні звуки сліпий заводив балади про звитяжного пірата Клауса Штертебекера, ворога багатіїв і щирого друга бідних; пірата, що стояв за правду і люто ненавидів кривду; пірата, в якому нестямно кохався народ; пірата, що завдяки своїй дивовижній силі, хотів урятувати сімох побратимів, але й по смерті був ошуканий сильними світу сього.

Бідняки зачаровано слухали й запам’ятовували слова та мелодії тих пісень, бо вони кликали їх до боротьби із панським свавіллям.

Пісні переходили з вуст в уста, із села в село й розходилися по всьому краєві. Вечорами їх затягували селяни на призьбах. Полюбилися вони й цеховикам, які теж знемагали від гніту. А матері лякали неслухняних дітей: «Стривай, ось прийде Штертебекер і дасть тобі на горішки!» Чоловіки у суперечках запевняли своїх співбесідників: «Присягаюся штертебекеровим мечем, що всі слова мої — свята правда!» Міські хлоп’ята навіть вигадали нову гру «штертебекер» — і шпурляли каміння у вікна бундючним крамарям.

В 1410 році на перший день великодня сліпий і кульгавий прибули до Штральзунда. Дзвонили всі міські дзвіниці. Святково вдягнені городяни походжали вулицями. В соборі святого Миколая правили великодню обідню. Крізь базарний майдан пройшли зімкнутими лавами цеховики. Після злигоднів і невдач ремісники загосподарювали у своєму місті. Тепер вони самі обирали радників. У Штральзунді не зосталося і сліду Вульфлямового, і вже ніхто не зазіхав на права ремісників.

Сліпий та кульгавий, обидва старі й підтоптані, поминули майдан перед ратушею, пройшли повз гавань, Східні ворота і наостанці додибали до собору святого Миколая, куди стікався народ. Біля його головної брами вони спинились, аби перепустити великодніх прочан. Якась жебрачка у подраній свиті, босонога, нечесана й худюща, упала перед них на коліна, пригорнувши до себе двох дівчат, убого вдягнених, блідих, виснажених.

— Подайте, добрі люди, бідній багачці, подайте!.. — голосила жінка.

— Спитай, хто вона, — прошепотів сліпий каліці.

— Подайте, добрі люди, бідній багачці, подайте!..

Кульгавий запитав перехожого, хто ця жінка, і, збілівши, як лунь, обернувся до свого товариша. Жебрачка — то вдова Вульфа Вульфляма, та сама, якій колись чоловік устелив англійським сукном дорогу аж до собору святого Миколая, аби вона, ідучи до шлюбу, не забруднила золочених черевичків. Перша багачка міста зробилася першою його жебрачкою і жила із двома дочками на милостиню.

Сліпець рвучко звів голову і прислухався до безнастанного жіночого голосіння.

Вульф Вульфлям? Той самий недолюдок, що осліпив його? Вульфлям, що кривдив городян і сколесував Гозанга? Вульф Вульфлям. Його скарали. Городяни здобули волю. Вульфлямів кулак уже не висить над містом.

Нараз благальні слова знову долинули до сліпого:

— Подайте, добрі люди, бідній багачці, подайте!

Він підступився до прохачки, вийняв із гаманця кілька монет і сказав:

— Ось тобі, жіночко, візьми!

Та навкарачки підповзла до нього і залементувала:

— Спасибі вам, добрий чоловічку, спасибі! — Потім знову відповзла до брами й заголосила: — Подайте, добрі люди, бідній багачці, подайте!

Примітки

1

Переклад з німецької Миколи Лукаша.

2

Урах — старовинне містечко на південь від Штутгарта. У давнину німецький прийменник «фон» перед іменами вказував, з якого населеного пункту походила та чи інша особа. Отже, Конрад фон Урах треба розуміти: Конрад з Ураха, Конрад Урахський.

3

Брати-апостоли — релігійна секта, заснована Сегареллі біля 1260 року в Пармі (Італія)

4

Арнольд Брешіанський — видатний італійський мислитель і діяч XII ст., противник світської влади папи.

5

Сегареллі — засновник релігійної секти братів-апостолів. Спалений за єресь у 1300 році.

6

Фра Дольчіно — очолював після страти Сегареллі опозицію проти папства у Північній Італії. В 1304–1307 роках він керував селянським повстанням. Фра — означає по-італійському «брат». Так називали себе монахи із секти братів-апостолів.

7

Маргарита Тренкська — дружина Дольчіно. Вірно допомагала своєму чоловікові, і, коли у березні 1307 року селянське повстання було придушено, вона разом із Дольчіно попала до рук феодалів. Після звірячих катувань Маргариту і її чоловіка було спалено.

8

Вісбі — місто на острові Готланд. У XII столітті з Вісбі, одного з найстаровинніших міст на півночі, та з Бремена почалась колонізація Прибалтики. Вісбі мало жваві торгові зв’язки з Великим Новгородом, іконописці якого оздобили не одну церкву на Готланді і зажили слави неперевершених майстрів.

9

Держава — золота куля з хрестом наверху, емблема монаршої влади.

10

Любов перемагає все (лат.).

11

Боже, не забувай про нас, амінь (лат.).

12

За біблійним переказом, Голіаф — могутній велетень, якого вбив юний іудейський цар Давид.

13

Дитинець — центральна укріплена частина міського поселення Древній Русі. Дитинець стояв на найвищому місці, був оточений мурами чи дерев’яними стінами, а також ровами з водою. Згодом назва «дитинець» замінилася назвою «кремль».

14

У XIV столітті військовим найманцям за службу в армії видавали платню — сольд. Звідси й назва воїна — солдат.

15

Буквально: «штертен» — вихиляти, «бекер» — чаша. По-українському було б — Вихиличаша.

16

Брати-віталійці (від лат. vita — життя, тобто «брати-життєлюби») — німецькі пірати, то займалися морським грабежем на Балтиці в XIV ст.

17

Меларен — одне з найбільших озер Скандінавії. На його островах і побережжі протоки Норстрем, що з’єднує це озеро з Балтійським морем, лежить Стокгольм.

18

Борнхольм — датський острів на південь від Швеції. У раннє середньовіччя він був торговим центром вікінгів.

19

Магнітну стрілку винайшли китайці, а в Європу її завіз Марко Поло.

20

Релігійний орден, що виник біля 1350 року в Голландії. Головною його метою було допомагати хворим. Пізніше орден знайшов прихильників в Англії, зокрема в особі Вікліфа. Тут він уже порушував соціальні питання, за що його оголосили єрессю.

21

Целібат — безшлюбність католицького духовенства, якої вимагає католицька церква.

Content

Віллі Бредель
Брати-віталійці

Частина перша Юний Мандрівник

ЧУМА

НА УЗБЕРЕЖЖІ СКОНЕ

ШТРАЛЬЗУНДСЬКІ ПАНИ

НА МОРІ

ЗЛОЧИНЦІ ТА ЗМОВНИКИ

Частина друга Великий пірат

БРАТИ-ВІТАЛІЙЦІ

БУРЯ НАД ГОТЛАНДОМ

СПРАВЕДЛИВЦІ

МОРСЬКЕ БРАТСТВО

ВІЙНА З БАГАТІЯМИ

ЕПІЛОГ

Примітки