Грегъри Бенфорд

Лари Нивън

Купата на небесата

Пролог

Последното тържество

Крачех по брега, увлечен

в юношеските мечти

за науката вълшебна

и как времето лети.

„Локсли Хол“, Тенисън

Клиф загърби хората, с които се сбогуваше, и погледна, може би за последен път към света, който нямаше да види повече.

Празненството кипеше с пълна сила. Смях, викове, твърдите баси на музиката. Смехът беше малко прекалено гръмък, а музиката твърде шумна, пресилено приповдигнатото настроение подклаждаше оживени разговори. Вече се бяха сбогували с роднините си на Земята. Сега екипажът и пасажерите на „Слънцетърсач“ се прощаваха с конструкторите на космическия кораб, обучаващия персонал и обединените политически и икономически сили, които се готвеха да ги изстрелят в необятния космос.

Гледката беше изключително ясна, но всъщност представляваше екран, нагласен да компенсира гравитационното въртене на станцията. Така че Земята стоеше на едно място и се виждаха малките сребристи проблясъци от пратките, насочени към комплекса на „Слънцетърсач“. Идваха от изстрелващите установки на Луната, а друга вълна от точки сочеше към производствените комплекси в по-висока орбита. Един нов астероид се плъзгаше през десетилетното си пътуване. Виждаха се заобикалящите го рояци от робофабрики, които дълбаеха ядрото му — за леярната колония. Покритите със стъкло биофабрики очакваха екипите, които щяха да разкъсат астероидната си плячка. Течната им вътрешност бе скрита под замъглените куполи, преди слънчевата светлина да ги огрее.

Беше поразително как машините в космоса приличаха на произведения на изкуството. Тук не страдаха от ограниченията на гравитацията и изглеждаха като абстракции от Евклидовата геометрия, кубове, елипси и притъпени цилиндри, задвижени без жици, плъзгащи се грациозно през бледите проблясъци на преливащата звездна светлина.

Не можеше да види сателитите в геостационарна орбита, въпреки че опита да увеличи приближението на екрана. Там имаше луксозни хотели на повече от два века. Религиозните колонии бяха повече, но пък бяха доста спартански. Поради цъфтящата търговия навсякъде се виждаха светлинки на кораби. Земята също бе обгърната от безкраен рояк от машини.

Извъртя се и погледна фреснеловите лещи в точка L1, прозрачен кръг, който се падаше почти в ръба на картината. Висеше между Земята и Слънцето и отразяваше директната светлина от все още твърде нагорещената планета. Променящите се петна блещукаха в бавно великолепие.

— Всичко ще бъде оправено още преди да се събудим — прозвуча зад гърба му нежният глас на Бет.

Клиф се обърна и очите му грейнаха.

— А ние ще сме на същата възраст.

Тя се усмихна и го целуна.

— Трудно е да не обичаш оптимистите.

— Ако не бях убеден, че ще се събудим, нямаше да тръгна.

Бет носеше рокля, която определено нямаше да е подходяща на Слава. Беше увита около стройното ѝ тяло и врата ѝ и бе закрепена с кехлибарени гривни към китките ѝ. Дясната ѝ страна показваше гола кожа с цвят на шардоне. Вероятно коприната имаше различни степени на прозрачност и оцветяване, които се управляваха от гривните. Клиф се надяваше, че представлението е само за него. Поне стоящите наоколо се стараеха максимално да не забелязват нищо. Както игнорираха и дълбоките деколтета, вградените сутиени с подплънки, пайетите, перата и цепките. Плюс мускулестите ризи, издутите чатали и острите шапки, които правеха мъжете да изглеждат като хищници.

— Тази вечер има доста явни сигнали, а? — каза сухо Бет.

Това не беше в стила му.

— Повече намирисва на перчене.

Така че просто я прегърна и целуна. Отдавна знаеше, че това е най-добрият ход. Особено ако не можеш да измислиш нещо остроумно, както бе в повечето случаи. Зелените ѝ очи примигнаха.

Околните продължаваха да не им обръщат внимание. В крайна сметка с голяма част от тях нямаше да се види никога повече.

Тази мисъл се потвърди, когато по тавана на помещението се плъзна надпис. Беше от сглобяващите екипи, които от години работеха с екипажа по „Слънцетърсач“.

„Надяваме се, че сте щастливи, че ни осигурихте работа, така както ние сме щастливи да ви осигурим превоз“.

Тери и Фред се приближиха към тях на път към бара и се засмяха на надписа.

— Забавно — каза Тери. — Ние заминаваме за Слава, а те от утре ще подхванат следващия кораб. Но купонясват по-здраво и от нас.

— Да — отвърна замислено Фред. — Странно е. Те са не по-малко доволни от нас, че тръгваме.

— Ние сме избраници — каза Тери. — Така твърдят психолозите. Кой не би приел шанс да започне на чисто нов свят?

— Вместо да остане и да оправя този, който сами сме прецакали? — попита Клиф. Това беше стар спор, който още го тормозеше.

Бет сви рамене.

— Ние променяме климата и той променя нас.

— По принцип да — отвърна Тери. — Предишните поколения си тераформирали Земята. Сега е наш ред с чисто нова планета.

Покрай тях пропълзя поднос — летящите не можеха да се ползват при ниска гравитация. Беше отрупан с екзотични ястия и заобиколен от хора, които никога вече нямаше да се хранят така добре. Фред се присъедини към тях, а след него и Тери, като разбута безцеремонно навалицата.

— Е? — попита Бет. — Дали да не си ходим вече?

Клиф огледа тълпата. Някакъв бюрократ държеше на каишка куче, което поразително приличаше на сандвич с козина. Кучето лочеше нечия повърня. Трима души се смееха на гледката. Явно повечето хора си прекарваха по-добре от него.

Нямаше значение. Това със сигурност бе последният път, в който ги виждаше — строителите, безкрайните бюрократи, които се преструваха, че помагат, психолозите, инженерите и пробните екипажи, които никога нямаше да видят друго слънце… Намръщи се и опита да се наслади на преминаващия момент. Естествено, всички моменти преминават. Някои повече от други.

— Сърцето ми е пълно, но чашата ми е празна.

Бет кимна тъжно.

— На „Слънцетърсач“ няма да има алкохол.

— По време на полета ли? Да, капитан Редуинг не би го одобрил.

— Според мен ще ни вкара директно в тъмница. В окови.

Шеговитата ѝ забележка показваше, че и двамата имат нужда от разпускане. За да разсеят колебанията, страховете и… емоциите, за които нямаше думи. „Така да е“.

Стояха прегърнати и гледаха мълчаливото величествено въртене на Земята. Далече встрани се виждаше „Слънцетърсач“ — приличаше на гладна акула.

Да, акула, чакаща да се гмурне в океана на нощта. Голямата уста бе магнитна фуния, която очакваше да бъде включена и да започне бавното ускоряване извън слънчевата система. Корабът първо щеше да се гмурне близо до Слънцето, за да загребе слънчев вятър. Зад носа се виждаше закривеният обръч на контролната палуба, по която още блещукаха работниците. Клиф виждаше работните капсули, които продължаваха да довършват продълговатия цилиндър, където бяха жизнените помещения и криоскладът, натикан между товарните сектори. Следваха набръчканите бели кибер умни радиатори, засланящи двигателната система. Цилиндричните шахти водеха към реакторните камери — наръбени цилиндри, които захранваха ускоряващите дюзи. Около тях бяха големите жълти горивни капсули, които щяха да хранят акулата, докато тя ускори в дълбокия мрак, и след това щяха да бъдат изхвърлени. Оттам нататък корабът щеше да се носи през вековете в магнитна обвивка, предпазваща го от протонната виелица. „Слънцетърсач“ бе акула, която се хранеше със светлинни години.

Вече го бяха изкарвали в облака на Оорт, за да пробват двигателите и да отстранят откритите в предишните четиринайсет кораба проблеми. Тестваха ИИ системите и ги подобряваха. През първите няколко поколения от междузвездното пътуване всеки нов кораб беше експеримент. Всеки се учеше от предишния, а инженерите и учените се раздаваха максимално, за да изградят по-добър кораб. Директна еволюция по бързата процедура.

— Красив е, нали — чу се мъжки глас зад тях.

Беше Карл, длъгнестият главен корабен инженер. Беше прегърнал Мей Линг и изглеждаше леко опиянен и зачервен. Може би се бе пръснал със сног. Мей Линг изглеждаше необичайно оживена и с блеснал поглед.

— Да. И разчитаме на теб да поддържаш щастието — подхвърли Бет.

— О, естествено. — Карл явно не схвана намека. — Корабът е страхотен.

Мей Линг явно се усети и повдигна вежда, преди да кимне.

— Сбогувате се със света ли? Как ли ще мислят за нас, когато пристигнем?

— Искам да ме запомнят като най-възрастната жена — отвърна Бет.

Засмяха се. Мей Линг се обърна към Карл.

— Трудно е да се сбогуваш с всичко, нали? Стоиш пред тази гледка почти цяла вечер.

Винаги успяваше да разчете бързо хората. Разбираше, че той има нужда от развеселяване. Както и всички останали.

— Аха. Явно принадлежа на света. Бедата е, че се опитвам да разбера на кой свят.

И четиримата кимнаха малко тъжно. Карл се усмихна и им показа най-новия си номер в ниската гравитация: изля червено вино от бутилката и го разряза с нож точно преди да докосне чашата му. Последваха още три разрязвания към подложените от Мей Линг чаши.

— Впечатляващо! — възкликна Бет и всички отпиха.

— Имам новини — продължи Карл. — Помните ли гравитационните вълни край Слава? В тях няма сигнал. Само шум.

— Това как ни помага? — попита Бет. От изражението ѝ Клиф долавяше, че Карл не е неин тип, но той явно не можеше да се досети.

— За начало, показва, че на Слава няма някаква суперцивилизация.

— Вече знаем, че там няма електромагнитни сигнали — каза Мей Линг.

— Е, да — отвърна Карл. — Но може наистина развитите цивилизации да не се занимават с примитивни…

— Ей, това е празненство! — прекъсна го Бет. Този път Карл схвана намека, сви рамене и се отдалечи с Мей Линг, която определено имаше проблеми с ходенето.

— Малко си жестока — каза Клиф.

— Няма да го видим няколко века.

— Но за нас ще е като следващата седмица.

— Така твърдят. А ти какво мислиш за гравитационните вълни?

В този момент един секционен ръководител се докопа до микрофона и успя да заглуши шума от празненството.

— Приятели, току-що получихме поздравления за изстрелването от Алфа Центавър! Пожелават ви лек път.

Последваха ръкопляскания, след които глъчката се възобнови с още по-голяма сила.

— Мил жест — каза Бет. — Сигурно са пуснали съобщението преди четири години.

— И вероятно е дошло миналата година, но са го пазили за този случай — каза зад Клиф Тананарийв Къртис.

Не бе забелязал кога се е приближила. Беше по-облечена от останалите жени, но не по-малко великолепна, експлозия от кафяво и оранжево, в контраст с черната ѝ кожа. Беше с Хауард Блеър, някогашен собственик на зоологическа градина и фитнес ентусиаст.

Бет кимна.

— Щом излетим, забавянето във времето ще означава, че ще говорим с други поколения. Плашещо е. Та какво казваше за гравитационните вълни?

Хауард присви устни.

— „Слънцетърсач“ бе почти построен, когато LIGO22 засече вълните. По време на полевите изпитания успяха да ги потвърдят. После им трябваше още време, за да видят дали във вълните има нещо — а явно няма. Няма сигнали, просто шумове. Отиваме на Слава, защото там има биосфера. Един от астрономите ми каза, че гравитационните вълни вероятно се получават заради случайно суперпозициониране. Има шанс от другата страна на галактиката да има чифт орбитиращи черни дупки, но системата на Слава е на пътя на…

— И аз мисля така — обади се познат глас. Обърнаха се и видяха Фред, който се бе върнал, а лицето му бе още по-зачервено. — Не може да получим добра резолюция на зоната, а Слава се пада в единия ъгъл. Гравитационните вълни може да идват отвсякъде от онази посока. Може дори да са от друга галактика.

Бет погледна крадешком към Клиф и превъртя очи в смисъл: „Аз лично съм биотип“.

Фред беше малко скован или „фокусиран“, както се изразяваха психолозите. Някои се разбираха трудно с него, но той бе успял да разреши един от сериозните проблеми в системните технологии и Клиф бе склонен да му прости странностите. Всички в екипажа трябваше да имат взаимозаменяеми способности, но някои, като Фред, разбираха от всичко. Естествено, той не вникваше в тези нюанси. Сега посочи екрана и възкликна:

— Трудно е да не я гледаш — съчетание от красота и важност! Мона Лиза на планетите!

Бет промърмори одобрително и той продължи забързано:

— Дори сега имаме стотици биосветове с възможност за атмосфера, но не сме успели да открием по-добър.

Ирма Майкълсън мина покрай тях, без съпруга си, и се извърна при коментара на Фред.

— За новите данни от последната сонда ли говорите?

— А, не…

— „Форуард 5“ току-що ги изпрати — каза Ирма. — Още е далеч и не може да изготви карта на повърхността. Вижда се гъста облачност и част от океана. Разбрах, че има и добри данни от атмосферната температура. Успяхме да разположим тяснолъчевото реле точно навреме! Може да се наложи да свършим малко работа с атмосферата, за да стане както трябва.

— Каква работа? — попита Бет.

— Казват, че може да ни трябва повече въглероден диоксид. Слава е малко бедна откъм парникови газове. — Фред говореше толкова бързо, че едва смогваше да произнесе думите. — Температурите на повърхността са повече като тези в Канада. Тамошните тропици са като нашия умерен пояс.

„След като успяхме да тераформираме Земята обратно, до нивата от двайсети век, се залавяме с цял нов свят“, помисли Клиф.

Заряза тези мисли и заслуша Фред, който продължаваше да бърбори с блеснал поглед.

— Като се научим как да засмукваме въглерод от въздуха достатъчно добре, ще може да оформим по-добър климат от този, в който сме родени. Може би дори по-добър от климата в цялата човешка история.

Вече изнасяше цяла лекция за малката си публика. Осъзна го, усмихна се криво и се отдалечи в тълпата.

— Тук се долавя доста трескава енергия — каза Бет.

— Емоционална баня — отвърна Клиф замислено и кимна към Земята. — Големият проблем долу е, че все по-умните машини искат заплащане. Как ли би се пенсионирал един мултикапилярен ДНК синтезатор?

Бет се засмя.

— Трябва да отговоря на ССК коя актриса ще ме изобрази най-добре в предстоящия сериал за нас.

— Поне няма да се наложи да го гледаме.

Тя се обърна към екрана.

— Все си мисля, че никога вече няма да видя бели завеси, пропускащи топла светлина в стаята в мързелив летен следобед. Още не сме тръгнали, а вече усещам носталгия.

— На мен ще ми липсва сърфингът.

— На Слава има океани. И луна също. Може би ще има и вълни.

— Не съм си взел дъската.

Виждаше се поне малко арктически лед — успокояващ симптом, че планетата постепенно се възстановява от Горещата епоха. Огромната част от Антарктика, която се бе откъснала преди век и бе причинила наводненията, също се възстановяваше. Тихоокеанските острови бяха изчезнали и може би нямаше да се покажат повече, пометени от вълните. Там едва ли някога щеше да има сърфинг.

Видя как група офицери със сини униформи и златисти еполети се строяват. Повечето бяха от екипажа, летял в облака на Оорт, и нямаше да тръгнат със „Слънцетърсач“, така че бяха тук чисто формално. Екипът, заминаващ за Слава, стоеше зад високия си грубоват лейтенант, който премигваше под прожектора.

— Капитан Редуинг ще говори — прогърмя гласът на лейтенанта по говорителите и офицерите застанаха мирно под друг надпис, който гласеше: „Лудо прощаване със звездните маниаци“.

Червендалестият Редуинг беше с пълна парадна униформа с медали. Клиф бе чул, че се е развел с жената, която трябваше да тръгне с него на Слава, но не знаеше подробностите. Редуинг кимаше с учтива усмивка, но все пак изглеждаше заплашително.

— Чудесен момент за изнасяне — прошепна Клиф и се запъти небрежно към вратата. Хвърли последен продължителен поглед към Земята.

— Последната вечер, в която имаме отделни стаи — каза Бет. — Искаш ли да останеш при мен?

— О, да, мадам.

— Смятам, че е задължително.

— Задължително къде?

— Навсякъде, където има събота вечер.

Промъкнаха се през тълпата, но чувството продължаваше да го тормози. Шумът и блъскащата музика, питиетата и аерозолите за вдишване, бързите целувки, лицата, тъжни и обнадеждени, всичко минаваше покрай него, но някак си му се искаше да може да ги замрази в кехлибар.

Имаше странното усещане, че участва в призрачна история. Скоро всички от подкрепящите екипи, симпатични и дразнещи, суховати и сексапилни, скоро всички щяха да са мъртви. Останали назад. Когато екипажът се събудеше в орбита около Слава, повечето от тези хора щяха да са мъртви от векове. Въпреки че стандартната продължителност на живота вече наближаваше 160 години.

Досега не го бе осъзнавал. Не го знаеше, но го усещаше. Цялото това величие, човешката перспектива, щеше да е далеч зад тях, когато се събудеха.

Усмихна се криво. „Това е последният път, който виждам Земята“. Обърна се към величествената гледка, въздъхна с тежко предчувствие и последва Бет.

Част 1

Събуждане

Притежаването на знание не унищожава чувството за почуда и загадъчност. Винаги има нови мистерии.

Анаис Нин

1.

Животът оцелява.

Помнеше тези думи, нервната мантра, която си повтаряше, докато сънят бавно го обгръщаше с ледените си пръсти… и така знаеше, че е жив. Отново буден. Изваден от продължилия десетилетия хибернационен сън.

Беше му студено; Паметта му беше замъглена, но помнеше, че е първият биолог, тръгнал на такава одисея. Грандиозно, епично приключение. Тръгваше към звездите, да, и го бяха упоили с миришещия на сяра газ, да, първите ледени тръпки… и толкова.

Отвъд тези проблясъци можеше да мисли само за втрисащия студ, разпространяващ се болезнено в тялото му. Беше твърде изтръпнал, за да трепери. През тялото му премина шумно ръмжене, нечуто, но усетено. „Студът…“ Съсредоточи се и с усилие отвори лепкавите си очи.

Лошо. Омекналите му клепачи се затвориха бързо поради острата актинова светлина. Вероятно се намираше в съживяващата клиника. Отново отвори очи, бавно, все още изтръпнал от студа. Фокусира се с усилие, търсеше радостните лица на останалите колонисти.

Нямаше ги. Бет също.

Вместо това видя намръщените лица на Майра и Абдус Викрамсинг, които се суетяха над него. Главите им се приближаваха и отдалечаваха, като облаци на небето, а студът постепенно се оттегляше.

Беше уморен. Костите го боляха. След сън, продължил десетилетия…

Ръцете им започнаха да масажират отеклите му крака. Дробовете му свистяха. Ударите на сърцето отекваха в ушите му. Гърлото му бе пресъхнало. Най-сетне започна да трепери. Остатъците на съня се свлякоха като плесенясал покров на мумия.

„Мисли“. Мъгляво си спомняше, че Викрамсингови бяха подбрани по допълващите им се способности и отговаряха изцяло за тригодишната си вахта. Майра беше пилот, а Абдус — инженер. Падаха се доста назад в графика, може би двайсет и седмата вахта… Колко ли години бяха минали? Беше трудно да прецени.

Завъртяха го настрани, за да разтрият вдървените мускули. Масажът предизвика пробождаща болка и той изпъшка. Не му обърнаха внимание. Поне вече виждаше по-добре. Въпреки силните керамични блясъци виждаше, че никой от останалите 436 пасажери на „Слънцетърсач“ не е събуден. Една от капсулите все пак работеше, така че някой щеше да се събуди скоро след него. Залата беше празна. Карбокерамичните плочки бяха чисти и изглеждаха като нови.

Беше учен и не бе предвидено да го съживяват, преди инфраструктурният екип да започне да действа на Скорпион 3, блажения свят, който всички наричаха Слава, но който още никой не беше виждал.

Значи бяха изминали около осемдесет години от пътуването им. Съвсем недостатъчно, за да са близо до Слава. Нещо не беше наред.

Устните на Майра се раздвижиха, лъскави на светлината, но той не чуваше нищо. Разбутаха нервните му връзки и — пук! — слухът му се върна. Приглушеното ръмжене се стовари отгоре му. Междузвезден прибой.

— Добре ли си? Добре ли си? — Майра бе нервна, устните ѝ бяха свити, а погледът напрегнат. — Как се казваш?

Той се закашля и щом прочисти гърлото си от млечната течност, успя да промълви:

— Клиф… Камаш. Но… Защо мен? Аз съм биолог. Бет още ли е замразена?

Вместо да отговорят, двамата се спогледаха.

— Не говори — каза Майра бавно и се усмихна успокояващо.

Определено имаше неприятност. Той познаваше Викрамсингови бегло от тренировките. Помнеше, че са сдържани и дисциплинирани, идеалната вахта, за която можеха да мечтаят криопасажерите.

И бяха добри. Вдигнаха внимателно вдървеното му тяло от плочата, облякоха му пижама и махнаха системата. Изправиха го на крака. Стаята се заклати и той приседна. Опита отново. По-добре. Успя да направи стъпка. Първата за осемдесет години. Краката му бяха като тухли. Помогнаха му да стигне до масата и да седне. Минутите се точеха, а въздухът свистеше във и извън дробовете му. Той проучваше внимателно този феномен, сякаш беше чудо. А може би си беше.

Появи се храна. Кафе: кофеин, да, чудесно, кофеин. Никой не продумваше. След това супа. Имаше вкус на божествен нектар, есенцията на живота. После заговориха, докато той поглъщаше жадно купа с микс от зеленчуци, отгледани на борда. По средата на третата купа усети, че говорят за някакъв астрофизичен феномен и се нуждаят от мнението му.

— Какво? Майра, ти си астроном — отвърна той. — Нали всеки пилот е астроном.

— Имаме нужда от различна гледна точка — отвърна Майра; в тъмните ѝ очи се появи тревога. — Не искаме да влияем на възприятията ти с повече обяснения.

— Освен това съживяваме и капитана — добави Абдус.

Клиф примигна озадачено.

— Редуинг?

— Да. Много е важно. — Изражението на Абдус беше неразгадаемо. — Според капсулата ще се събуди след един ден.

Клиф усети тръпка, която нямаше нищо общо с температурата. Не можеха да рециклират вечно храната, водата и кислорода. Заради това пътуваха замразени: щяха да пристигнат на Слава с достатъчно запаси, за да оцелеят, докато се установят.

— Цели четирима. Ако събудим твърде много хора, ще свършим припасите. Какво става?

Викрамсингови отново се спогледаха и не отговориха.

След като се увериха, че може да ходи стабилно, му показаха екраните и Клиф загуби дар слово.

Гледката беше зашеметяваща, едновременно заради познатото и непознатото. „Слънцетърсач“ беше на четирийсет светлинни години от Земята, но Клиф все още можеше да различи много от съзвездията, които помнеше от детството си в Бразилия. Познатите им форми плуваха сред ярък рояк по-малки светлини, доста разкривени на места. В мащабите на галактиката звездните години не се брояха за много.

Веднага насочи поглед към тяхната дестинация. Звезда, не много различна от Слънцето. Слава трябваше да е бяла точка, точно пред тях. Там беше, успокояващо блестяща, но все още на пет светлинни години. Може би блясъкът ѝ бе увеличен от ускорението на „Слънцетърсач“? Не, ефектът беше твърде малък. По-скоро бе продиктуван от личния му копнеж да я види, да се докосне до света, наречен Слава просто от надежда преди да го бяха зърнали човешки очи. Пикселите и спектрумът не бяха замесени.

В розовата нощ сияеха и други звезди, озарени от носа на „Слънцетърсач“. Греблото ореше междузвездния газ и йонизираният водород предизвикваше постоянен ефект на дъга. Нажежените до бяло потоци се извиваха около тях, докато те се носеха в безкрайната нощ. Пред носа бе спектрално променливата вселена. Някои от блестящите звезди бяха интригуващи, съзвездията се изменяха… но нищо не можеше да се сравни с близкото червено слънце.

— Това ли е проблемът? — попита Клиф.

Абдус кимна.

— Проблем е, но има и друг, по-голям. Затрудняваме се с него, но може да изчака до събуждането на капитана.

„Тези хора не могат ли да говорят направо?“

Насили се да попита спокойно:

— Добре, кажете каква е цялата работа за тази звезда?

— Подминаваме я. Когато застъпихме на вахта, не се виждаше. Наблизо имаше малък рекомбиниран източник, доста странно. — Абдус превключи на друг канал и посочи белия облак изпарения зад тъмното петно.

Клиф се намръщи.

— Колко е дълъг?

— Около три астрономически единици. Това са следи от водород, който се съединява, след като е бил йонизиран. Тази линия прилича на охлаждаща се реактивна струя, която се превръща обратно на атоми. Виждаш ли емисията, от която им изготвих картата?

— Хм… — Клиф се опита да мисли като астроном. — Реактивна струя от звезда. Не се ли усетихте?

Абдус присви устни, но не трепна.

— В началото дори не виждахме звездата.

Леле! Май беше по-добре да мълчи.

— Трябваше да направим множество измервания. Реактивната струя не ни привлече вниманието, защото не изглеждаше важна. Но сега виждаме, че е била свързана със звездата, която се появи внезапно.

Клиф кимна и се усмихна, за да смекчи раздразнението на мъжа.

— Напълно разбираемо. Проблемите ни са в кораба, не навън. Значи… звездата се е показала иззад ръба на това… нещо.

— Притеснихме се — каза Майра.

— Никой ли не я е забелязвал преди? Предните вахти?

— И ние не можахме да я видим — каза Абдус.

Клиф сви рамене. На средно увеличение джуджето се виждаше като диск: явно бе близо. Беше доближено до по-голяма арка от светлина. Нормална звезда, малка и червеникава. Той се обърна към Майра и повдигна вежди.

— Спектралният клас е F9 — отвърна тя. — Вероятно плазменият облак означава, че звездата е била активна скоро. Често се вижда при младите звезди. При по-голямо приближение изхвърлената материя приличаше на тънка мъглявина, стара и приглушена.

— Но не знаем дали звездата е млада — каза той.

— Да. Звездите от този клас имат голяма продължителност на живота.

Клиф не обръщаше внимание на блясъка на гаснещите звезди, докато изригваха и чезнеха. Вярно, гледката беше зашеметяваща и добра за продаване на монитори, но биологията имаше нужда от стабилна среда. Все пак веднага прецени, че този облак е остатък от предишна ера в живота на звездата, когато е изхвърляла нагорещени газове. Нелошо предположение, но разбира се, това не беше по неговата част. Тези подробности от звездната еволюция не го интересуваха особено, защото нямаха общо с неговата специалност — еволюцията на висши форми на живот на светове, подобни на Земята. Доста абстрактна наука преди откритието на простата, но странна екология на Алфа Центавър. Точно това го бе привлякло към Слава: Бет беше случайна добавка.

Той сви рамене.

— Газ от малка звезда. Защо ме събудихте?

— Защото си най-старшият научен офицер — отвърна Абдус.

— И специалността ти може да е нужна — добави Майра.

Тази забележка го озадачи съвсем. Беше гладен, уморен и разочарован. И раздразнен, да, с пресипнало гърло. Пое си дълбоко дъх.

— Очаква се да изучавам биологията на Слава, а не да бъда събуден, за да отговарям на въпросите на вахтата!

Съпрузите примигнаха стреснато и той се зачуди дали не проявява нещо повече от типичното раздразнение при събуждане, за което всички бяха предупредени. Криогенният сън беше относително безопасен, за разлика от събуждането. Всеки член на екипажа имаше два процента риск да получи неврологично увреждане при размразяване, незначителна цена за пътуване сред звездите. Заради това, че го бяха събудили, рискът му се удвояваше. След като направеше това, което искаха от него, трябваше да бъде замразен отново. Помнеше, че бе приел риска от няколко събуждания доста безгрижно, когато стана старши научен офицер, но тогава всичко бе чисто теоретично.

Не беше възможно събудените да бъдат замразени отново веднага. Медицинските рискове бяха твърде големи. Така че бе обречен на поне месец в тесните каюти на кораба и блудкавата храна, отглеждана в хидропонните резервоари. Нямаше как да избегне постоянното ръмжене на фузионното гребло. Филтрите не успяваха да спрат напълно постоянно променливата турбуленция, докато корабът, яхнал йонизационните вълни — електрически импулси, които осветяваха околността, — пореше участъци от по-плътен газ.

По принцип въобще не бе предвидено да бъде съживяван по време на пътуването, така че чувствителността му към шумове не бе проблем. Променливото стържене и дрънчене обаче вече започваше да го дразни. Нямаше как да го премахне и трябваше да ползва шумоизолиращи слушалки. Определено нямаше да се класира за активен буден член на екипажа.

Викрамсингови се спогледаха отново, сякаш казваха: „Ще го изтърпим, защото е старши офицер“.

— Моля те, приеми, че ти показваме аномалията по този начин, за да я възприемеш като нас — каза Абдус.

— Аха. — Все още бе раздразнен, но си наложи да се държи като офицер.

— Забележи, че светещият газ, както го нарече, е твърде прав.

Клиф увеличи образа и примигна. Очакваше назъбен облак от звездни отпадъци, издухани от външните слоеве. Струята сочеше точно към звездата отпред.

— Защо е толкова остър?

— И ние се чудехме — отвърна Абдус внимателно. — Никоя от астроанализиращите системи нямаше обяснение. Но ни насочиха към инфрачервения спектър.

— На облака ли? Защо?

Майра превключи на средни инфрачервени честоти и ченето му увисна. В небето се простираше оранжев кръг. Струята беше като стрела, забита право в центъра му.

— Очевидно плазмата идва от центъра на този инфрачервен регион. Съставена е предимно от водород и йоните намират електрони, с които да се свържат. — Абдус говореше, сякаш изнася лекция. — Виждаме водородната линия от изстиващата струя.

— Това ни насочи към огромния регион от меки инфрачервени излъчвания — добави Майра.

— Ей, аз съм биолог…

— Събудихме те, защото инфрачервеният отпечатък е ясен. Кръгът, който виждаме, е солиден, а не газ.

Раздразнението му изчезна. Дори като биолог знаеше достатъчно, за да се сепне от извода. Успя само да промълви:

— Това е невъзможно!

— Когато го видях за пръв път, и аз помислих, че е газ — отвърна спокойно Майра. — Спектралните анализи показват друго.

Той го огледа, търсейки перспектива.

— Диск? Трябва да е огромен.

— Точно така — каза Майра.

— Не може да е планета. Би била по-голяма от всяка звезда.

Абдус кимна.

— Приближаваме го точно отзад и с настоящата ни скорост ще се изравним с него след няколко седмици. Това… нещо… е на около триста астрономически единици от нас. — Усмихна се, сякаш засрамен от нещо. — Представи си и го огледай по-внимателно.

— Затова те събудихме — добави Майра.

Клиф примигна.

— Значи е… изкуствено?

— Очевидно — отвърна Майра.

— Но как…

— Забелязахме този обект, защото се изравняваме с него. Привлече вниманието ни, защото звездата се появи изведнъж. Преди не го виждахме, защото плоскостта, каквото и да е, блокираше звездната светлина.

— Инфрачервеният анализ показва, че не е диск — добави Абдус. — Кръгло е. Преди го виждахме отзад, а плазмената струя излизаше през дупка в точния център. Плоскостта излъчва температура на притоплена вода.

— Сфера? — Постепенно образът се оформи в перспектива. Гледаше към топка с дупка. През нея сияеше звездата. Въображението му прескочи към една стара идея.

— Може да е, как се казваше…?

— Сфера на Дайсън — помогна му Майра. — И ние си го помислихме отначало.

— Значи това е черупка?

Тя кимна.

— Полусфера или пък недовършена сфера. Но според старите текстове Дайсън въобще не си е представял твърда сфера. По-скоро е имал предвид сферична зона с орбитиращи хабитати, достатъчно за да усвоят цялата енергия на звездата.

Абдус посочи страничния екран, на който бяха изложени идеите. Добре, бяха си направили домашното, преди да го събудят. Но щом не бе дайсънова сфера, какво…?

— Приложихме внимателно доплеровите програми — каза Майра. — Полусферата се върти по оста, формирана от струята.

— Единственият начин да се предпази тази обвивка от гравитацията на звездата е чрез въртене — добави услужливо Абдус.

— Като кораба. — Клиф кимна, опитвайки да отгатне накъде бие Абдус. — Центробежна гравитация. Но цяла, твърда сфера… да се върти… това е невъзможно, нали? Гравитацията ще я придърпва при полюсите.

Двамата кимнаха и Абдус каза:

— Конфигурацията не е стабилна.

— Обвивката би трябвало да падне в звездата, защото не орбитира. Тук е замесена някаква балансираща сила. Наистина странна конструкция. Само въртенето няма да е достатъчно — напъните ще варират спрямо извивките. Необходими са и вътрешни подпори.

— Прав си — каза Майра. — Първата ми специалност е астрофизика и имам някои предположения за обекта, но… — Тя наведе скромно глава и сви рамене.

На следващия ден яде пет пъти, за да укрепне, и научи почти толкова за скромността на Викрамсингови, колкото за странния обект, който бяха открили. Те се отнасяха деликатно с него и разкриваха идеите си бавно, позволявайки му да стигне до собствени заключения. Това спомогна значително с оглед на все по-нарастващите по мащаб проблеми.

Сети се да попита за Скорпион 3 чак след часове, когато Майра и Абдус го наставляваха с помощта на уредите в контролната зала. Планетата, която щеше да им е бъдещ дом, все още бе далече и си заслужаваше името Слава. Скорпион 3 бе втората най-близка обитаема планета след първоначалната колония на Алфа Центавър. Скоростна сонда бе потвърдила откритите от широкообхватните телескопи биопризнаци две поколения преди изграждането на „Слънцетърсач“. Истинско чудо със силни озонови норми, много вода и привлекателни оттенъци от зелен хлорофил в спектъра. Свят мечта. Големите антени слухтяха десетилетия, но не откриха следи от изкуствени електромагнитни емисии. Но пък съществуваха мистериозните гравитационни вълни, за които нямаше обяснение, след като в системата нямаше големи обекти, които да излъчват подобни емисии.

Клиф погледна силно увеличаващия преден телескоп. Планетата все още представляваше размазано примигване на фона на носовите смущения. Скорпион 3 се виждаше само защото се намираше близо до ръба на структурата пред тях, макар да отстоеше на множество светлинни години. Той огледа екраните; мъчеше се да си представи каква ли е тази масивна конструкция. Не успяваше.

Наистина беше невъобразима. Полусферата беше по-голяма от орбитата на Меркурий, отвъд човешките разбирания. Артефакт, постройка, първото доказателство за наличието на друг разумен вид в галактиката. Нямаше следа от радиовълни. Гигантска… загадка.

Пое си дъх, отпусна се в наблюдателното кресло и остави бавните продължителни шумове на кораба да се понесат през костите му. И се замисли.

Викрамсингови бяха решили, че е въпрос на биология. Нека да събудим биолога!

Клиф сбърчи нос. Вярно, беше раздразнен, но семейството бе право. Като срещнеш неприятност, викаш помощ. Той не бе подготвен за такова нещо. Но сега това нямаше значение.

Науката спекулираше за наличието на извънземен разум от векове, докато сондите се разпростираха през множество мъртви светове. Телескопите „Голямо око“ от двайсет и първи век бяха открили топли скалисти светове, наподобяващи Земята. Някои от тях имаха озонови нива, обещаващи кислородна атмосфера. Но обещанията свършваха дотам. Тук-там, в дълбоките пещери, имаше плесени или нисши форми на живот в океаните — клетъчни колонии, все още неспособни да оформят нещо сложно, както животът на Земята преди милиард години. Да, според консенсуса имаше живот, но просто бе… скучен.

Откритието на артефакт от подобен мащаб… беше главозамайващо.

— Има и нещо друго — каза Абдус, почти нехайно. — Затова решихме, че по протокол сме длъжни да те събудим. Открихме близо до звездата нискочестотен микровълнов трафик.

Клиф осъзна, че би трябвало да го е предвидил.

— Кодиран?

— Да. Може би се излъчва някъде близо до дупката в центъра — ъгълът е подходящ, — а и засичаме отражения на сигнала.

— Дали е поздрав към нас?

— Все още не можем да доловим нещо разбираемо — отвърна Майра. — Излъчванията са много, а не едно продължително. Може би прилича на разговор.

— Може би не знаят, че сме тук.

— Доловихме трафика, щом се приближихме достатъчно до дупката. Може би се излъчва вътре в полусферата и изтича навън. Предаването не е предназначено за други… или поне така мислим. И е неразбираемо, поне за нас.

Клиф ги изгледа и отвърна внимателно:

— Съгласен съм, че по протокол е задължително да ме събудите. Но това е много по-голямо от представите на създалите въпросните протоколи. — Все още бе замаян, въпреки че бе буден от един ден. И му беше студено. Разтри ръце, за да раздвижи кръвообращението. — Но се чудя дали не сте ме събудили твърде рано. Още не сме изправени пред растения и животни. Ако събудим твърде много хора…

— Да — прекъсна го Абдус.

— Ще закъсаме с припасите.

— И сега сме закъсали — отвърна Майра. — Това е другият проблем. Решихме, че е крайно време някой да събуди капитана.

— И го размразихте веднага след мен. Мен, защото втората ми специалност са дажби и корабна биология. Въпреки че основно съм полеви биолог. Естествено е да събудите мен. А после и капитана — за да се оправя с моите заключения. Ясно.

— И сега с удоволствие оставяме двата проблема на вас. — Абдус се усмихна широко, без следа от ирония. Майра също сияеше. Двамата бяха страдали заедно и напрежението им си личеше дори от очевидното им облекчение.

Не му трябваше много време, за да разбере защо са събудили него и капитана.

Възможността: артефакт, по-голям от планета.

Проблемът: „Слънцетърсач“ не се представяше спрямо очакванията. Загребващият двигател ги движеше с 0,081 от скоростта на светлината вместо с обещаните от инженерите 0,095.

Малка разлика, но значителна по отношение на космическите полети. При 0,081 пътешествието им щеше да трае 550 години. А те имаха запаси за малко повече от 500 години.

При първоначалните космически пътувания беше така, с малки резерви. Достигането до Луната в шест от седем опита си беше чудо. Бяха използвали остарели X-самолети четвърт век и бяха загубили две совалки, преди да построят нещо по-добро. Междупланетното пътуване беше с минимален излишък, а междузвездното бе чист хазарт. Въпреки това винаги имаше хора, склонни да рискуват.

Естествено, „Слънцетърсач“ рециклираше всичко и, естествено, сметките никога не излизаха точни. Според летателния план трябваше да пристигнат на Слава и да разполагат с време да открият необходимите неща. На Слава имаше океани и кислород, чийто озонов спектър бе внимателно проверен от земната орбита. В инфрачервения спектър се виждаше широко астероидно поле, достатъчно отдалечено и със следи от лед. Това щеше да им даде необходимите елементи: вода, кислород, прах за почва.

Но по-бавната скорост изяждаше резерва им.

Клиф провери дневниците. Последните пет вахти бяха работили по проблема в двигателя, без да открият причината. Не бяха събудили капитана. Проблемът беше инженерен, а не команден. А пътуването им щеше да трае векове.

Големите магнитни полета на носа на кораба създаваха ударни вълни, които йонизираха водорода, изгребваха го и го смесваха с ядрени катализатори, така че да гори силно, като слънце. Но по някаква причина радиационната смес не даваше пълното ускорение, което бе демонстрирала по време на тестовете в облака на Оорт. Може би не беше съвсем изненадващо предвид това колко ново бе относителното инженерство.

Но това водеше до огромни последици.

— Няма да стигнем до Слава навреме — каза Клиф.

Викрамсингови кимнаха като един.

— Ами… — каза Майра. Не искаше да изразява заключението.

— Да, и петте вахти карахме на минимални дажби — намеси се Абдус. — Както виждаш, решението да ви събудим с капитана е изключително сериозно.

Клиф отпи от кафето си. Имаше невероятно добър вкус — още един симптом на размразяването.

— Направили сте изчисленията. Можем ли да успеем?

— В най-добрия случай на косъм — отвърна Майра.

— Последните пет вахти дежурят с минимален екип от двама. Освен това напъваме хидропонните системи на максимум. Боим се, че няма да е достатъчно.

— По дяволите! — Клиф направи гримаса. Да умреш от глад сред звездите. — Затова никой не е събудил капитана. Още едно гърло, още един чифт дробове. Да, докато…

Докато не бяха открили странния обект отпред.

Знаеше и по-дълбоката причина. В крайна сметка какво можеше да направи капитанът? Ако инженерите не можеха да открият решение, командните способности нямаше да помогнат. Затова инженерите спазваха протоколите, по които бяха обучени. Спазвайте инструкциите и се надявайте за най-доброто. Особено след като една грешка можеше да погуби всички в относителната скорост.

Двамата го гледаха спокойно, сериозно и търпеливо — перфектните членове на екипажа за вахта. За разлика от него. Психолозите бяха казали, че е твърде неспокоен и малко прекалено емоционален. За Клиф това не бе проблем — той искаше да види Слава, а не тъмното междузвездно пространство. Всички членове на екипажа бяха спокойни и стабилни, иначе нямаше да минат през първите пресявания на дългия селективен процес.

Викрамсингови чакаха. Той беше начело, докато капитанът не се събудеше. Това, че не разбираше ситуацията, не беше от значение — той бе старши офицер и трябваше да взема решения.

Но първо трябваше да си почине. В това отношение съживяващите процедури бяха толкова сковани, колкото и протоколите на мисията. Поне така щеше да има малко време да помисли.

След дванайсет часа го завариха в кухнята.

Първо поиска да му покажат подробните проучвания на звездата, която наближаваха. Екраните се озариха от информация и цветни изображения. Според данните масата на звездата беше приблизително девет десети от тази на Слънцето. Галактиката беше пълна с такива, но тази не се държеше като нормално старо оранжево джудже. В центъра на диска изригваха огнени стълбове.

— Изображението е размазано — отбеляза Абдус. — Заради плазмения стълб.

Клиф се намръщи и отначало не схвана значението на размътените изригвания, които излизаха от едно-единствено място.

— Аха… това е точно над центъра на изкуствената купа, тоест обвивката.

Абдус кимна.

— Нещо дразни звездата и я кара да изхвърля гигантски огнени езици. Според мен е много опасно.

Приближаваха системата доста бързо. Клиф се зарови в изобилната информация. Очевидно изкуственият диск — тоест обвивка, защото от изображението се виждаше, че обектът е извит отвъд гледната им точка, — та обвивката изобщо не беше далече. Може би на няколкостотин астрономически единици. Разстоянието от Земята до Слънцето. По време на изтощителните тренировки екипажът беше свикнал с подобни гигантски мерки за разстояние.

Клиф си помисли кога е било това… преди векове. А му се струваше, че са минали само няколко седмици.

Погледна изображението и се опита да си го представи като заоблена полусфера, обвита около звезда.

Увеличиха оптиката върху изригванията на диска, като променяха настройките, за да покажат синьо-бялото нагрято поле на звездната повърхност. Блясъкът беше свиреп, актинов и кипеше от яростни бури. Малко бяло слънце, прилепнало към по-голямата розова звезда като пиявица.

Над петното се виждаха изригващите плазмени стълбове — усукваха се около себе си като борещи се змии и се издигаха нагоре. Изглеждаха така, сякаш пламъците им ще оближат повърхността на купата. Но преди да стигнат до извивката ѝ, се събираха в продълговата струя. Клиф виждаше капките и ярките точици, излизащи от звездата и устремяващи се в струята към кръглата дупка на купата и открития космос.

— Дайте да погледнем по-стари снимки от последната вахта.

Корабът запазваше автоматично данни от околния космос. Софтуерът му беше усъвършенстван да изказва собствени хипотези за класа и типа на всички светещи обекти, които засичаше. Тримата провериха архивите. Безмълвните интелекти, които се мъчеха да разгадаят какво е Купата, както вече я наричаха, бяха потънали в безкрайни параметрични обърквания.

В инфрачервения спектър имаше блясък — там, където се намираше дъното на Купата. Никой от инструментите не показваше снимка на Купата от годините, когато я бяха приближавали отзад. Клиф започна да прескача скучните изображения. Купата се бе появила като малко точка, но никой не би обърнал внимание на такъв дребен обект, отдалечен на светлинни години.

Инфрачервената радиация на обекта показваше около двайсет градуса по Целзий. Стайна температура.

— Приятно — възкликна Абдус.

Около широката извивка преобладаваха тропически условия. Външната повърхност беше хладна и очевидно камениста. Но на топлата страна беше само двайсет градуса. Звездата явно беше по-малко гореща от Слънцето. Разбира се, на Купата нямаше нощ и заради постоянното огряване сигурно бе по-горещо.

Клиф опита да си представи колосалната конструкция, въпреки че разсъдъкът му пищеше. Но пък когато нещо изглежда невъзможно, най-добре е просто да го изучиш, докато не дойде разбирането. И трябваше да изчака и събуждането на капитана, разбира се.

Първият шок дойде от простите геометрични сметки. Майра му показа разстоянията и ъглите и Клиф осъзна, че вътрешната страна на Купата е двеста милиона пъти по-голяма от повърхността на Земята. Ръбът всъщност осигуряваше огромно животоподдържащо пространство. Биологът трябваше да изчака капитана, но… Въздух. Вода. Припаси, с които да попълнят кораба. Викрамсингови кимнаха усмихнато, когато заговори за това.

В малката видима през дупката зона Абдус засече отразена оптическа емисия и откри спектрални следи от вода. След това, с малко повече усилия, за да видят през кипящата плазма, която обвиваше „Слънцетърсач“, успя да открие и кислород.

Значи това бе необятна площ, предназначена за живот… обаче на какво?

Клиф погледна на какво разстояние са от Купата. Триста и двайсет астрономически единици — около една стотна от светлинна година. „Толкова близо!“ И се приближаваха бързо.

Но все още виждаха само тъмната, обратна страна на обвивката. Той се замисли. Бяха изправени пред безмилостни астрономически факти — ускорения, време, хранителни запаси…

— Това е отвъд моите способности — каза той и забеляза разочарованието на Викрамсингови, въпреки че се опитваха да го скрият.

— Не може ли да научим повече? — попита колебливо Майра.

— Не и от такова разстояние — отвърна Абдус. — А се съмнявам, че капитанът ще разреши да променим траекторията си, за да се приближим.

Клиф ги погледна и пред главата му преминаха няколко нелюбезни мисли. Пет вахти не бяха събудили капитана, защото не разполагаха с отговор. Бяха обучени просто да поддържат кораба. Тренирани да бъдат спокойни. Но това бе нещо, което земните инструктори никога не си бяха представяли.

— Мисля, че имаме два проблема — каза Клиф, надяваше се, с най-дипломатичния си тон. — Припасите. И този странен… обект. Това е твърде сериозно, за да решаваме сами.

— И ние мислим така — потвърди Абдус.

— Вижте — започна директно Майра, — наистина е време да събудим капитана…

— Искам да съживите и Бет Хароу.

Двамата примигнаха.

— Но тя е…

— Способна, нали? — Виждаше, че се задават доста неприятности, и не искаше да е сам. Че кой би искал?

— Но протоколът не изисква…

Клиф вдигна ръка и ги погледна твърдо.

— Нека просто го направим.

— Тя не ти е… съпруга.

— Да, не е. Но е пилот и разбира от кораба.

— Първо ще питаме капитана — отвърна Абдус твърдо.

2.

Казаха на капитана веднага щом излезе от хибернацията, още докато беше със замъглен поглед и вкочанен. Очите му мигновено започнаха да примигват трескаво.

— Няма да повярвате — заяви Абдус.

Скептичната усмивка на капитан Редуинг събра бръчици около очите му.

— Сериозно?

И те му разказаха, докато масажираха вкочанените му мускули и прилагаха съответните химикали. Клиф стоеше настрани и чакаше Викрамсингови да преведат Редуинг през цялата история.

Капитанът се надигна и разтръска черната си грива. Сините вени прорязваха бронзовата му кожа.

— Сигурни ли сте?

Те продължиха да разказват и му показаха изображения, дневници и накрая близки снимки на Купата. Капитанът се втренчи в снимките за момент, след което се съсредоточи върху проблема с припасите.

— Двигателят не върви според очакванията. Цели пет вахти! Нищо ли не можахте да направите? — И насочи пръст към Викрамсингови.

— Не знаехме какво да направим — отвърна Майра. — Имаше…

— И летим така… откога?

— Това не е заложено в протоколите… — почна Абдус.

— Майната им на протоколите!

— Капитане, лептонният двигател е един проблем, а това отпред — съвсем друг — обади се Клиф.

— Ти си учен — сряза го Редуинг. — Сега говорим за екипажа.

Клиф отпи глътка кафе и се замисли за слуховете отпреди излитането. Редуинг беше от семействата, които бяха забогатели от индианските казина. Беше профучал през МТИ с отлични оценки и множество намусени врагове. Беше си създал репутация покрай проучванията и експлоатацията на Марс. Гаден кучи син, но пък вършеше всичко както трябва. Не най-лошата възможна препоръка. Налагаше се да спазва заповедите му.

— Не може повече така — каза Майра, като никога недипломатична. — Външната диагностична апаратура работи добре и сме сигурни, че проблемът в двигателя не идва от някакво свойство на междузвездния газ. Разчитаме на микровълновата апаратура за диагностика на греблото…

— Ще прегледаме всичко отново — отсече Редуинг и прехапа устна. — И по-старите вахти — Джейкъбс, Чен. Амбъртсън, Абар, Калейш — все способни хора…

Редуинг се включи в подробния преглед на инженерните доклади. Системи, потоци, баланс, неизправности. След няколко часа беше зациклил като корабната диагностична система, която бе по-добър инженер от всички тях. Нищо не изглеждаше повредено, но корабът не се движеше както трябва. Бе летял перфектно през първите десетилетия, достигайки пределна скорост, когато налягането от връхлитащата към греблото материя бе изравнило ускорението от водородния синтез. Губеха скорост от десетки светлинни години — в началото бавно, а после по-осезаемо.

Екипажите бяха проверили очевидните обяснения. Може би междузвездният газ ставаше твърде рядък и не можеха да съберат достатъчно водород, та двигателите да работят с максимален капацитет. Сметките показваха, че проблемът не е в това. Синтезният двигател се състоеше от магнитни цилиндри, които задържаха плазма. Греблото непрекъснато добавяше нови протони за реакцията. Магнитните ротори освобождаваха през роторите алфа-частици, които тласкаха кораба напред. Системата работеше от векове и изглеждаше наред.

Следващата вахта бе предположила, че отпред може да има твърде много прах, който да оказва съпротивление на ускорението им. Бяха успели да измислят как да вземат проби и да ги изследват внимателно. И в тях нямаше нищо нередно.

Следваха други идеи и опити, но сега нещата бяха сериозни. Бяха потеглили достатъчно презапасени — но вече нямаше да е достатъчно.

— Тлъстият ни резерв… е стопен — заяви Редуинг.

„Слънцетърсач“ щеше да стигне целта си със закъснение от почти цял век. Можеше и да успеят, ако очакваните течове и загуби не се случеха… но никой не искаше да изчислява шансовете за подобно нещо. Всички знаеха, че процентите са твърди лоши.

Решиха да спрат и да поспят.

На следващия корабен ден Клиф се събуди пръв. Продължаващият седмици неспокоен сън беше друг от симптомите на размразяването. Раздразнението, което вървеше с него, също не беше изненадващо. Проклетият шум въобще не помагаше. Най-доброто решение бе да говори колкото се може по-малко. Междувременно умът му се въртеше над по-дълбоката загадка на купата, която висеше като питанка на оптичните монитори. Заради плазмените смущения образът прескачаше, но понякога Клиф виждаше зашеметяващи подробности.

„Свят като купа“. Опита се да измисли по-добър термин. Претенциозен и изкуствен. Кой би избрал да живее на такова място?

Проведоха среща и после още една, без да измислят нещо полезно. На края на поредния фрустриращ разговор Клиф каза тихо:

— Искам да събудим Бет. За този проблем ни трябват повече умове, а ние сме зациклили.

Редуинг сви устни и поклати глава.

— Трябва да сме пестеливи.

— Само ако решим да продължим, с надеждата, че нещата ще се оправят, без да правим нищо — отвърна Клиф бързо.

Викрамсинг също се включи, преди капитанът да успее да отговори.

— Тази сутрин засякох ново леко понижение на ускорението. Почти цял километър за секунда.

Последва дълга пауза. Редуинг внимаваше да не издаде напрежението си, но признаците за него се трупаха. Раздразнени жестове, счупена чаша, моменти на вътрешна изолация. Психолозите на Земята имаха високо мнение за лидерския стил на капитана, но според Клиф той бе най-добър в бюрократичните схватки. „Но тук няма мениджъри, които да разиграва“.

— Значи това, което не е наред, става по-лошо — каза Редуинг.

Никой не му отвърна. Нямаше нужда да потвърждават очевидното.

— Бет е чудесен пилот и инженер. И има много други умения — каза Клиф.

Още докато го казваше, усети, че звучи двусмислено. Дори Майра се усмихна. „Много други умения“. А и всички знаеха за връзката им.

Редуинг примигна, после се усмихна.

— Добре, затоплете я.

Започнаха процедурата по съживяването на Бет. Протоколите бяха ясни, но всеки случай си имаше индивидуални отклонения. Докато процесите вървяха, четиримата още два дни обсъждаха проблема със забавянето, но не откриха нищо. Корабът летеше напред, удряше молекулярни облаци и все по-чести плазмени пламъци.

— Това са остатъци от струята, която виждаме — обясни Абдус. — Започваме да я достигаме.

Греблото щеше да има нужда от навигация, а не разполагаха с данни за калибриране. Изкуствените интелекти, които неуморно регулираха загребващите полета, бяха по-умни от човек, но бяха и твърде тесногръди. Работеха добре, доколкото можеха, на базата и на дългия опит от полета. На моменти дори гадаеха, но не можеха да мислят извън зададените им параметри. Майра ги наричаше „пазители“ на двигателя. Клиф се чудеше дали го казва с ирония.

— Трябва да вземем решение — настоя Абдус. — Нали?

— Искаш да кажеш, че аз трябва да взема решение — отвърна Редуинг, събра пръсти и погледна през тях. Беше блед и отслабнал и не всичко това се дължеше на продължителното замразяване. Никой от тях не спеше особено много.

— Може би Бог ни я праща — обади се Клиф.

Редуинг го изгледа въпросително.

— Винаги си имал странно чувство за хумор.

По принцип не се разбираха особено добре по време на брифингите на Земята. Редуинг настояваше да направи всички учени фактически членове на екипажа, под стройна командна верига. Клиф и останалите бяха против. Научният персонал имаше собствена хлабава командна система и само върхът на пирамидата се занимаваше с капитана. Клиф беше най-старшият научен офицер. Разбира се, тези процедурни въпроси бяха на десетки — не, на стотици! — години, но в неговата памет си бяха съвсем скорошни.

Опита се да обясни спокойно и разумно.

— Ако не бяхме забавени, щяхме да профучим покрай това странно нещо. И дори да се блъснем в него. Да я наречем Викрамсинг тази звезда, а? Със съвместни откривателски права и за останалите.

Всички се усмихнаха. Имаха нужда от малко оживление. Никой на борда нямаше да изкара пари от междузвездни начинания, но все пак…

— Сега обаче сме по-бавни и можем да направим малка корекция, така че да огледаме обекта.

Редуинг го гледаше и мълчеше. Викрамсингови също.

— Той е изкуствен — продължи Клиф. — Можем да…

— Намерим помощ ли? — Устата на Редуинг се изви скептично. — Признавам, обектът е странен, но нашата цел не е да проучваме феномените по пътя. Ние отиваме на Слава.

Клиф обмисляше този момент вече от два дни. Разпери ръце, сякаш претегляше плюсовете и минусите на везни.

— Може би можем да направим и двете.

Редуинг вече си бе нахлузил твърдото уверено изражение, което му служеше толкова добре на Земята. Думите на Клиф обаче го сепнаха и той попита:

— Как така?

— Предлагам да използваме плазмената струя от звездата. Вече се движим в покрайнините ѝ. Нали е богата на водород? И е по-силно йонизирана от обичайния междузвезден газ, който гребем отпред и издухваме през магнитните тунели през всичките тези десетилетия. Това е доста добро гориво за нашия двигател. Нека го използваме и да наберем малко скорост.

Един миг, втори. „Карай простичко“.

— Реактивната струя излиза от нещото. Нека прелетим през нея.

— Абдус, струята не се ли движи с относителна скорост? — попита Редуинг. — В обратна посока? Така ще ни забави.

Дали беше прав? Майра кимаше. Клиф продължи дръзко:

— И това може да ни е от полза.

— Главата ме заболя — каза капитанът. — Сега пък за какво говориш?

— Със запасите, които имаме в момента, ще умрем, преди да стигнем на Слава. Ако не можем да ускорим, ще трябва да спрем да заредим. Тук и сега. Да спрем в орбита около Викрамсинг. Да се разберем с местните.

Всички се втренчиха в него.

Клиф изигра следващата си карта.

— Вече настигаме звездата. С всеки час ще ни е по-трудно да променим ускорението си.

Майра се сепна — нима не бе мислила за това? — после кимна.

Редуинг не беше от хората, които подскачат при всяко предложение. Сви устни и впери очи в ниския таван от карбонови нишки.

— Добре. Да направим изчисленията.

Отне им още един ден.

Докато останалите се потяха над екраните, Клиф гледаше как Бет постепенно излиза от замразяването в обятията му. Присвои си правото да разтрие схванатите ѝ мускули и да успокои паниката, която идваше с пробуждането от дългия сън. Гледаше как хубавото ѝ лице се насища с цвят, гледаше луничките и ореола на червената ѝ коса. Беше опитала, без успех, да скрие от него страховете от процедурата и сега те отново се завръщаха в трепкащите клепачи, в спазмите по лицето… докато замъгленият поглед не се фокусира. Тя се намръщи, видя Клиф на фона на керамичното небе, изчерви се изненадано и се усмихна.

— Аз… Какво… студено ми е…

— Не говори. Просто дишай. Всичко е наред — излъга я той.

— Щом си тук, значи е наред. — Тя протегна ръка да го докосне и направи гримаса.

Беше като изгряващо ново слънце.

3.

Бет Марбъл усещаше как животът ѝ се завръща като бавен топъл прилив. Лицето на Клиф накара последните ѝ мисли — страховете отпреди десетилетия, когато химикалите я приспиваха, — да изчезнат. „Той е тук! Изглежда като преди. Проработило е! Значи вече сме на Слава“.

Преди няколко минути в относителното време усещаше лепкавите пипала на паниката. „Онова можеше да е последното нещо пред очите ми…“ Приливът на адреналин, породен от ужаса, все още бушуваше в нея. „А мислех, че съм готова, бях толкова сигурна…“

Усмихна се на предишния си образ и го изтласка настрана. Как казваха в гимназията? „Бъди тук сега“.

Клиф говореше с топъл и успокояващ тон.

— Всичко е наред.

— Щом си тук, значи е наред — отвърна тя пресипнало.

Усещането да я масажира бе чудесно и тя следваше тихите му наставления. Лежи спокойно, отпусни се. Долавяше мириса на прохладния метален въздух. Кръвта течеше със скорост, от която клетките ѝ бяха отвикнали още преди години, гъделичкане, пристъпи на удоволствие, докато сетивата ѝ се завръщаха… „Хей, може и да ми хареса“.

А след това чу ръмженето на кораба.

Голяма част от пасажерите бяха заспали още преди „Слънцетърсач“ да потегли, но като пилот тя бе останала будна почти година, докато набираха скорост. Чувстваше се добре в пилотската кабина на звездния кораб. Нищо, че не правеше почти нищо, защото електронните системи се грижеха за магнитното управление и лептонния синтез.

Така че разпозна басовото ръмжене, което ѝ подсказа, че корабът още се движи с пълна мощност. Даже нямаше нужда да чува, можеше да го усети.

А и онова леко, тенорно стържене, когато „Търсач“ намаляваше — в момента го нямаше.

Докато ръцете на Клиф продължаваха да я връщат към света, тя напрегна слух. Не, не бяха на Слава. Нещо не беше наред.

Контролираното изражение на Редуинг беше пример за сдържана колебливост.

Не му допадаше нито една от възможните алтернативи. Както и на останалите. Но Клиф виждаше в извивката на устата му, че не иска да се впуска в остатъка от продължителното пътуване с надеждата, че двигателят ще се оправи.

Абдус записваше на една плоча. Клиф вече успяваше да разчете изражението му доста добре. Абдус беше спокоен и надежден, без склонност към рискове и с автоматично недоверие към радикално нови идеи — перфектен за екипаж в продължителния полет. Въпреки това обмисляше идеята и започваше да я харесва. Имаше дял в голямо откритие и явно искаше повече. Както и Клиф, в интерес на истината.

Но Клиф на първо място искаше да живее. С Бет. Можеше да се оженят — след най-продължителната свалка в историята.

Клиф беше достатъчно умен, за да остави тишината да натежи. Бет беше проумяла ситуацията и се оглеждаше внимателно. Редуинг бе скръстил ръце. Абдус и Майра се бяха съсредоточили над плочите си. Фоновият шум от двигателите беше като постоянно напомняне, че нютоновите закони няма да ги чакат. Редуинг се взираше в пустошта. Накрая Абдус вдигна очи и каза:

— Да, можем да направим такава маневра. Но много внимателно.

— Какво мислиш, Бет? — попита тихо Редуинг.

— Смятам, че корабът може да бъде насочен акуратно — отвърна тя. — Въпрос на спецификации, делта-ве и прицелване. Мога да настроя ИИ-то в пилотската кабина, така че да го доизглади. Маневрата ще е десетдневна. Но ми се иска да знам защо двигателите не се представят спрямо очакванията.

— И на всички нас също — отвърна Редуинг и разпери ръце. — Но ще играем с картите, които са ни раздали.

В стаята сякаш нахлу чист въздух. Четирима души очакваха думите на капитана.

Бяха го събудили, за да вземе това решение, а досега той се дърпаше.

Клиф разполагаше с кратък момент да се замисли за идеите си и дали не ги е пресилил. „Животът е хазарт“. Имаше някакво нарастващо предчувствие — плюс дразнещо любопитство, — което не му даваше мира. „Животът устоява“.

Редуинг сви устни.

— Да го направим.

Бет оглеждаше летателния план. Изчисленията бяха почти точни. Изпитваше удовлетворение, че корабът откликва на командите ѝ, макар и малко мудно. Трябваха им единайсет дни да извършат отклонението. Имаше тежки дни, в които не беше ясно дали „Търсач“ откликва правилно на маневрите. Магнитните гребла се тресяха от напъна, но работеха нормално. Абдус висеше на главата ѝ и проверяваше всяко действие. В крайна сметка тя успя да изпълни маневрата, макар и с цената на няколко учтиви спора.

Клиф и Бет прекарваха доста време в каютата си. Топлият комфорт на леглото помагаше.

Тя предпочиташе джинджифиловите сладкиши от възстановителния запас, подбрани точно за тази цел — пикантни хапки, обвити в захар, пред шоколадовите курабии, които също носеше, защото Клиф ги харесваше. И с двата вида пиеше топло какао. Клиф беше взел в запасите си само горчиво кафе. Нямаше никакви сладки.

— Какво помниш от замразяването? — попита тя, докато облизваха трохите един от друг.

Той се усмихна сънено.

— Казаха, че ще усетя малко бодване в лявата ръка, и реших, че е смешно, но не можех да се засмея. Дори не успях да се усмихна. След това… се събудих.

Бет се ухили и довърши какаото.

— И аз се сетих за същата глупава шега. Макар че покрай теб няма как да знам какво би било усещането от малко.

Забележката предизвика повече смях, отколкото заслужаваше, но нямаше проблем.

— Като гледам кръглия обект от този ъгъл, ми прилича на гигантска поничка с дупка в средата — каза Бет с изтънял глас.

— Пак мислиш за храна. Е, време е за ядене.

Докато работеше, старите ѝ страхове се стопяваха и за да ги държи под контрол, тя се уединяваше с Клиф. Той беше слънцето в нейната система, още от първата седмица, когато се запознаха при подбора на екипаж. Двамата ѝ родители бяха загинали в катастрофа предишната година и това хвърляше сянка върху кандидатурата ѝ — поне в очите на селекционната комисия. Те искаха екипаж с дългогодишна стабилност, а не с емоционални проблеми, които можеха да се задълбочат с времето.

Загубата на двете централни фигури в живота ѝ я накара да се затвори и я лиши от радост. Връзката с Клиф не беше предвидена като антидот, но магията ѝ имаше точно такъв ефект. Тя сложи край на затъмнението и това си пролича във всичко, което Бет вършеше. Особено в психотестовете. И имаше очевиден ефект при възвръщането на социалните ѝ умения. По-късно, по време на обучението, бе разбрала, че точно преди връзката ѝ с Клиф е щяла бъде изхвърлена при следващото пресяване. Както казваше впоследствие: „И тогава срещнах Клифи“. Видимите промени в нея спасиха мястото ѝ. След това представянето ѝ в електромагнитното пилотиране, все още нова дисциплина, се подобри драстично.

Беше тук благодарение на него. Демонстрираше му го по време на продължителните страстни любовни сесии. Сексът бе обратната страна на смъртта. Подтикът да оставим нещо след себе си, предопределен от еволюцията и залегнал дълбоко в подсъзнанието. Потните часове, прекарани в мачкане на чаршафите (изразът не ѝ харесваше, а и не беше съвсем подходящ, защото Клиф ползваше хамак), определено потвърждаваха това, както никога досега в доста рехавия ѝ любовен живот. Боеше се, че това си личи по зачервеното ѝ лице по време на храненията, при най-малкото замисляне колко различна е сега — похотлива и щастлива, напълно излязла от сянката на затъмнението.

Една вечер, след като тя ги насочи към продължителния завой към Купата, капитанът позволи да отворят алкохол. Направиха импровизирана брейнсторминг сесия с Майра за рефер и започнаха да обменят идеи. Какво щяха да открият? Какво, по дяволите, представляваше Купата.

Бутилките се надигаха все по-често. Бет ги разсмиваше. Имаше пеене, очаквано ужасно, и още повече смях. Капитанът изпи повече от останалите четирима, взети заедно, и тя започна да разбира на какво напрежение е подложен.

Маневрата, която замисляха, беше зашеметяваща. Струята беше много по-плътна от всяка плазма, през която бе проектиран да лети корабът. Но пък „Търсач“ бе достатъчно здрав, за да издържа на сблъсъци с молекулярни облаци. Човек никога не знае на какво може да се натъкне в междузвездното пространство. Е, никой не си бе представял нещо като Купата, но корабът бе направен достатъчно издръжлив.

Заровените в облак звезди можеха да йонизират около себе си сферични частици. Можеше да се наложи „Слънцетърсач“ да мине през подобен облак. На носа му имаше лазери, които можеха да идентифицират солидни обекти с размерите на къща и да ги изпарят с единичен гигаватов импулс. Лазерите бяха здрави и издържаха на плазмения ураган, който се вихреше около носа на кораба. Щяха да имат нужда от тях.

Звездата Викрамсинг се движеше в посока, обратна на въртенето на галактиката — относително необичайно, но не съвсем рядко явление. Те се движеха в същата посока, защото системата на Слава се намираше зад слънцето, в рамките на въртенето, което повечето звезди споделяха в спиралната галактика. Точно затова не бяха забелязали странната звезда преди да я наближат: купата я обвиваше и тя не се виждаше от кораба, нито от Земята. Но когато „Търсач“ бе започнал да настига системата, звездата бе изскочила внезапно иззад укритието си. И вече бе съвсем близо.

— Мхммм. Колко бързо се движи? — попита Бет на следващата среща. Петимата бяха нагласили столове пред мониторите в командната каюта.

— С повече от десет хиляди километра в секунда — отвърна Бет.

— Доста бързо.

Майра се усмихна.

— Да. Пазех този факт за точния момент.

— Това е почти като скоростта на нашия кораб. Определено е висока за звезда.

Абдус кимна.

— Малко по-малка е от нашата, затова я настигаме. Но да, като за звезда е необичайно.

Бет се зачуди защо ли Викрамсингови разкриват мистериите стъпка по стъпка. Дали беше въпрос на различна култура? Може би не искаха да я шокират твърде силно веднага след събуждането? Трябваше да признае, че главата ѝ все още е замаяна — и не от замразяването и медикаментите. Концептуално претоварване. Ако не виждаше нещото на мониторите със собствените си очи…

„Опитай да мислиш трезво“.

— Може ли… може ли изригванията, които виждаме в центъра, да са отговорни за това? — попита Бет.

Майра поклати глава.

— Как? Би трябвало да се спират в обвивката.

Бет нарисува схема — ръката ѝ леко трепереше.

— Изригванията се насочват към обвивката, а звездата се ускорява в обратна посока? А в Купата има дупка.

— И аз се чудех за това — каза Абдус. — Обвивката се задържа, въпреки че гравитацията на звездата я привлича.

Тя се замисли за полета на подобна колосална маса и за необходимия баланс на силите, за да пази всичко от сблъсък. Как?

— Какво причинява задвижването?

— Изпускането на реактивната струя движи цялата конструкция напред — отвърна Абдус. Викрамсингови поклатиха глави, явно все така смаяни от необятната система. Бет вече разбираше защо са събудили първо Клиф, а не Редуинг. Специалността на Клиф бе да се занимава със странностите на живота на Слава и да е гъвкав. Вярно, беше биолог, а не астрофизик. Въпреки това не те, а той бе предложил да прелетят през плазмената струя.

Последва дълга тишина… и после една идея я накара да повдигне вежда. Спомни си старата фраза за разбиране: „Да видиш светлината“.

— Липсващият елемент е светлината — каза тя. — Цялата система би трябвало да използва светлината от звездата на Викрамсинг.

— Как? — попита скептично Редуинг.

— Нека видим всички спектрални анализи, до които имаме достъп — отвърна Бет.

Отпрати допитване и получи отговор: изобилие от Fe и алфа-елементи Mg, Si, Ca, Ti… Осъзна, че ще ѝ се наложи да разчита на визуално представените корабни диагностики. Перфектен сблъсък с разумните корабни системи и непознатото — с нея по средата. При предизвикваща халюцинации скорост.

Разполагаше само с интуицията си. Всеки има право на интуиция, но фактите говорят сами за себе си. И е най-добре да бъдат оставени да говорят.

Сега беше моментът на Бет. Пилотирането не беше колективно занимание. Дори Редуинг можеше само да наблюдава и да взема решения, докато изкуството на магнитното управление беше в ръцете на Бет.

— Пожелайте ми късмет — каза тя с пресилена храброст, докато корабът се устремяваше към перлените пламъци на струята.

Клиф я прегърна и я целуна по бузата, но тя вече се бе съсредоточила върху екраните, които обграждаха пилотското кресло.

— Да, късмет — прошепна той и се оттегли в собственото си кресло.

Звездата Викрамсинг се виждаше като пламтящ фар през дупката, от която излизаше реактивната струя.

— Как ще я наричаме? — попита Бет.

— Дупка — отвърна напрегнато Редуинг.

Близо до горещата точка на звездата, в началото на струята, с безспирен гняв се извиваха магнитни арки. Бурите се блъскаха една в друга над звездата, кипящи от радиоактивно насилие. Изглеждаше сякаш червеното джудже има кожна болест.

Корабът се приближаваше и с нарастването на Купата скоростта на достигане бе все по-видима. Бет караше с малко сън и прецизно подбран коктейл от стимулиращи медикаменти. Абдус и Майра я сменяха, когато почнеше да задрямва. Бет стоеше на командния пулт и се мъчеше да остане спокойна въпреки все по-нарастващата си нервност. „Нали се предполага, че пилотите имат нерви от желязо, момиче?“ Не можеше да излъже себе си обаче.

Купата изглеждаше наръбена в инфрачервения спектър. По повърхността ѝ личаха колосални структурни подпори, разположени в хоризонтална и вертикална решетка. Висеше и се въртеше, следвайки послушно звездата си. Студената външна страна почти не отразяваше ярките звезди.

— Според анализите това е някаква въглеродно-метална сплав — отбеляза Майра. — Няма нищо общо с нашите.

Клиф нямаше важна роля в цялата тази работа. Той приготвяше храната и разтребваше, докато останалите дежуреха на мостика с непоклатима отдаденост. Непрекъснато проверяваха и препроверяваха всяка корекция на курса. Бет виждаше, че Клиф е впечатлен от екипната им работа след набелязването на общата цел. Най-сетне можеха да се съсредоточат върху техническите подробности и това ги правеше очевидно щастливи.

Клиф се държеше встрани, но и той не спеше много. Бет усещаше неизказаните му мисли. Ако щеше да се мре, поне искаше да е буден.

Беше ѝ трудно да не позволи на чувствата си да не влияят върху мисленето. Докато се опитваше да направи абсолютно прецизни изчисления за маневрите, раздразнението ѝ нарастваше. Представяше си всякакви фантазии, докато загребващите полета се наместваха за завой, за който въобще не бяха предвидени. Абдус и Бет използваха майсторски гравитацията на звездата, за да насочат „Търсач“ по същия вектор, който следваше джуджето.

Бет усещаше раздразнение от вперените в нея очи — или пък говореше умората ѝ? С Клиф изготвяха доклад за Земята, пълен с данни и изображения. И тъкмо го изпращаха по лазерната връзка от мостика, когато тя се усети. Какви бяха шансовете „Слънцетърсач“ да попадне на звездата на Викрамсинг при еднакъв курс?

Редуинг я погледна сепнато, когато отбеляза този факт.

— Всички се движим към Слава. По дяволите!

— Дали и те искат да я колонизират? — попита Майра.

— Не е възможно — отвърна Абдус. — Няма смисъл. Купата има десетки милиони по-голяма площ от една планета.

Аргументът изглеждаше убийствен. Но пък курсовете им бяха еднакви. Напред към Слава. Със Слънцето точно зад кърмата.

— Може просто да се шляят от звезда на звезда? — предположи капитанът. — Междузвездни туристи?

Никой не отговори.

— Нали сте информирани за гравитационните вълни? — попита Редуинг внимателно и се огледа.

Всички кимнаха.

— Не можеш да пазиш тайна от техничарите, командире — каза Бет, без да откъсва очи от променящите се екрани.

— Смяташ, че тази конструкция, тази купа, търси източника им, така ли? — попита Абдус.

— Има логика. Истинска загадка, нали? — Редуинг отново се огледа.

— Това е шум — каза Майра. — Или поне така смятаха учените, преди да заминем.

— Каква е вероятността тази купа да е причината за гравитационните вълни? — попита Редуинг. — Да речем реактивната струя?

— Няма обекти с такава маса, които биха предизвикали подобни вълни — отвърна Клиф. — Четох по темата, докато Бет се събуждаше.

— И в системата на Слава няма очевидни огромни маси — отбеляза Абдус.

— Може би отиват на Слава, за да вземат генератора на гравитационни вълни — предположи Редуинг.

Клиф сви рамене. Нито една от тези идеи не му изглеждаше вярна.

— Не че трябва да разчитаме на интуиция в този случай — обади се Бет през рамо: никога не отместваше поглед от информационните панели.

След разговора се върнаха към определянето на курса и пилотирането. Напрегнатата работа носеше облекчение от несигурността на начинанието им. Клиф също висеше на мостика и очевидно им завиждаше. Поне техните дни бяха пълни.

Насочиха се към центъра на Купата, като спазваха почтителна дистанция. Бет ограничи ускорението им, като спря двигателите.

— Може би, като ги оставим да починат, ще заработят по-добре — каза тя, макар да не ѝ се вярваше. Реактивната плазма от дупката имаше достатъчно бързи йони, които напираха здраво към загребващите полета и корабът току се разтрисаше и палубата бучеше от продължителните тремори. За пръв път през живота си Бет се чувстваше като древен морски капитан, плаващ в буря.

Струята вече се виждаше и с невъоръжено око. Перлени пламъци с отблясъци в синьо и жълто. Според Абдус това бе рекомбинация на плазмата, атоми, които кондензираха извън струята и разпръсваха характерния си спектър. Светлините в командната кабина бяха затъмнени до само червеникави за контраст. Директното гледане навън щеше да изгори очите им.

С отдалечаването си от Купата продълговатата струя оставаше странно стегната. Бет увеличи картината.

— Сякаш струята се стеснява в дупката и после изригва навън. Вижте, има равномерно разположени ярки петна.

— Предполагам, че е нестабилност — каза Абдус и потръпна, но тонът му бе спокоен. — Струята сигурно се свива магнитно при преминаването през дупката.

През нея пълзяха спираловидни нишки. Вече виждаха по-напред през светлината на струята, изливаща се от дупката. Правилна окръжност, много по-голяма от разстоянието между Луната и Земята. Майра насочи телескопите към ръба на окръжността. Микровълновият спектър пращеше от шумовете от сгъчканите ярки петна — притиснати електрони, които крещяха в знак на протест.

Абдус приближи образа на Купата под друг ъгъл и Клиф усети как сърцето му се свива.

Встрани от лъчите на звездата се виждаха огромни намотки, окъпани в топла светлина.

— По-големи са от планини! — прошепна Абдус.

Клиф не се бе замислял сериозно, но предполагаше, че строителите на Купата са отдавна мъртви. Упадък, рухване, изчезване — това бе съдбата на цели видове с времето, не само на цивилизациите. Тази конструкция беше древна. Но още работеше. Соларният вятър на звездата се оттичаше стабилно в струя и задвижваше цялата конструкция с високо ускорение. Кой би могъл да измисли подобна система, камо ли да я построи?

Докато „Търсач“ приближаваше обвивката, Бет започна да получава по-силни сигнали от микровълновия спектър — надигащо се електромагнитно бучене. Майра засече мъгла от воднист азот в най-вътрешния ръб на кръга, по-далече от намотките.

— Въздух? — попита Бет високо.

Никой не отговори. Клиф се замисли за вътрешната повърхност на Купата, площ, по-голяма милиони пъти от тази на Земята.

А имаше и още: приближенията през плазмения воал, обгръщащ „Търсач“, показваха, че конструкцията се върти като едно цяло.

— Разбира се — каза Майра. — Центробежна гравитация.

Събраха измерванията и сглобиха цялостен образ на главния екран. Ярката плазмена струя излизаше от полукълбото на Купата през наръбена дупка.

— Прилича на странна купичка за чай — каза Редуинг. — Свят в купа.

Известно време никой не проговори. След това капитанът се обади с пресилена небрежност:

— Абдус, провери дали нямаме ново теснолъчево съобщение от Земята.

— Не е имало ново от…

— Веднага — нареди твърдо Редуинг. Бет разбираше: Абдус имаше нужда да се занимава с нещо.

Палубата потръпна от продължителна басова вибрация, каквато не бе имало досега. По-скоро се усещаше, отколкото се чуваше.

— Приближаваме струята — каза напрегнато Бет. — Това е… може да се каже, плазменият прибой.

Редуинг се намръщи.

— Пълен стоп. Завърти магнитните екрани.

— Разбрано. — Бет бързо заработи по голямото табло. Купата нарастваше сякаш светкавично.

— Прихванахме струята. — Дълбокият бас се усили. — И забавяме. Вече летим директно нагоре през нея.

„Слънцетърсач“ направи агонизиращ завой. За да се извърти корабът в плазмения поток, бяха необходими уменията на фигурист и акробат, въртящ се с ускорение в трите измерения. В междузвездното пространство, където повечето водород е газообразен, а не разбит на йони и електрони, „Търсач“ йонизираше газа с шокова вълна от собствените си осцилиращи магнитни гребла. Вълните се простираха напред, грабваха свободните електрони и ги разбиваха във водородните молекули. При подходяща настройка — която отнемаше на Бет само миг — имаше достатъчно време водородът да се разпадне на електрони и протони. Газът изгаряше сред пламък от съскащи йони. Това оставяше точно пред кораба плазмена колона, готова да бъде събрана и погълната от магнитните двуполюсни гребла и предадена към ядрените реактори. Номерът беше, докато се носи през тази гневно пламтяща колона, корабът да се засуче.

„Търсач“ изви настрани няколко градуса, оставяйки звездата да натрупа лека преднина. След това застана зад нея. Струята се приближи и пред очите им заиграха ярки нишки. Гмурнаха се напълно в тях с болезнен завой, който ги залепи за левите облегалки на креслата сякаш… завинаги.

Не беше лесно да смениш посоката на междузвезден кораб. Челото на Бет беше потно. Тя прокара ръка по командното табло и в кабината повя хладен полъх. Напрежението по „Слънцетърсач“ отекваше в дългите коридори. Вторичните совалки се тресяха и мърдаха в гнездата си. Бет се чудеше дали и тя, и корабът ще издържат.

Накрая изравни „Слънцетърсач“ и усетиха напъна на струята по магнитните полета. Забавянето я тласна напред и коланите на креслото се впиха в гърдите ѝ.

На цялостния екран, настроен във всички части на спектъра, се виждаха плазмените пламъци, които пълзяха и се виеха по носа. Цялостната скорост на „Търсач“ беше по-висока от тази на звездата, но когато застанаха под огромната купа в плазмения поток, се включи и друга сила. Бет я усети и се притесни, но после осъзна: „Слънцетърсач“ започваше да се извърта в стабилна спирала през бушуващата плазмена буря.

Всички усещаха смазващата сила на бавното гигантско извъртане.

— Чудех се какво поддържа тази струя толкова права и стегната — каза Бет пресилено небрежно. Ръцете ѝ се движеха бързо и сигурно по командното табло. — Всъщност са магнитни полета, създадени от електрическото напрежение в самата струя.

— И? — Редуинг очевидно не беше от техничарите.

— Някой го е измислил, за да използва полетата на звездата и да ги засмуква в струя. Те образуват тези спираловидни нишки, които виждахме по време на приближаването.

— Електрическо напрежение ли? — възкликна Майра разтревожено. — Корабът е предимно метален, проводник…

— Токът тече около нас, не през нас. Предава се по ъгловата инерция. Като самолетите, които летят през буря на Земята. Но… само какъв полет! Усещате ли завъртането!

Бет се обърна ухилено. Останалите я зяпаха стреснато. „Ясно де, не всеки харесва сърфирането. За тази работа си трябва вкус“.

— Всичко е под контрол. Не се притеснявайте. Това е гигантска магнитна спирала. — „Започни с добрите новини, а за другото ще се тревожим после“. — Това значи, че следваме по-дълъг път, ще ни отнеме повече време, но ще имаме по-голямо забавяне, когато излезем от струята.

Никой не промени изражението си. „Пасажери! Въобще не могат да се забавляват…“

Трудният полет продължаваше часове и часове. Бет усещаше напрежението, но нямаше нищо против. Пилотирането през плазменото течение, без да разбие кораба, беше… забавно. Сърцето ѝ туптеше от наслада. Вълнението бе по-силно от всичко. Тя беше парашутист, сърфист и скиор и се наслаждаваше на усещането от високата скорост. „Да!“

Но докато тя се усмихваше, Редуинг седеше намръщено. След известно време Бет заяви, че има нужда да се раздвижи. Откопча коланите на креслото и продължи да работи права. ИИ-тата се трудеха здраво, поемайки множество от дребните корекции. Корабът поемаше голямо напрежение по сглобките и Бет се притесняваше, че нещо ще даде на късо. Твърде много електрони се стрелкаха по корпуса му. Така че тя освободи напрежението с един богат на протони плазмен пулс — чисто вдъхновение в комбинация с основи на физиката — и нещата се оправиха.

Продължи да стои права. Беше като сърфиране на най-дългата вълна във вселената, пенлива и пръскаща, и душата ѝ потръпваше с всеки изминат километър.

Ето я и дупката. Бет се върна в креслото. „Забавното свърши… може би“.

Някой говореше зад нея, но тя не му обърна внимание. Пилотите не слушат пасажерите си, не и ако са умни!

Купата приличаше на плоска равнина с мишена по средата. Бет виждаше сложното оребряване по ръбовете около дупката. „Намотки, пренасящи електрическо напрежение, по-големи от континенти?“ Нещо трябваше да създава магнитните полета, оформящи плазмата от звездата, които също така натискаха и кораба сред свирепата ослепителна буря. Нещо огромно.

— Вече нямаме проблеми със забавянето на скоростта — заяви тя небрежно, за да успокои останалите. Нямаше нужда да поглежда към тях, можеше да надуши страха им. Продължаваха да се носят срещу течението на струята. Магнитното съпротивление бе по-лошо от това, за което бе предвиден „Слънцетърсач“, и корабът пукаше и стенеше.

Купата се приближаваше стремително. Дълбокият басов тътен се носеше из кораба и караше креслото на Бет да вибрира…

„Съсредоточи се“. Влетя в дупката на Купата, придържайки се към ръба, за да избегне кремацията. Примката от магнитни полета затягаше струята, като вода под напрежение. Силата на течението се засилваше срещу кораба. Вълните ставаха все по-нагънати. Бет видя, че Купата е по-дебела в близост до дупката — може би за да удържа на по-силното натоварване? По ръба на дупката играеха странни светкавици.

Тя накара ИИ да направи карта на магнитната геометрия и след няколко секунди се появи цветно 3D изображение.

— Примката, през която преминаваме, е оформена от двуполюсни полета — каза Бет. — А двуполюсните се поддържат от друго, перпендикулярно поле, така че магнитните напрежения да не могат да се свържат и да изчезнат. Хитро.

Отзад се разнесоха мърморения. Анализи, разговори за сваляне на напрежението, окуражаване — всичко смесено в хор, на който тя не обръщаше внимание.

— Освен това, дами и господа, тук е по-радиоактивно, отколкото в Ада. Но междузвездна дъска за сърф като нашата е създадена точно за това — добави тя весело.

Продължаваха напред, губейки скорост. Бет се размърда в коланите, намести се и отново политна напред. „Яздене на голямата вълна. Сърфирането на живота… стига да оцелееш“.

Носът опита да кривне встрани и тя го изправи. Отново. И отново. С всеки път ставаше по-добра. Забеляза, че е подгизнала от пот. „Нищо чудно, че вече не надушвам страха им…“

Забеляза блещукане през потоците плазма отпред. Малка сфера, която се поклащаше пред тях — звездата Викрамсинг. Купата се сплеска и се превърна в околен хоризонт. Корабът виеше от усилие.

За Бет времето спря да значи нещо. Тя се бореше с всеки порив и водовъртеж, държеше курса прав, псуваше, примигваше заради потта… и след това преминаха.

Небето се отвори. Внезапно се издигаха над сребриста равнина. Струята продължаваше да ги блъска.

— Чудесно! — извика Клиф, все още омотан в коланите си. Последваха смутени възгласи. Летяха над широка бяла равнина, но по-бавно и по-бавно… и после се завъртяха отново.

— Излизаме от струята — заяви Бет, сякаш подаваше маслото на закуска. Ако останеха в плазмата, щяха да се забавят съвсем и да излетят обратно навън.

— Поемаме сериозно затопляне по корпуса — каза Абдус напрегнато.

— Едва удържам вектора — добави Майра уж спокойно, но Клиф вече се бе научил да долавя напрегнатите нотки в тона ѝ.

Нажежената плазмена струя изтъня и сякаш изви настрани. Силната турбуленция отново ги притисна към креслата и причини нови метални стонове в кораба.

— Навън сме! — извика Майра. — Успяхме да излезем!

— По-скоро да влезем — обади се Редуинг.

Прозвучаха радостни възгласи и всички насочиха очи към екраните. Вече виждаха вътрешността на Купата.

Обширната равнина сияеше от светлина. Издигаха се бързо, оставяйки плазмата встрани, и гледката се избистряше. В мъгливата далечина се виждаха разделените на решетка сребристи участъци с размерите на светове. Секторите имаха граници, които обособяваха отделните части на грамадно огледало, и ако човек вярваше на очите си, всичките бяха фокусирани някъде в далечината.

Тишина.

— Огледала, които връщат обратно светлината на звездата — прошепна Абдус. — Това причинява нажеженото петно.

Бет кимна смаяно. Да, в противен случай огромните огледала щяха да ги ослепят мигновено.

Корабът се завъртя настрани и екраните разкриха мъгливи петна от… зеленина. Бет настрои увеличението навътре към сферичната обвивка. Долните ширини на вътрешността на купата сияеха със зелени територии и участъци от синя вода… Езера. Не — океани. Окото не можеше да възприеме напълно видяното. Те се движеха покрай оста на струята и пред тях се ширеше величествен пейзаж.

Бет изчисли ъглите и разстоянията. Всеки от решетъчните сектори имаше по-голяма площ от Земята. Всеки имаше различни детайли, паяжина от зелено-кафяви континенти и обширни морета.

Зрението ѝ се замъгляваше от умора. Безброй болки започнаха да пълзят по тялото ѝ.

— Достатъчно — заяви Бет. — Изкачването по струята изхаби достатъчно от ускорението ни. Купата и звездната система се движат доста бързо и сега сме в техния обсег. Условно сме в гравитационния кладенец на звездата.

— Какво?! — възкликна Редуинг.

— Капитане…

— Не, няма проблем, схванах — каза внезапно той. — Просто мащабите на това нещо са смайващи, Бет. Купата е с размерите на малка слънчева система и можеш да оставиш кораба да обикаля около слънцето, нали? Много ли сме близо? Топлината не е ли твърде силна?

— Всичко ще е наред. — Бет се напрегна и присви бледите си устни. Едно последно усилие. — Оставям греблата и полетата да функционират, за да не ни залее радиация. Ще друса, но нямаме друг избор. Скоростта ни е изравнена с тази на системата, така че ще минат месеци, преди да загазим. Ще сме на нецентрална орбита, нали, Абдус? Ще се върна в кабината, преди нещо да се случи, но моля някой да остане на вахта.

Редуинг я гледаше объркано.

Бет се усмихна изнемощяло и каза:

— Отивам да спя.

И тръгна със залитане. Зад нея се чу гласът на капитана:

— Как някой би зарязал тази гледка?

След миг Клиф застана до нея и я подкрепи, въпреки че и той залиташе.

4.

Бет трепна и се събуди. Хамакът се тресеше. Ръцете и краката ѝ бяха изтръпнали от пръстите до бедрата и раменете.

Сънят избледня. Ръцете ѝ не бяха на контролното табло, корабът не фучеше през поток от звездна плазма. Тя се сви, обърна се на другата страна и се опита да заспи отново. Клиф го нямаше. Колко ли дълго бе спала?

Накрая се отказа, стана и тръгна към мостика. Тропотът на ботушите ѝ я разбуди напълно. Ръцете ѝ продължаваха да треперят. Лош признак за един пилот…

— Здравей — усмихна се Клиф. — Редуинг ме остави на вахта. Абдус се опитваше да изчисли орбита, освен ако и той не е откъртил.

Бет умираше от глад. Взе си хляб и плодове и започна да се храни, докато зяпаше екраните. Малко завиждаше на останалите, които сигурно бяха наблюдавали гледката с часове. Наистина беше величествено.

От дупката стърчаха конструкции. Сега имаше видимост от другата страна, под широк ъгъл. Очите продължаваха да я подвеждат. Все си мислеше, че всичко е наблизо, сякаш гледаше земята от орбита… но разстоянията бяха междупланетни. Тръбопроводите около дупката бяха гигантски, с размерите на континенти.

Далеч под кораба се простираше огледалната обвивка, която преминаваше в пръстен от зеленикава охра. Между „Слънцетърсач“ и тези земи се виждаше блещукаш слой… вероятно атмосфера. Как ли я задържаха? Бет се намръщи и сякаш успя да зърне отражението на звездата от някаква прозрачна бариера. Мембрана? Тя присви очи към милионите квадратни километри от материя, приличаща на найлонова обвивка за сандвичи. Мембраната се разтягаше в далечината към земите от пояса — гигантската цилиндрична секция, която оформяше ръба на… Купата? Терминът на Редуинг не ѝ харесваше, но не можеше да измисли по-добър. Там нямаше огледала. Само зелени континенти, закрити с облаци. Както и пясъчни пустини, сияещи под несекващия блясък на звездата, която никога не залязваше над тази колосална конструкция. „Какво ли живее тук?“

Ръцете ѝ трепереха още по-силно.

Необятността ѝ дойде в повече и Бет извърна очи.

— Направили са си свят… за обитаване в купа — каза Майра. — Огромен и зелен.

Бет си пое дълбоко дъх. След това за всеки случай свали ръце от командния панел.

— Не от цялата купа. Само от ръба. Останалото са предимно огледала. Въпреки това е повече от хабитат — отвърна Клиф. — Конструкцията ускорява. Струята задвижва цялата система. Цялото това нещо отива някъде. Кораб, който е звезда. А ние, хората, успяхме да построим само звезден кораб.

Допълнителните съдове на „Слънцетърсач“ не бяха особено разнообразни. Дизайнът им беше модулен — пасажерските капсули можеха да бъдат сменени с резервоари и товарни контейнери.

Имаха две совалки, „Карсън“ и „Лено“, които имаха подемен капацитет.

— Не можем да използваме совалките — реши Редуинг. — С тях ще пробием това, което задържа въздуха.

— Капитане, но това са танкерите ни — възрази Абдус.

— „Церес“ и „Ерос“ също са танкери, за експлоатация на астероиди. Просто ще им добавим резервоари.

— Тук няма астероиди и комети — каза Майра. — Местните сигурно са разчистили всичко, което застрашава хабитата, а нищо чудно да са го използвали за построяването на Купата.

— Сериозно?

— Не успяхме да открием нищо — потвърди Майра.

— За четири дни? Четири дни, за да отметнете хилядагодишни астрономични усилия в непозната слънчева система?

Викрамсингови замълчаха пред сарказма на капитана. Но пък Автоматичната проверка наистина не беше открила астероиди.

— Всичко е обрано.

— Хм. Значи нищо не удря Купата.

Клиф слушаше с половин ухо — това още не му влизаше в работата. Автоматичните търсещи камери бяха умни и бързи. Майра вероятно беше права: цялата звездна система бе прочистена отдавна. Но не искаше да се заяжда с Редуинг за такава дреболия. Беше по-добре да пази добрите си отношения със сприхавия капитан. И той не спеше много — Клиф го засичаше из коридорите да проверява и препроверява кораба, когато уж трябваше да почива.

Искаше му се да има още някой, с когото да си говори, но Викрамсингови се държаха настрана. А Бет спеше. Напоследък почиваше често, защото трябваше да се възстанови от размразяването и изтощителния полет през дупката.

Редуинг разсече въздуха с ръка.

— Добре, засега ще го приемем. Няма астероиди, нито комети. Ще прикачим резервоар на „Ерос“. Той може да пренася вода, даже да я добива от комети, както и да каца. Разполага с подпори за приземяване и ядрен двигател. Смятахме, че на Слава ще има луни.

— Капитане, къде планираме да се приземим? — попита Майра спокойно.

— Ето там. — Редуинг махна към зеления ръб на Купата.

— И аз така си помислих. Ако кацнем близо до дупката, ще сме на милиони километри от потенциалните водоизточници и точно до системите, които генерират магнитните полета. Може да ни възприемат като заплаха.

— Мислиш ли? — Редуинг примигна.

Майра запази лицето си безизразно — явно това бе нейният начин да е дипломатична.

— Нямаме представа как строителите на това нещо се отнасят към посетителите.

— Поне не стрелят по нас — не можа да устои Клиф.

Редуинг направи гримаса. Не го бяха избрали заради военните му умения.

— Още не са опитали да се свържат с нас. Това не ми харесва.

— Капитане, водата и обработваемата земя е по ръба — отбеляза Клиф. — Сигурно живеят там.

— А той се върти с трийсет и четири километра в секунда — добави Майра.

Редуинг кимна.

— Това е по-високо от орбиталната ни скорост, нали? Разполагаме ли с достатъчно гориво, за да се изравним с това въртене?

— Ще отнеме значителна част от бордовите ни резерви — каза Абдус. — Основно вода за ядрената совалка.

— Всичките ни бордови кораби са с ядрени двигатели — изсумтя Редуинг. — Можем да отидем където си пожелаем, стига да заредим с вода от Купата. Номерът е еднакъв за всичките. Добре, да речем, че видим езеро. Ще закараме „Слънцетърсач“ в близка орбита и ще спуснем танкер. Бет би трябвало да се справи. Клиф?

Клиф се сепна.

— Къде ще кацнем?

Питаха го като биолог.

— Отгоре изглежда като обработваеми земи, ливади и гори. Вероятно са различни хабитати. Виждате ли ледените полета? Нямам представа как са успели да ги изградят. Но телескопите ни не могат да различат отделни дървета. Разчитам само на светлинния спектър, но е очевидно, че растенията им използват хлорофил. Аз казвам да кацнем където и да е по ръба и на първо място да презаредим резервоарите.

— От вътрешната страна на Купата ли ще кацнем? — попита Майра. — Или от външната.

Редуинг се намръщи.

— Отвътре, разбира се. Там живеят местните обитатели.

Майра продължи със същия тон:

— Сигурна съм, че изстрелват космическите си кораби от външната повърхност. Може просто да ги качват по асансьор и да ги изхвърлят през въздушните люкове. Това веднага ще им придаде ускорение от трийсет и четири километра в секунда. Без нужда да прелитат през атмосферата и слоя, който я покрива.

Клиф се усмихна. Майра явно мислеше като него и също се чудеше как по дяволите работи цялата тази огромна система.

— Мислиш ли, че можем да минем през техните външни въздушни шлюзове? Може би разполагат с магнитни скоби, с които прихващат прибиращите се кораби. Може би ще можем да ги използваме.

Майра сви рамене.

— Сигурно. Но как да почукаме на вратата?

— Сигурно имат охранителни системи — отвърна Редуинг.

— Дори да успеем да влезем, те ще контролират вратите — добави Клиф. — И ще сме в капан.

На Редуинг насоката на разговора явно му харесваше. Той се отпусна назад и ги изгледа с нещо като усмивка.

— Това улеснява избора ни, нали? Трябва да сме свободни да маневрираме, докато не разберем с какво… и с кого си имаме работа. Значи ще кацнем през атмосферата.

— Ще трябва да минем през защитния слой — отбеляза Клиф.

— Може да го възприемат като агресия — добави Абдус. — На тяхно място бих го възприел точно така.

— Да. — Редуинг кимна. — Но това е единственият начин да не бъдем притиснати от самото начало.

— Не е ли учудващо? — вметна Клиф небрежно. — Би трябвало да са ни видели. Защо още никой не ни се е обадил?

— Да — каза Абдус. — Не съм получавал никакви електромагнитни съобщения.

— Странно. Човек би предположил, че ще има поне радиосигнал — каза Редуинг.

— Може би използват предварително настроени лазерни връзки — предположи Майра. — Като нас.

Редуинг се намръщи и превключи на командния си глас.

— Абдус, имаме ли време да покръжим? Да си харесаме място за приземяване?

— Не особено.

— Ще вземем „Ерос“ — реши капитан Редуинг. — Ще го подготвим колкото се може по-бързо. Така, трябва ли да будим още хора?

Може би това бе начинът за „постигане на консенсус“, както се изразяваха управляващите. Клиф изрече очевидното.

— Трябват ни минимум двайсет човека, за да се оправим на земята.

— Да започваме тогава.

5.

Докато приготвяха допълнителните кораби, държаха зорко под око Купата. Бет закара „Слънцетърсач“ в подходяща орбита, откъдето да бъде пуснат „Ерос“. Маневрираха внимателно. Виждаха пейзажите отдолу, но разстоянията бяха гигантски. Дори простата орбитална маневра им отне седмици. Все пак не ставаше дума за планета.

Това им даде време да събудят необходимата част от екипажа — инженери, техници, хора, които очакваха, че ще бъдат размразени чак когато пристигнат. Редуинг гледаше бройката им да е минимална. Имаха нужда от смени за сегашния екипаж, чиито членове щяха да се спуснат, защото новосъбудените нямаше да са физически готови навреме.

Естествено, размразените бяха съвсем изненадани.

Дори само гледането през външните екрани можеше да им изкара акъла. Редуинг бързо установи, че е най-добре всеки събуден да разяснява на следващия. Клиф беше доволен — беше му писнало да обяснява невероятната им ситуация.

Той прекарваше дните си в наблюдаване на реките, езерата и океаните на Купата — или както я наричаха някои, Паницата. Опитваше се да измисли хем описателен, хем по-сериозен термин, но не успяваше. Сините водни площи бяха добре планирани — нямаше големи пустини и сухи равнини, което осигуряваше добра циркулация на влагата и въздушните течения.

Първо събудиха Фред Оджама, геолог, който да помага в наблюденията на Клиф.

— Това не е геология — отбеляза Фред веднага. — Това е… сграда.

— Да, сграда с размерите на вътрешна слънчева система — отвърна Клиф. — Но са я измислили добре. Виж колко внимателно са разпределени езерата, реките и моретата.

Фред се замисли, после каза:

— Това е най-добрият метод. Избягват се пустините… но онази местност ето там си изглежда като пустиня. А онзи горски участък май… не, едва ли.

— Приличат на символи — съгласи се Клиф. — Все едно е писмо. Суперградинарят е оставил съобщения. Като онзи, дето е създал фиордите в „Пътеводител на галактическия стопаджия“.

Фред го изгледа с празен поглед.

Редуинг се бе поколебал да събуди Фред Оджама. Според досието на Фред той бе почти аутист. Едва бе успял да покрие изискванията за ръст. Всъщност никой не го познаваше особено добре. Не всички от екипажа бяха хиперкомуникативни, по психологически причини. Редуинг смяташе, че коктейлно парти без слушатели би се превърнало в лудница и че в екипната работа има аналог. Според досието Фред беше почти гений с множество оригинални идеи и Клиф се нуждаеше от него.

Клиф посочи границата, където цилиндричната част се извиваше плавно и преминаваше в огромния огледален купол.

— Опитвам се да разбера какво ли е да живееш на повърхността, когато започне да се накланя. Цялата конструкция се върти, така че щом наклонът се смени, центробежната гравитация ще е под ъгъл със земята.

Фред увеличи картината.

— Реките свършват ето там. Просто изчезват в пясъка. — Щракна с пръсти. — Схванах го. Центробежната гравитация работи срещу вътрешната наклонена извивка на Паницата. Така водата не може да се оттича към огледалата. Предполагам, че самата гравитация е достатъчна, за да спира живота в тази огромна зона. Вероятно не допуска и въздух.

Фред беше умен. На „Търсач“ нямаше глупави — имаше само хора с други идеи и такива, с които не си съгласен. Важна подробност, която Клиф трябваше да запомни за бъдещи спорове.

— Има логика. Огледалата са важни. Строителите не биха искали по тях да се появи плесен или нещо подобно.

— Значи цялата конструкция си има ясно разделение. Цилиндърът е за живот, а огледалата за задвижване. — Фред поклати глава. — Страхотна идея!

— Какъв ли разум въобще би се сетил за нея?

— Нещо с дългосрочни хоризонти. Тази конструкция ускорява много бавно. — Фред погледна към струята в далечината, брилянтна бяла колона с непрекъснато променящи се нишки. — Тази плазма тласка звезда.

— Странен разум. Но инженерството е универсално. Нещата работят или ги променяш.

— Искаш да приложиш обратно инженерство ли? — Фред се усмихна и кимна, така че плешивата му глава отрази светлината. — Добре. Добре.

Клиф се бе съсредоточил върху региона, където слънчевите лъчи се отразяваха в атмосферната мембрана. Лъскавата повърхност вероятно беше здрава, но тънка и задържаше въздуха — 19% кислород, 72% азот, плюс следи от въглероден диоксид и благородни газове. В един момент го забеляза. Участък, който не отразяваше.

Двамата увеличиха телескопите на максимум и извикаха Редуинг.

— Мисля, че открихме зона, изолирана от мембраната — каза Клиф и посочи. — Диаметърът ѝ е около сто километра.

— Как я допускат? Атмосферата им няма ли да изтече?

— Може би са я отворили за нас — отвърна Фред. — Толкова мащабна конструкция може да си позволи дребни загуби.

Редуинг прегледа целия спектър, преди да признае.

— Да, открито пространство. Има логика. Дали е за приземяване?

— Нашето заключение е такова — каза Фред.

— Това ни решава проблема с кацането. — Редуинг се усмихна почти със задоволство. — Да пробваме.

6.

Мемор смяташе, че ако сърцето ти е достатъчно голямо, за да може да обгърне противниците ти, идва мъдростта. Тогава те ще са прозрачни за теб и ще можеш да обезвредиш и отбегнеш атаките им. А щом ги обгърнеш, можеш да ги поведеш по пътя, посочен от трудно извоюваната мъдрост.

Това прозрение бе дошло от новата му част — онази част от съзнанието му, което скоро щеше да бъде съзнанието й. Защото Мемор бе навлязъл в трескавия период на Промяна.

Не беше най-доброто време за посрещане на криза, каквито нямаше през последните осем поколения. Оформянето на живота трябваше да се прави в покой, но съдбата на Мемор не беше такава. След няколко кратки цикъла щеше да бъде женска, но все още пазеше в себе си мъжката тръпка и наслада, Танца. Дори можеше да помирише дъха на промяната в себе си. Хормоните кипяха, а молекулите се бореха за господство в кръвта му. Трепетите бяха като химически комюникета от бойното поле. Тези промени бяха дело на Основателите и се случваха от множество ери. Мемор знаеше, че треперенето и смяната на настроението е цената за по-голямата мъдрост, която щеше да придобие. Но цената беше тежка, особено при възникналата криза.

— Настъпва ред — откри с церемониалните думи събранието на астрономите Префектът.

— Редът възтържествува — отвърнаха всички в хор и заеха местата си под големия купол.

Мемор се заслуша в развихрящата се дискусия. Тялото му беше неподвижно, но умът му се щураше от трескавите импулси на промяната. Дори подсъзнанието му, което обикновено бе спокойно, сега приличаше на набръчкана от бурни ветрове повърхност. Вълни тревога се надигаха сред стабилните течения.

Вече бе чул техническите подробности. Звезден кораб с дръзко опростен дизайн се приближаваше откъм кърмата. Беше завил и се приближаваше, сякаш първоначалният му полет не беше директно към Купата. Може би пътуваше напред към звездата, откъдето идваха гравитационните вълни?

Астрономите мърмореха. Оживеното им бърборене се подхранваше от спекулации. Бяха засекли от кораба няколко предавания, насочени директно назад. Следващите ги сателити ги бяха прихванали, но напрегнатото изучаване на лингвистите разкриваше само основи на граматиката и контекстуалните конструкции. Според езика техните съзнания не изглеждаха впечатляващо. Линейна логика, няколко значения на речта. Наистина приличаха на кораба си — примитивни, но доста амбициозни, за да полетят с толкова неефективен съд. Консултиращите инженери — дребни създания, които се държаха смирено в присъствието на едрите Астрономи, — отбелязаха някои странности в магнитната конфигурация и заявиха, че искат да разучат продълговатия кораб. Последваха още остри дискусии.

Мемор се разсейваше от кипящите в него промени. Не участваше в традиционния спор между Наблюдателите — наричани подигравателно Уседнали — и Танцьорите. Префектът призова древните архиви и дори гласове от миналото.

Архивите подкрепяха Танцьорите. Не беше изненада. Историите за промяна винаги са по-интересни от историите за покой. Промяната е в сърцевината на историите, вградена от стриктните повели на еволюцията.

Древните Астрономи бяха стреляли по множество кораби, предимно с гама-копието. Бяха минавали покрай много планети, бяха ги проучвали и после ги бяха игнорирали. В тези случаи нямаше много истории. Наблюдателите се придържаха към тях.

Мемор се размърда в опит да изглежда по-живо. Наблюдателите бяха скучни и монотонни. Но Мемор беше още мъжки и предпочиташе разнообразието и събитията като Танцьорите. Мъдростта идваше по-късно. Почти всички Наблюдатели бяха женски.

И така, Мемор се намираше по средата и усещаше предстоящата промяна. След няколко кратки цикъла щеше да е женска, но още не беше загубил мъжките усещания.

Събранието отдели продължително време за разглеждане на огромните архиви от миналото. Мемор минаваше през тях, сякаш бяха собствените му приключения. Живи, цветни и изпълнени с древни събития. Те го запленяваха.

Небесната купа никога не се доближаваше до слънцата. Беше твърде масивна и можеше да наруши орбитите на животоподдържащите планети. Вместо това изпращаха кораби. Но телескопите на Астрономите бяха страхотни и те знаеха всичко за планетите и луните още преди да изстрелят проучващите кораби от външната страна на Купата. Пътешествията до интересните планети винаги отнемаха стотици дълги цикли на борда на един или повече тежки кръстосвача, екипирани с апарати за приземяване и орбитални кабели.

Мемор се размърда със сумтене и се фокусира върху историята. В един от вълнуващите разкази Купата се бе приближила до тежък свят, твърде масивен да поддържа пътешествениците. Корабът майка бе останал в квазистабилна точка до най-голямата луна. От повърхността на тежкия свят се издигали странни ъгловати кораби с ракетно задвижване. Нямало орбитални кабели. Проста технология.

Така се бяха срещнали с пръстовите змии — наистина впечатляващ вид.

Бяха последвали стотици продължителни цикли в преговори и взаимно изучаване. Дребните пръстови змии бяха получили известен напредък в технологията — нищо, което би могло да заплаши Купата обаче. Разбира се, Купата също не бе научила много от тях — а и какво да научи. Двеста петдесет и шест от създанията бяха дошли с кораба-майка. Малката им колония се бе интегрирала лесно. Създанията бяха по-сръчни от повечето от Птичия народ, справяха се с инструментите и поддръжката. Живееха под земята и рядко се мяркаха на повърхността. Мемор беше впечатлен, че подобни дребни създания са успели да достигнат до космическите полети, като се вземе предвид голямата им любов към подземните обиталища.

Древните уроци продължаваха. Миналото се разкриваше в съзнанието на Мемор. Астрономите около него пухтяха и ръмжаха, изпаднали в същото състояние. Една от старейшините похъркваше, но останалите я оставяха да спи от уважение.

Веднъж враждебна раса бе нападнала проучващите кораби. Астрономите бяха отстъпили. Защитата на Купата бе удържала и тя бе продължила по пътя си. Известен брой от нападателите бяха успели да кацнат, след което бяха заловени, опитомени и развъдени.

Бяха с два крака и четири ръце и от тях ставаха чудесни земеделци.

Съществата сил бяха дошли като грабители. Бяха разбрали, че Купата е високотехнологична цивилизация, и бяха искали тайните ѝ. Ранните дни след залавянето им били бурни. Опитомяването им обаче — бавно. Сил бяха стройни и сръчни и днес бяха незаменими. Космическите им скафандри им позволяваха да работят от външната страна на Купата. Но питомността им беше още под въпрос, дори след дванайсет милиона дълги цикъла.

Мемор продължи да преглежда историите. Изображенията изпълваха въздуха около него, отдавна мъртви гласове говореха сериозно за отминал триумф.

На един газов гигант бяха открили живи дирижабли. Сондите бяха успели да заловят достатъчно малки, за да се създаде стабилна популация. Те се размножаваха във въздуха и рядко кацаха. Дълбоката атмосфера на Купата им даваше свободно и безопасно местообитание. Биоинженерите бяха променили гените им с цел по-голяма сила и кротост. След милион дълги цикъла дирижаблите бяха станали незаменима част от цивилизацията на Купата. Летенето без изразходване на гориво бе едно от големите удоволствия, достъпно за управляващата класа.

Мемор се движеше през аналите на историята и не спираше да се бори със спазмите и треперенето. „Струва ли си всичко това, за да се превърна в женска?“ Не беше разумно да разсъждава в такава агония. Съсредоточи се върху съзнанието, а не върху тялото. Разкритото му подсъзнание можеше да се оправи с болките и треската.

Едни от извънземните посетители не бяха успели да се приспособят към новия живот. Генетичните номера също не бяха сработили… но от този свят се бяха появили скриикорите, ценно и вкусно ядивно животно, което се предпочиташе сурово. Мемор жадуваше за такова и стомахът му се свиваше, докато гледаше апетитните сцени на лов и разкъсване.

Следваха истории за успешна промяна, всички водещи към днешния идеален екологичен и политически баланс. Купата беше живо нещо, а не статичен инструмент. Приближаващите посетители бяха първите от множество милиони дълги цикли. Унищожаването им щеше да е лесно, макар да не бе проста работа, защото изискваше умелото боравене със страховити енергии. Бяха го правили и преди.

— Гама-копието е заредено — заяви една от старшите женски и махна към звездната купа. Корабът очевидно възнамеряваше да прелети през струята им. — Глупци! — заяви женската.

Мемор се надигна на нестабилните си крака, за да оспори. „Но какво бихме загубили?“ Най-малкото междузвезден кораб с необичаен дизайн. Нови модели на мислене. Странност. Приключение! Седна и останалите запяха с извиващи се гласове. Дискусията продължи.

Мемор се стараеше да я следва, без да дава признак за вътрешната си борба. В съзнанието му се промъкваха странни емоции и се смесваха с древните архиви в необичайни симфонии на мисълта. Най-добрите истории никога не бяха за поддържането на стазис. Промяната означаваше действие и оживление. Наблюдателите държаха баланса на Купата, но най-добрите песни бяха за Танцьорите. Разбира се, имаше случаи, в които посетителите просто биваха унищожавани, но къде му беше веселото на това?

Може би Мемор и другарите му отдаваха твърде голямо значение на историите за промяна и напредък.

Времето щеше да покаже. Но засега Мемор беше Танцьор. Трябваше да бъде.

Вътрешната борба и външните мъки го бяха погълнали и той почти не забеляза, че Танцьорите продължават спора. Чак когато един от приятелите му го потупа дружески, осъзна, че са го обявили за отговорник на задачата — и че ще трябва да се занимава с извънземните същества, ако се осмелят да кацнат.

— Защо? — попита той един от приятелите си от Наблюдателите.

— Защото си изобретателен. И защото имаш врагове.

— Но враговете ми…

— Да. Ще се надяват, че ще се провалиш.

Мемор си премълча, но реши да се понесе по течението. Изпъчи се и благодари с изявена мъжественост на всички. „Нека дойдат!“

Част 2

Трудното започва

Човек е дребен, а нощта е огромна и пълна с чудеса.

Лорд Дънсейни

1.

Оставиха на „Слънцетърсач“ минимален екипаж от петима. Редуинг видимо съжаляваше, че няма да е с тях, но стриктният протокол го задължаваше да остане на борда. Петимата бяха достатъчни да поддържат корабните системи и да се грижат за стотиците в хибернация.

Проучващият екип се състоеше от десет души — Бет, Клиф, Фред, Викрамсингови и петима от новосъбудените, които още се ориентираха. Официално Клиф се водеше старши, най-вече защото Редуинг не искаше да се бави с размразяването на някой от корабните офицери. Клиф почти не се оправяше с различните рангове, но пък предполагаше, че съвсем скоро няма да са от значение.

Тери Гулд и Тананарийв проверяваха екипировката и се грижеха да е достъпна за светкавична употреба. Разполагаха с полеви раници, провизии, вода, лазери и инструменти, все компактни и добре пакетирани. Гравитацията на Купата позволяваше да се носи повече, така че дори се бяха презапасили. Клиф, Бет и Фред прекараха по-голямата част от дългия полет в проверяване на екипировката и взиране в мултиспектърните карти. В равнинните региони имаше възвишения — не колони, а естествени образувания.

— Плата — каза Бети. — Като в американския запад, но доста по-големи. Сякаш се издигат чак до небесния покрив. Запечатващата бариера е точно над горния им ръб.

— Наистина са доста високи — каза усмихнато Фред, който очевидно се забавляваше. — Почти седем километра. Не са чак Еверест, да не говорим за Олимп на Марс, но си струва да ги изкачи човек. Винаги съм искал да покоря Еверест…

Клиф дори успя да докара нещо като усмивка.

— Ще гледаме да ти измислим нещо.

Понякога Фред ставаше докачлив. Беше строен и мускулест и имаше постоянен загар. Как бе успял да го постигне при тежките тренировки? Самият Клиф почти нямаше време за сън. Поне Фред сега не говореше толкова, защото имаше много задачи.

Дългото спускане от орбита беше напрегнато. Кабината се изпълни с кисела миризма и всички бяха изнервени. Беше странно да се спускат към огромната земя, която се простираше във всички посоки и дори изпълваше небето — и въпреки това да са в космоса. Скоро Купата ги обгърна.

Нямаше тласъци от забавяне и свистене на рехава атмосфера. Клиф наблюдаваше екраните. Единият показваше „Слънцетърсач“ като бледосиня следа от пламък над тях. На друг се виждаше повърхността на платото, която продължаваше да е черна и неразличима. Трети екран показваше гледка към плазмената струя.

Клиф загледа белите и оранжеви пламъци и му хрумна нещо.

— Абдус!

Абдус седеше до него. Беше пребледнял и изобщо не изглеждаше добре.

— Проучи струята, нали?

— Ъ-ъ, да, Клиф…

— Какво излъчва?

— Рентгенови лъчи, микровълни, много инфрачервена светлина.

— И още какво?

— Не много видима светлина. Дълги радиовълни и микровълнов шум. — Кльощавият мъж явно бе доволен, че може да мисли за нещо различно от кацането. — Много разнообразен.

— Обзалагам се, че това е причината да не можем да прихванем излъчванията им — те избягват видимата част на спектъра. Сигурно използват директни лазерни връзки и няма разсейки, които да уловим.

— А, да, умно. — Абдус отново погледна приближаващата се земя и устата му се задвижи безмълвно.

Около овала проблясваха светкавици. Някакъв електрически процес като тези, които се случваха в земната йоносфера? Клиф наблюдаваше бързите оранжеви сияния, които се плъзгаха покрай и по платото като опипващи сияещи пръсти.

Атмосферната мембрана под тях бе като светлосин покров. Виждаше се само под определен ъгъл. От слънчевата светлина по повърхността ѝ се появяваха дълги вълни все едно бе някакъв прозрачен океан. Клиф бе запленен от илюзията, под която се виждаха назъбени планини и зелени долини, сякаш лежащи на океанското дъно. Това караше цялата конструкция да изглежда едновременно неестествена и все пак като планета.

Двигателите рязко забавиха, корабът се люшна и зъбите на Клиф изтракаха.

Плъзгаха се точно над мембраната и той виждаше, че вълните се носят бавно, задвижени от… какво?

Като океаните на Земята. Може би въртенето на този огромен артефакт предизвикваше вълните, които на свой ред влияеха на времето. Така беше и при земната атмосфера. Ураганите се пораждаха от въртенето на планетата. Какви ли странности можеха да очакват при тези невероятни мащаби?

Наблюдаваше продължителния фронт от дъждовни облаци, носещ се на гребена на една вълна. Сърдитите сиви облаци се скупчваха във високата точка и сякаш издигането ги охлаждаше и предизвикваше дъжда. Очите му обхванаха фронта чак до далечния хоризонт. Буря, сякаш маршируваща на парад. При тази гледка изпита странно усещане. Идеята за буря, простираща се на по-голямо от континентите разстояние, го накара да затаи дъх.

Вече бяха над черното възвишение и се спускаха. Стомахът на Клиф се стрелна към гърлото му. „Ерос“ се гмурна надолу и той стисна зъби, притиснат към креслото.

— Платото! — извика Бет. — По дяволите!

— Какво? — изкрещя Абдус. — Какво става?

Пауза.

— Всичко е наред — отвърна Бет с пресилено спокойствие. — Ще се справя. Все пак трябваше да се сетя по-рано. — Говореше през зъби.

— За какво? — намръщи се Абдус.

— Това не е плато. Намираме се в тръба! Не виждам дъното, то е в сянка, на седем километра под нас. — Двигателите забавиха още. — Не искам да ми свърши горивото. Предполагам, че има дъно и че то се слива с цветовете на гората. Абдус, засичаш ли нещо с радара?

Гърлото на Клиф беше пресъхнало и гласът му хриптеше.

— Ако няма дъно, тогава какво?

— Може да има дупка, водеща към външния космос!

— Какво?! — възкликна Абдус уплашено.

— Може да е напречна тръба, за да не се обикаля цялата Купа. Поне на такова прилича от широкоспектърната картина. — Бет посочи екраните. На някои от другата страна на отвора се виждаха звезди.

— И?

— Може да прелетим право през нея. Какво показва радарът? Вече има ъгъл към дъното, нали?

Абдус кимна и заработи по таблото си. Потеше се здраво.

— Няма проблем, „Слънцетърсач“ ще ни прибере — каза Клиф.

— Може би — отвърна напрегнато Бет. — Ако някой не хлопне вратата.

— Има дъно — каза Абдус. — Но внимавай, според радара повърхността не е плоска.

Двигателят увеличи мощността с пукане.

Клиф мълчеше. Бет не спираше да говори и това бе предостатъчно — и доста изнервящо.

— Плоска е, Абдус. И има дупка, яма със звезди. Искаме да кацнем, нали? Не да излезем от другата страна. Я, на дъното има светлина!

„Ерос“ кривна странно под влиянието на кориолисовата сила.

2.

Бет кацна на по-малко от два километра от стената на платото на една издатина, широка около четири километра. Край външния ръб имаше стена. Отвъд нея, през десеткилометровата дупка, надничаше вселената. Щом се приземиха, усетиха центробежната гравитация.

Бет погледна към стената на възвишението. В нея имаше различни по размер прозорци, от които струеше бледа бяла светлина.

Всички усещаха значимостта на момента, но нямаше време за размишления. Не знаеха какво ги очаква навън, но разговорите нямаше да помогнат.

Излязоха от разузнавателния кораб с пълна космическа екипировка. Клиф слушаше с половин ухо как Фред докладва на Редуинг. Забавянето беше седемнайсет секунди и се увеличаваше.

Спряха в подножието на „Ерос“ и погледнаха към светлините. Насреща им имаше множество стъклени кутии с различни размери, а от другата страна се виждаше гората.

— Въздушни шлюзове. — Фред се засмя щастливо. — С прозрачни стени. — Видя, че никой не се включва, и спря да се смее. — Онзи ей там е поне петдесет-шейсет пъти по-голям от „Ерос“. Вероятно прекарват големи машини предвид мащабите на… — Затърси подходяща дума и се засмя отново. — Описването на това не е лесна работа. Капитан Редуинг, камерите на шлемовете ни работят ли?

— Трябва ни някой от по-малките шлюзове — каза Клиф.

За него гигантските структури не бяха забавни, а плашещи. Шлюзът точно пред тях спокойно можеше да поеме „Ерос“, а съвсем не беше най-големият.

Забавеният отговор на Редуинг се разнесе в комуникаторите.

— Камерите работят. Резолюцията не е добра. Продължавай да говориш, Фред. Тук горе ни е самотно.

— И нас никой не ни посреща — обади се Бет.

Най-малкият шлюз не им вършеше работа, защото през него трудно щеше да премине и дете. В крайна сметка Клиф избра един, който можеше да побере два слона. Спуснаха рампата на кораба и използваха транспортьорите, за да пренесат екипировката си до шлюза. Скафандрите им тежаха по-малко в ниската гравитация.

Бет се чувстваше странно да гледа през две прозрачни стени от синкава скала и да вижда… от другата страна дървета. Криви черни стъбла, меки розови листа и короните като морков, но си бяха дървета. Заеха се с отварянето на въздушния шлюз.

Само че не можеха да го отворят.

Трети ден се опитваха да отворят шлюза. Използваха цялата екипировка, която бяха донесли на „Ерос“. Бет беше уморена от мъкненето на апаратура до мястото, от настройките, тестовете и разпалените спорове за резултатите.

Хората бяха под стрес и имаха нужда да спорят. Това освобождаваше част от напрежението. Екипът търсеше контролни механизми по прозорците/стените, но повърхността беше прозрачна и гладка. Материята приличаше на синтетичен диамант. Или поне със сигурност беше на въглеродна основа. На синята вътрешна стена имаше странни издатини, които може би бяха контролен механизъм.

— За тромаво същество или такова с големи пръсти — доложи Фред на „Слънцетърсач“, който вече приемаше с половин минута закъснение.

Но от външната страна нямаше нищо достъпно, никакъв компютърен интерфейс, ръчки или клапи. В известен смисъл, от дефанзивна гледна точка, имаше резон.

Изследваха и скалната стена — твърда и издигаща се нагоре с вакуум от едната страна и атмосфера от другата. На втория ден преваля, а третият беше облачен. Гледането нагоре през прозрачната вътрешна стена показваше част от небето и надвисналите облаци. Бавните ветрове ги натискаха към гигантския склон на платото. Докато останалите работеха, Бет и Клиф наблюдаваха дърветата и бързите животинки, които се стрелкаха между тях. Нещо подобно на лисица почти успя да се измъкне от някаква хищна птица.

Извънземен свят. Все едно стояха пред музейна диорама, само дето носеха скафандри. А от другата страна живият свят продължаваше ежедневието си.

Имаше трескаво пърхащи птици, подобни на лястовиците, но доста по-едри. Бяха бързи и понякога летяха във формация. Ярките цветове сред растителността приличаха на цветя, но се извиваха като лиани. Защо? Дърветата имаха любопитно разкривени стъбла и клони. По тях подскачаха гладки синьо-сиви същества — може би в нишата на катериците? Короните на дърветата бяха под странни ъгли, а през тях пърхаха ширококрили птици.

Хауард продължаваше да прави аналогии със земния живот. Понякога успяваше, но друг път не можеха да открият пряк смисъл в чертите на животните. Странно и изумително. Постепенно Хауард спря да говори с Клиф и само си водеше бележки.

Редуинг беше раздразнен, че не могат да проникнат. Започна да им дава заповеди със суров тон. Екипажът на „Ерос“ спря да отговаря. Бет не се изненадваше, че хората стават докачливи.

Знаеше, че трябва да подадат някакъв сигнал, но гладката прозрачна повърхност не им даваше никаква следа. Абстрактният проблем за комуникацията с извънземни бе сведен до конкретно ниво.

Пробваха лъчи от частици, лазерни импулси, микровълнови антени от един метър, но дори не можеха да предизвикат промяна на цвета на синята стена.

На третия ден се събраха около големия микровълнов излъчвател, който бяха домъкнали. Бет стоеше с ръце на кръста и се мръщеше на машината, която не бе успяла да направи нищо на бариерата.

— Нещо се движи, ето там — заяви спокойно Фред.

Всички се обърнаха и видяха между дърветата голямо шарено същество. Тялото му бе покрито със сложна шарка от синьо, жълто и пурпур. Имаше голяма тясна глава с дълъг нос между две широки очи, които гледаха със сдържана елегантност. Ходеше на два крака и се движеше грациозно с дълги крачки. Устата му бе като остър клюн. Длъгнестите ръце завършваха с оформени длани. Приближаваше се бързо и носеше нещо като тръба. Още три като него се появиха сред дърветата. Крачеха спокойно, но покриваха разстоянието доста бързо.

Бет бе застинала неподвижно; изведнъж осъзна, че това ще е първият коментар за откриване на интелигентни извънземни, и каза забързано:

— Те са… красиви.

— Птици — заяви Клиф. — Тези цветове — това са пера.

— Разумни птици? — попита Фред.

— Ей, гарваните са умни — обади се Ирма и сви рамене. — Поне донякъде.

Хауард Блеър мълчеше и се взираше в Птичите хора, притиснал длани към плоската стъклена повърхност. На Земята управляваше получастна зоологическа градина в Мериленд. Също така колекционираше животни. Беше нещо като звезда, защото показваше странни същества по телевизионните предавания.

Клиф бе накарал Редуинг да го размрази, защото бе запознат с разнообразието на околната среда и животинското поведение.

За известно време екипажът и Птичите хора просто се гледаха през стената. Съществата правеха бързи резки движения с ръце, извиваха дългите си вратове и кривяха клюнове. Наистина приличаха на птици, заменили крилата си с ръце, но в походката им имаше лекота и грация, неприсъща за нито едно от земните животни. Бет беше запленена от това подобие на танц.

Новодошлите не направиха никакъв опит да отворят шлюза. След известно време Клиф посочи към Фред и Ирма Майкълсън. Ирма беше една от наскоро размразените, специалист по ботаника.

— Приближете се и направете жестове да отворят шлюза.

Когато Ирма и Майкъл се приближиха, Птичите хора се възбудиха. Раздвижиха клюнове, но не отговориха на жестовете. Пулеха се. Говореха си. Опипваха различните предмети, които носеха.

Бет ги наблюдаваше внимателно — разбира се, хората записваха всичко със звук и картина — и реши, че Птичите хора не носят дрехи, а само приспособления за инструменти като колани и раници. Имаха дълги ивици, които оформяха шарки по телата им и особено по шията. Някои носеха нещо като шлемове или украсени шапки.

По тила им имаше изобилие от разноцветни кичури, увити около розови гумени гребени, достигащи до почти метър. Съществата бяха високи, най-едрите достигаха докъм два и половина метра.

— Имаме компания. Крайно време беше. — Гласът на Редуинг се разнесе по радиото. — Фред, дръж ме в течение.

Фред не отговори.

Появиха се още Птичи хора и започнаха да разговарят с първите. Много жестове, поклащане, кланяне, перене на перушина. Както и движения на клюновете.

— Имаме два вида — доложи Клиф. — Поне засега. Голям и среден. Средните са по-едри от нас. Съответно и големите. Големите носят торби под шията или на гърбовете си.

Първият контакт се превръщаше в изцяло наблюдателно събитие.

Спряха да използват излъчвателите по стената от притеснение, че Птичите хора ще го възприемат като атака. Така че всички стояха и само се гледаха.

Бет се засмя. Бяха пропътували светлинни години, срещаха се с очевидно разумни същества, а двете групи само се зяпаха.

Напрежението успя да се пренесе и върху Клиф.

— Нека всички се приберем в кораба. Може би това ще ги провокира да направят нещо.

Според Бет идеята беше добра. И без това енергията и въздухът на костюмите бяха на изчерпване.

На следващия ден също не се случи нищо. Някои от Птичите хора идваха и си отиваха, но никой не се приближаваше до шлюза.

Хората направиха по-сериозен лагер. Палатки с налягане, вода и микровълнови печки. Бет смяташе, че това може да даде на извънземните представа как живеят. Някой непрекъснато стоеше на пост и заснемаше всяко движение на Птичите хора.

Всички развиваха теории защо извънземните не правят нищо. Самият Редуинг имаше поне половин дузина, но нямаше как да ги проверят. Затова обсъждаха ситуацията със „Слънцетърсач“ и търсеха идеи.

Пристигнаха още Птичи хора. Разположиха се в свободен строй навътре сред дърветата. Според снимките на Абдус бяха повече от хиляда.

— Може би вече не разполагат с технология? — предположи Ирма. — Или са просто местни животни?

— Носят предмети — отбеляза Абдус. — Не само торбите на вратовете им. Онези трима големи влачат… какво? Нещо голямо, дълго поне пет метра. Прилича на направено от метал.

Още чакане. Още Птичи хора.

Клиф предложи да прережат стената в опит да раздвижи задъненото положение. Дори диамантът не можеше да устои пред пълната мощност на екипировката им. Можеха да прережат външната стена на шлюза. Може би отвътре щяха да открият контролния механизъм.

Разбира се, имаше възражения, че моментът е критичен и не бива да са използват подходи, които може да се приемат за агресивни. Това становище се задържа за един ден, докато накрая Ирма не се изправи и не попита докога ще стоят, без да правят нищо. Докато свърши въздухът на „Слънцетърсач“? Това значеше векове.

Оставаше проблемът да си проправят път. Досега нищо не бе проработило. Решиха да използват високочестотни газови лазери с ултравиолетова настройка, които бяха напълно абсорбирани от стената на шлюза. Експерименталните опити преминаха добре, лазерът режеше бързо и караше въглерода да се изпарява.

Разположиха машината пред въздушния шлюз. Вече се бе събрала внушителна тълпа Птичи хора. Бет се чувстваше неспокойно под погледите им. Защо само наблюдаваха? Чакаха ли нещо? Погледите им показваха забележително спокойствие. Или забележително извънземно съзнание.

Редуинг се чудеше дали това не е някакъв тест. Може би Птичите хора нямаха интерес от посетители, които не могат да измислят как да влязат?

Започнаха с центъра на вратата на въздушния шлюз. Акустичните им сензори доловиха някакво съскане. Птичите хора пълнеха камерата с въздух! Екипажът започна да празнува.

Но вратата не се отвори. Какво значеше това? Птичите хора само ги гледаха с блестящи очи. Клюновете им се отваряха и затваряха. Имаше и някакви странни движения, подобни на танц.

Вътрешното налягане на шлюза и вакуумът отвън затрудняваха работата. Никой не искаше атмосферата да изтече наведнъж. Наложи се да построят на мястото, където режеха, камера, която да поддържа налягането. След това завършиха пробива.

Натикаха малка тръба през първия прорез, за да тестват въздуха. Беше сравнително годен за дишане — с високо ниво на въглероден диоксид, по-малко кислород, топъл, влажен и с някои дребни различия от земния. Молекулярните пропорции съвпадаха с първоначалните измервания на „Слънцетърсач“.

— Кислородното ниво на земята е максимално допустимото, преди да започне да се самозапалва спонтанно през лятото — обясни Хауард. — Може би биосферите се развиват до тази граница и спират, иначе биха изгорели.

— Никога не съм се замисляла за това — отвърна Бет. — Това място е топло през цялото време. Може би това сваля леко оптималното кислородно ниво.

— Колкото повече виждам, толкова по-малко разбирам — каза Хауард. — Някои от тези растения и животни очевидно са еволюирали от земните. Други не са. Клиф, смятам, че тази конструкция, тази Купа е посетила Земята и е прибрала някои форми на живот. Може би птиците. Трябва да проуча някой скелет. Клиф? Всички? Какво ще правим сега?

Това определено беше решение за капитана, макар че вече имаха разлика от четири минути. Редуинг се колебаеше — това надхвърляше лидерските му умения. Накрая го накараха да осъзнае, че имат нужда от план за проучване. Някои искаха да изследват Купата поне за да възстановят запасите на „Слънцетърсач“. Но трябваше да оставят и екипаж в совалката. Птичите хора нямаше да чакат вечно… нали?

Клиф спечели жребия да води изследователска експедиция през отвора, който щяха да прорежат. Бет, като пилот, трябваше да остане при кораба. Двамата не бяха доволни от това, но екипът им беше малък и нямаше други с подходящите умения. Бет направи гримаса, но двамата се реваншираха един на друг през нощта.

Или поне това им беше извинението. Никой не искаше да признае, че се страхува.

3.

Започнаха на следващата сутрин — макар че на това място нямаше изгреви и залези.

Екипът на Клиф се състоеше от четирима мъже и Ирма, все високи, мускулести и атлетични. Бет и Клиф не обичаха да са разделени, но трябваше да го превъзмогнат.

Следваха времето по Гринуичкия меридиан, защото и тук, както над Британската империя, слънцето никога не залязваше. Червеникавата звезда винаги висеше в небето, сякаш беше следобед. Струята се виждаше като гневна неонова линия, която пресичаше небето и хвърляше сенки. Неестественият пейзаж объркваше очите и съзнанията им.

Не бяха сигурни дали Птичите хора спят. Ирма сравни някои от записите и откри, че все пак прекарват по няколко часа със затворени очи, макар и прави. Никога не сядаха, може би коленете им не бяха пригодени за това. Нито пък летяха.

Клиф ги възприемаше като щрауси. Доста по-красиви и грациозни, но определено имаше прилики. Възможно ли бе тези птици да са построили Купата?

Лазерът проряза вратата на шлюза за три часа. След това разшириха лъча и отвориха достатъчно голяма арка, за да може да премине човек. Клиф тръгна първи. Чувстваше се уязвим и притиснат от скафандъра си, докато пълзеше през дупката.

Лазерът бе започнал да се изтощава и прегрява. Двамата инженери оператори Лау Пин и Ейби го изключиха и започнаха да човъркат газовия резервоар.

Ирма му подаде част от екипировката и го последва. Клиф наблюдаваше реакциите на Птичите хора. Едрите, които се намираха наблизо, се размърдаха и пристъпиха тежко от крак на крак, след което се върнаха към стабилните си стойки. Перата им бяха настръхнали и сменяха яркото си оцветяване.

Ирма премина, но Тери Гулд зад нея се мотаеше.

— Движение!

Клиф усещаше извънземните погледи в тила си, докато екипът му минаваше през дупката. Ейби, а след него и Хауард Блеър. Живо, живо, живо. Планираха да покрият кръглата дупка с плоскост и да се заемат с въздушния люк. Докато се подготвяха, Клиф хвърли поглед назад.

Дупката беше променена. Беше извита и… по-малка.

Примигна, за да махне потта от очите си, и усети киселата миризма в шлема. Беше изкарал твърде дълго с този скафандър. Дупката все още изглеждаше изкривено. Ръбът се набръчка, промени цвета си и се издължи.

В крайна сметка не беше диамант.

— Блокирайте я! — извика той и се втурна към дупката.

Тикнаха няколко подпори в отвора. Абдус имаше ръчен лазер сред инструментите си и наряза няколко метални пръчки, за да задържи отвора. Металът се запъна, започна да се огъва и се пречупи; парчетата политаха със смъртоносна сила, като осколки от снаряд, докато дупката продължаваше да се смалява.

— Ау! — изкрещя Хауард.

— Самовъзстановява се — извика Бет по радиото. — Излизайте, веднага!

— Не можем, вече е твърде малка. — Клиф прецени размерите на отвора. — Смалява се по-бързо, отколкото успяваме да срежем.

Стояха безпомощно и гледаха как стената се движи като течност. Операторите на лазера се бореха трескаво да го пуснат отново, но…

— Твърде късно. — Клиф се дръпна от стесняващата се дупка и се намръщи към Птичите хора. — Защо ли ми се струва, че очакваха такова нещо? Нищо чудно, че въобще не бяха притеснени.

— Знаят и още нещо.

Клиф проследи накъде сочи Бет. Не беше забелязал облаците прах зад „Ерос“. Отвсякъде се виждаха снопове бяла светлина.

— Този прахоляк. Мярнах го с периферното си зрение — каза Бет. — Увеличава се с всяка минута.

Внезапно всичко грейна, сякаш в кухото плато бе грейнала слънчева светлина. В слушалката на Клиф се разнесоха смаяни гласове.

— Бързо в кораба! — викаше Бет. — Тананарийв, поне ти се прибери в „Ерос“!

Четирима от екипа на Бет бяха в изолационната камера, която бяха построили до стената на шлюза. Петата фигура, явно Тананарийв, тичаше към кораба — и спря, когато от ямата зад „Ерос“ се показа хексагонална конструкция с дълги израстъци.

Леденобели струи сваляха машината към дъното на платото.

Всички говореха по радиото — паника, гняв и изкрещени заповеди, в които нямаше смисъл. Нещото се спусна във вакуума. Беше огромно на фона на „Ерос“. Всичко се случваше само на няколкостотин метра от Клиф.

Но все едно беше на светлинна година. Дупката ставаше все по-малка, а корабът, който изглеждаше като купчина от кутии, ромбоиди и извити тръби, се приземи наблизо. От него излезе тромава машина.

Ужасът се развиваше безмълвно. Машината имаше прозрачно покритие, подобно на атмосферната мембрана — блещукащ синкав балон. Вътре стояха трима от едрите Птичи хора и се занимаваха с уредите и конзолите, които примигваха с ярки светлини. Движеха се с напрегната решителност. Клиф ги огледа по-внимателно и видя, че имат по-различни пера и сякаш са по-едри от големия вид, който ги гледаше през шлюза. Още трима от хората на Бет се измъкнаха от камерата. От подвижната машина се развиха механични пипала и сграбчиха Тананарийв. Вдигнаха я без особена нежност и я пуснаха в товарното отделение, което се намираше зад кабината. Механичните ръце продължиха, заловиха и останалите от екипажа и ги пуснаха в контейнера.

След това машината се завъртя към рампата на кораба и се прибра. Бет бе изчезнала, просто така. Просто така.

Клиф бе парализиран от ужас. Неговият екип продължаваше да се бори с бързо затварящата се дупка. Нищо не помагаше. Клиф ги наблюдаваше, но не се сещаше за нищо. Виковете им се чуваха по радиото. Но сякаш имаше памучен филтър. Думите бяха празни и пречупени. Нямаха смисъл. Бледо осъзнаваше, че е в шок и не може да възприеме случващото се. Част от него се бе изключила.

Дупката се затвори сама — хитър инженерен трик, призна той отнесено. Не забеляза движението от външната страна. Трима високи Птичи хора стояха до шлюза. Бяха от новия вид. Гледаха хората без никакви емоции.

Символите по една от стените, запримигваха и затрепкаха. Клиф усети промяна в налягането. Тълпата зад тримата едри Птичи хора отстъпи назад и заотваря клюновете си. Явно трите същества бяха важни. Може би някаква погребална стража…

— Ще отворят вътрешния люк — отбеляза Ирма със странно спокойствие.

— Ейби! — извика Клиф и Ейби завъртя глава и го изгледа опулено. — Щом се отвори достатъчно, изскачаме навън. Дай ми ръчния лазер.

— Не бива да правим резки движения — обади се някой. — Просто…

— Ще бягаме — отвърна високо Клиф. — Вземайте колкото се може повече екипировка в раниците.

Изпробва лазера. Работеше. Продължи да наблюдава извънземните. Екипът му беше в опасност и той бе начело. Проклет да е, ако оставеше хората си да бъдат заловени като Бет.

Какво да направи? Погледна към гората. Някои от растенията бяха сухи. Дъждът бе преминал отдавна.

— Запалете дърветата — извика Клиф. — Не стреляйте по птиците. — Вратата на шлюза се плъзна навътре, макар да нямаше видим жлеб. Просто се скъси от едната страна. Около нея се надигна бледа мъгла от охлаждането на влажността. — Дръжте се заедно! — извика той и изскочи пръв през отвора.

Едрите Птичи хора от третия вид бяха на двайсетина метра. Другите бяха отстъпили назад, осигурявайки достатъчно пространство. Клиф насочи лазера към близките дървета. Гладните пламъци ги погълнаха мигновено.

Птичите хора отстъпиха вкупом с дребни крачки, като вдигаха ръце, за да се предпазят. Ейби изтръгна няколко сухи храста и ги хвърли в огъня. Останалите го последваха и тръгнаха наляво, след Клиф. Ирма почти влачеше Хауард.

Дърветата запращяха и започна да се издига тежък пушек. Клиф чу високите крясъци на Птичите хора, но нямаше време за размисъл. Просто тичаше и стреляше по дърветата, опитваше се да запали колкото се може повече стъбла между екипа си и Птичите хора. Стъблата и клонаците лумваха и хвърляха облаци искри.

Извънземните не се движеха бързо. От задименото небе се спусна вятър, плъзна се по стената на възвишението и когато стигна до подножието, понесе пламъците към Птичите хора. Клиф и Ейби работеха в екип — Клиф наблюдаваше да не бъдат заобиколени, а Ейби продължаваше да пали. Останалите ги следваха отблизо. Бяха със скафандри и пушекът не им пречеше. Клиф виждаше как огромната тълпа Птичи хора се отдалечава тичешком към безопасността на гората.

Продължиха да се движат дълго след като създанията бяха изчезнали зад разрасналия се пожар. Земята започна да се издига и те се закатериха, докато не набраха достатъчно височина. Гората се простираше чак до хоризонта. Не се виждаха следи от градове и високи сгради. Пожарът бе набрал сила и се носеше надалеч от стената на платото. Бяха причинили бедствие.

Клиф беше във възторг. Останалите се усмихваха задъхано… с изключение на Хауард, който се тръшна като чувал с картофи, щом спряха за почивка. Клиф най-сетне успя да го огледа. От ръката му стърчеше шестсантиметрово парче желязо, прорязало костюма. Неприятен шрапнел от опита да блокират затварящата се дупка.

Заради разкъсания си скафандър от известно време Хауард дишаше местната атмосфера. Ирма свали костюма му, за да извади парчето и да спре кръвта. Хауард дори не трепна — мълчеше през цялата процедура и оглеждаше околната флора и фауна, продължавайки да върши работата си. Дори успя да хване някакво насекомо със здравата си ръка и започна да оглежда жужащото му тяло.

— Големи криле, очи, които не разбирам. Явно… ау! — Съществото успя да се измъкне.

Ирма го намаза с антибиотичен гел и го напръска със суперкожен спрей. Останалите направиха проверка на аптечките си.

— Болкоуспокоително? — попита Хауард.

— Можеш ли да тичаш? — попита Ирма. — Ще ти сложа локална упойка. — И намаза щедро кървящата рана с бял крем.

Клиф даде знак и останалите колебливо отвориха костюмите си. Въздухът беше наситен със странни миризми и леко кисел, но бе първата естествена атмосфера, която вдишваха от години.

Дребна победа. Клиф се наслади на момента.

Бет и останалите бяха заловени, но той се опитваше да не мисли за това.

Продължиха напред. Хауард успяваше да тича с тях, но не говореше. Потеше се доста и явно бе в шок. Все пак бе един от последните събудени. Клиф предполагаше, че странностите са му дошли в повече, както и на всички останали.

4.

Екипът на Бет бе заел позиция с гръб към затворените въздушни шлюзове. Чакаха напрегнато и се оглеждаха.

Около звездната дупка се вдигаше прахоляк и нямаше видимост. Но прахът не се държеше така във вакуум, не искреше и не се носеше по невидими течения. Бет не беше виждала подобно нещо. Екипът ѝ гледаше Клиф и хората му, които бяха в капан в шлюза. Не можаха да им помогнат.

В този миг пространството над огромната яма се освети.

Прашинките грейнаха и озариха „Ерос“, дъното на платото и редицата въздушни шлюзове. В ямата се появи сграда, небостъргач, огромна шестоъгълна призма, около която бяха намотани сиви пипала. Метални пипала. И започнаха да се развиват. Краищата на някои светеха. Други имаха механични ръце, клещи и дупки, от които може би изстрелваха ракети или сензори.

Бет и трима от останалите бяха в изолационната камера до стената на шлюза. Тананарийв беше отвън. Нещо голямо и ръбесто се приближаваше към тях.

— Внимавай! — успя да извика Бет. — Бързо в кораба!

Тананарийв се обърна сепнато и побягна. Зад нея контейнерът се спусна внимателно и една от стените му се отвори като рампа. Отвътре излезе заострена машина на тракторни вериги.

В слушалките ѝ прозвучаха панически викове. Бет се завъртя и видя, че дупката, която бяха прорязали във въздушния шлюз, се затваря. Викрамсингови и Лау Пин се опитваха да я заклещят с някакви неща, но така пречеха на Клиф да се върне. „Мамка му!“ Хауард Блеър все пак се опита, но след това се хвърли назад, защото подпорите се счупиха и парчетата се разлетяха във всички посоки.

Една от механичните ръце на транспортьора грабна Тананарийв от сянката на „Ерос“ и я сложи в контейнера. От големия съд се протегна по-грамадно пипало и сграбчи изолационната камера. Въздухът изсъска и мигновено изстина, а Бет усети как налягането се променя. Огледа се за начин за бягство.

Намачканата изолационна камера вече бе твърде високо. Ако скочеше, щеше да загине. Майра, Абдус и Лау Пин се държаха здраво за каквото можеха. Камерата се спусна към по-широк товарен контейнер в големия съд.

Много от стените в извънземния кораб бяха прозрачни, като дебело замъглено стъкло. Бет и останалите изпълзяха от намачканата изолационна камера тъкмо когато механичните ръце повдигаха „Ерос“. Машината беше невероятно силна.

Съдът се издигна бързо. Внезапното ускорение свали Бет на пода на товарния контейнер, гладка повърхност, покрита с издатини, толкова големи, че трябваше да ги обгърне с две ръце.

Сред общата паника се надигна гласът на Лау Пин:

— Тананарийв! Тана… По дяволите.

— Лау Пин? Къде сте?

— До една от стените. Тананарийв е в безсъзнание. Мисля, че ръката ѝ е счупена.

Ускорението намаля. Изчезна. Съдът падаше. Всички се вкопчиха кой в каквото може и зачакаха.

5.

Бет се опитваше да следи времето.

Не вярваше на часовника в скафандъра. Според него бяха минали дни.

Огледа се и усети, че ѝ прималява. В гърлото ѝ се надигна жлъчка. Насили се и преглътна. Не беше време за прилошаване.

Примигна и се огледа. Под краката ѝ се виждаше вакуумът на дълбокия космос. Отстрани се простираха плочи, колони и стени.

Външността на Купата се плъзгаше покрай тях. Тук-там виждаше работещи машини. Нямаше живи същества, само механични ръце и шлюзове в далечината. Гледката беше странна и плашеща.

Бет се движеше бавно. Тялото ѝ бе изтръпнало, сякаш върху сетивата ѝ бе наложен филтър. Бяха ѝ нужни часове да събере екипа и да свършат нещо.

Фред се окопити рано. Гледаше пейзажа и отбелязваше наблюденията си на глас. Останалите закачиха сбруите си към възможните места по стената и се погрижиха за Тананарийв. Всички се бяха отървали само със синини и натъртвания, но Тананарийв си беше счупила лакътя. Стискаше зъби и почти не говореше. Опитаха се да наместят счупеното и да шинират ръката, но резултатът беше съмнителен. Имаше и счупени ребра, но за тях нямаше какво да направят. Майра инжектира болкоуспокоителни през скафандъра и Тананарийв изстена и се отпусна.

Междувременно големият съд се движеше по дъното на Купата. Не се чуваше никакъв шум. Ускорението се появяваше без звук — двигателите може би бяха магнитни.

Бяха толкова близо до повърхността, че извивката на Купата се губеше. Различаваха шестоъгълните плочи на огледалата и малките двигатели от задната им страна. Решетката, на която бяха монтирани, не изглеждаше по-солидна от паяжина.

Пътуването им даде шанс да огледат грамадния си затвор по-подробно. В космоса проблясваха звезди. Край тях преминаваха метални плоскости.

Дълги поредици от огромни плоскости. Бяха с размерите на цели квартали и имаха гигантски оси, по които да сменят позицията си, за да накланят полираната обшивка. Самите плоскости не бяха дебели. Какво ли представляваха?

Сети се. Това бяха огледалата. Бяха видели тази зона, докато прелитаха през струята. Абдус бе казал, че те връщат светлината на звездата в кипящата точка и предизвикват струята. Явно се въртяха и накланяха, за да настройват отражението на огледалата от другата страна. Цялата конструкция приличаше на умните телескопи, за които Бет знаеше, само че не служеше за наблюдаване на междузвездното пространство, а за подкарване на собственото им слънце през космоса.

Големият съд се издигаше по задната страна на Купата, без да бърза. Понякога имаше рязко ускорение, понякога не. Явно едрите Птичи хора от третия вид не харесваха гравитацията. Нищо чудно, като се имаше предвид размерът им.

Изядоха хранителната паста от шлемовете и след това гладуваха. Поне не бяха жадни, защото костюмите бяха пригодени да рециклират. Говореха си за храна. Дали ще умрат от глад. Чудеха се с какво ли се хранят едрите извънземни и дали ще е годно и за тях. От време на време все пак имаше тракане, бучене и тласъци. Майра снимаше всичко с универсалния си комуникатор, който, естествено, нямаше връзка. Екипът постепенно започна да се стяга.

Фред — дали просто наблюдаваше всичко? Или се бе оттеглил в мислите си?

Нямаше какво да правят, освен да се споглеждат и да се тревожат.

Часовниците им отброиха още четири дни.

6.

Когато възбудата от адреналина премина, забавиха ход. Клиф усещаше, че енергията им е на привършване. Имаше кисел вкус в устата. Започнаха да подтичват, а след това само вървяха. Дишането му беше накъсано и свистящо.

Перестите облаци закриваха звездата Викрамсинг с червеникав воал. Странната гора се простираше във всички посоки. Короните на високите дървета бяха на няколко пласта, разделени от открити пространства. Клиф се чудеше дали дърветата са еволюирали така, за да може светлината да достига до долните пластове, когато горните се поклащаха от вятъра.

Когато превалиха билото и започнаха да се спускат, дърветата станаха по-големи. Някои бяха по-дебели в горната си част и имаха груба кора.

Сред клоните имаше множество птици, други, с по-широки крила, се носеха в небето. Сред гъстата растителност се носеха странни крясъци и чуруликания. При положение че гравитацията бе с двайсет процента по-ниска от земната, вероятно бе по-лесно да се лети. Небето бе пълно и с малки птички, които кръжаха на големи ята.

Той се опитваше да потисне любопитството си на биолог и да внимава за преследвачи. Засега нямаше следа от такива и първите два часа преминаха без инцидент. Всички бяха нервни и завъртаха глави, когато някое дребно животно изшумолеше в храстите. Отначало бяха много напрегнати, но постепенно се успокоиха.

— Трябва да живеем от природата — каза Тери, когато спряха за поредната почивка. — Да запазим припасите си. Клиф, ти си биолог. Виждаш ли нещо, което да става за ядене?

— Не мога да кажа от пръв поглед. Трябва да направим опити дали въобще бихме могли да смелим тукашната храна. Досега се оглеждах за преследвачи.

— Да, трябва да избягваме извънземните — обади се Ейби. — И да разберем какво всъщност се случи.

Клиф имаше съмнения дали това ще е възможно, но си замълча. Групата беше малка и първо трябваше да се научат да работят заедно, да се придържат към основните неща.

— С колко храна разполагаме?

Бързата инвентаризация показа, че той носи повече от останалите. Имаха консервирана храна и малко лична екипировка — комуникатори и инструменти.

— Можем да ловуваме — каза Ирма оживено. — Преди се занимавах с лов. Допадаше ми.

— С какво? — Изражението на Тери показваше, че не вярва Ирма да си пада по занимания на открито, въпреки че бе висока и мускулеста. — Лазерите се зареждат бавно.

Ирма се завъртя и показа широкия колкото длан слънчев панел на гърба на костюма си.

— Моят вече се зареди. Докато ловуваме, ще имаме възможност да опознаем местните животни.

— И обратното — отвърна остро инженерът Ейби.

— Първо трябва да намерим вода. — Хауард изглеждаше изтощен, дрехите му бяха потни. Поне ръката му зарастваше бързо и засега не ги бавеше. Физическата форма бе важен критерий при подбора на екипажа.

— Тук сме твърде на открито — каза Клиф и се огледа. — Водата е в по-ниските части. Там ще е и по-безопасно.

Заслизаха през по-гъстата част на гората. Опитваха да използват максимално възможните прикрития. Ирма настоя да води: стискаше лазера и шареше с очи. След нея вървеше Ейби и Клиф реши да му даде своя лазер. Нямаше как да ги пази и едновременно с това да оглежда природата като биолог. Щом отстъпи оръжието си, се почувства гол, но пък тъкмо в това бе идеята. Липсата на лазер му напомняше, че не е ловец, а по-скоро загубена плячка. Както и останалите, макар че някои още не го осъзнаваха.

Всички явно го приемаха за лидер, поне временно. Клиф знаеше, че е най-добре да изглежда уверен, и затова не споделяше притесненията си.

Какво да прави? Първо трябваше да се заеме с неотложните проблеми. Да проучи обстановката и да остави времето да ги образова.

Първото му важно решение дойде, когато се спъна в един извит корен и падна по очи. Надигна се. Усещаше киселия вкус на местната пръст. Осъзна, че е уморен. Както и останалите.

Очите му смъдяха.

— Да дремнем малко.

Другите се начумериха. Ейби явно все още бе под въздействието на адреналина, но останалите изглеждаха изтощени.

— Как да спим сред този блясък? — попита Ирма, готова да продължи напред.

— В сенките — отвърна Клиф спокойно и уверено и след миг останалите се съгласиха.

— Да запалим огън — предложи Ейби.

— Може да сварим супа или чай — оживи се Ирма.

Клиф поклати глава.

— Пушекът ще привлече внимание.

Ирма примигна.

— Чие? На Птичите хора?

Клиф кимна.

— Или на нещо друго, за което още не знаем.

— И каква е стратегията ни? — попита Ейби. — Да се крием?

— Да. Ако можем.

— Докога?

Това беше главният въпрос.

— Засега. Докато се ориентираме. После ще видим.

— Според мен не е голяма стратегия — изсумтя Ейби.

Клиф беше уморен, гърбът го болеше, и не искаше да се разправя точно сега.

— Добре, че не зависи от теб.

— Какво означава това? — Ейби се намръщи.

Клиф запази спокоен тон.

— Първо трябва да се ориентираме.

— Нещо взе да раздаваш много заповеди. — Ейби се намръщи още повече.

Клиф въздъхна. Наистина беше уморен.

— Намираме се на непознато място. Аз съм биолог и старшият научен офицер на този екип. Трябва да проучим местните форми на живот и с какво си имаме работа. На мен ми се струва добър план.

— Не помня да сме те избирали.

Клиф сви рамене.

— Това не е народно събрание.

Ейби направи гримаса и отвори уста, но Ирма го прекъсна:

— Щураме се сами в странно място, пълно с извънземни. Както се казва — сами си дирим белята.

Всички се засмяха малко насила и се спогледаха.

— Да си починем малко. — Ирма ги изгледа умолително.

Клиф кимна. Проблемът не беше решен, но бе удържан. Може би щеше да се наложи да им напомни, че е помощник-капитан. Обикновено учените не обръщаха внимание на командната верига, но сега не бяха в лабораторията.

След като седнаха и хапнаха, възбудата им премина.

Гората беше странна. В замъглените долини явно течеше вода. Гледката беше идилична. Лекият вятър носеше аромати. Беше успокояващо. Всички още осмисляха последните събития и се опитваха да ги осъзнаят. Твърде много се бе случило, твърде бързо.

Клиф забеляза високо във въздуха кръгъл мехур. Беше тъмен и малък. Не можеше да се прецени на какво разстояние е. Не се движеше. Клиф се зачуди дали е някакво летателно средство. Още една мистерия.

Отпи глътка вода, легна под някакви ниски клони и придърпа шапката над лицето си. Усещаше, че това е важен тест, и наблюдаваше останалите крадешком. Те се спогледаха. После Ирма сви рамене и другите също легнаха.

Клиф дръпна шапката от лицето си.

— Ейби, ще останеш ли на пост?

— А, естествено. — Мускулестият мъж се покатери на един дебел клон, за да наблюдава отгоре.

Останалите се наместиха по-удобно и покриха лицата си с шапките. След няколко минути някой захърка. Ярката дневна светлина продължаваше да свети.

След около два часа според часовника в лявото му око Клиф се надигна и се огледа объркано. Бе сънувал Бет: накъсана поредица от образи и някаква смътна заплаха. Ейби лежеше на клона, извил глава на другата страна. Клиф заобиколи дървото и го погледна. Очите на Ейби трепнаха и се отвориха.

— Аз…

— Няма нищо. Сънят ще е проблем за известно време.

Останалите се надигнаха бавно. Хауард още изглеждаше блед и уморен. Ирма прегледа раната му и очите му трепнаха от болка. Хапнаха и пиха вода, почти не приказваха. Въздухът беше сух и прашен, вятърът вдигаше облаци прахоляк в далечината. Клиф се чудеше как някой може да предскаже времето тук. Може би в атмосферата съществуваше нещо, подобно на циркулацията на Хедли, след като Купата нямаше перфектна сферична повърхност — но мащабите бяха необхватни. Гравитацията варираше, за разлика от слънчевата топлина. Беше му трудно да осмисли атмосферната динамика. Съмняваше се, че в Купата има сезони, защото нямаше осево отклонение. Какво ли пренасяше влагата и по каква система? Какво ли се случваше с еволюцията без сезонните цикли?

Тръгнаха надолу по склона по вятъра. Така можеха да видят, ако някой се приближеше към тях. Ариергардът пък можеше да е сигурен, че поне няма да бъде изненадан от животни. Разумните извънземни, които ги преследваха, разполагаха с технологии и можеха да се появят от всяка посока.

Да речем от небето? Клиф погледна към ефирната синева. В необятното пространство летяха всякакви птици. Формата на повечето беше позната, отличен пример за конвергентна еволюция, породена от законите на физиката — но други бяха огромни, леко ръбести и се издигаха от топлите течения, докато не изчезнеха в облаците. Не можеше да види останалата част от Купата заради маранята и ярката струя. Не виждаше и следи от индустриално замърсяване. Извънземните бяха някъде наоколо и ги търсеха. Единственото им предимство беше в размера на това място и в множеството убежища.

Спуснаха се в една долина, без да видят кой знае какво. Въпреки това странностите ги държаха нащрек. Клиф даваше личен пример — непрекъснато се оглеждаше и държеше да не говорят. Така можеха да разчитат на ушите си.

— Представете си, че сме в Африка — обобщи го Ирма. — Може да има лъвове зад всеки храст.

Ейби и Тери Гулд бяха способни техници, но нямаха голям полеви опит. Движеха се тромаво и не спираха да говорят. Ирма често им правеше забележки.

Дърветата станаха по-ниски и скоро навлязоха сред кафяви храсталаци и висока сива трева.

Тревите шумоляха в сухия постоянен следобед. След трийсетина метра Клиф усети, че нещо пред тях се движи.

Усети студения прилив на адреналин по гръбнака си и гърдите му се стегнаха. Всички приклекнаха във високата трева и след миг видяха поклащащ се шип, който пресече пътя им на двайсетина метра напред. Шипът — може би бе опашка — се завъртя и спря точно по вятъра пред тях. Всички се напрегнаха.

Животното се раздвижи, по-бързо и под ъгъл. Може би му миришеха странно. Или пък отиваше да повика приятелчетата си.

Навлизането в тревата беше грешка. Лазерите им даваха контрол на десетметров периметър, но сред тревата и храсталаците разстоянието се смаляваше. Всички бяха изнервени. Заотстъпваха нагоре по склона, за да имат видимост. Но им трябваше вода. Клиф ги накара да направят инвентаризация.

Самият той беше натъпкал раницата си — петнайсет килограма — с екипировка. Предвидливо носеше спален чувал и готварски съдове. Беше зарязал техническите джунджурии на „Търсач“. Повечето от тях изискваха енергиен източник и резервни части. За сметка на това носеше здрави обувки с котки. Котките бяха леки, сгъваеми, от карбоноалуминий, не тежаха и се закачаха плътно към обувките. Освен това се отваряха с почукване на петата — доста хитра технология.

Движеха се внимателно и се стараеха да не говорят, но все пак бяха градски хора, които отговаряха за поддръжката на експедиционната техника. Което не беше толкова лошо на това място, при положение че Купата всъщност бе гигантска машина.

След първия час обаче вниманието им започна да се притъпява.

Внезапно нещо, приличащо на зъбата катерица с гладка кожа, скочи върху Ирма и се опита да я ухапе през шапката. Хауард успя да сграбчи периферията и я хвърли като диск. Животното изпищя, но се задържа на шапката, докато тя не падна сред тръните, след което побягна.

Ирма вдигна шапката си така, сякаш очакваше да я ухапе. Беше зачервена и трепереше.

— Защо ме нападна?

— Сигурно е решило, че приличаш на нещо вкусно. — Клиф се чудеше на какво, но запази мисълта за себе си. — А може просто да ти е харесало шапката.

Останалите гледаха разтревожено. Той махна с ръка и смени темата.

— Ослушвайте се за вода. Или направо се опитайте да я подушите.

— Да я подушим ли? — Ейби се намръщи. — Водата не мирише.

— Напротив. — Ейби и Тери бяха офисни техници и цял живот живееха на закрито. Добре поне, че не трябваше да се учат как се пали огън и как се правят лъкове и стрели. Поне засега.

За разлика от Хауард Блеър, който се усмихваше на Ейби. Хауард имаше частна зоологическа градина и участваше в събирането на животните. Имаше полеви опит и знаеше как мирише водата.

— Има по-свеж дъх — обясни той.

Започнаха да душат въздуха, докато се движеха. Клиф се чудеше защо не виждат летателни средства. Това беше най-смисленият начин за издирване, а и нима тук нямаше въздушна търговия? На всяко място на Земята щяха да са зърнали пътнически самолети. Спомни си за едно страхотно рафтинг пътешествие в Гранд каньон, където единствените следи от цивилизацията бяха реактивните струи в синьото небе.

Но това място бе извънземно и трябваше да се учат от него. Какво казваше майка му? „Проблемите са просто маскирани възможности. Да бе, да.“

Може би местните се притесняваха, че летателните средства ще пробият атмосферната мембрана? Реши да остави този въпрос за друг път и се съсредоточи върху терена, който прекосяваха.

По средата на една поляна нещо ги нападна.

Ирма успя да простреля животното, което приличаше на гигантски червен язовец. Изстрелът не го забави особено. Клиф и Ирма отстъпиха трескаво. Останалите трима хукнаха към дърветата, без да имат нужда от заповеди.

Ирма стреля отново, както и Хауард, но животното не им обърна внимание. Просто се завъртя и тръгна към Клиф.

Той копнееше да извади лазера, но вместо това хукна към най-близкото дърво. Подскочи, тракна подметките още във въздуха и заби котките в кората на дървото, без да му мисли. Изкатери се, преди язовецът да посегне към него. Чу изщракването на челюстите под себе си. Животното беше противно, с големи зъби и нокти — и раздразнено. Освен това миришеше лошо.

Клиф се покатери на един дебел клон и се огледа. Останалите от екипа бяха невредими и също се бяха качили по дърветата. Язовецът не бе тръгнал след Ирма, след като го бе уцелила в муцуната с лазера.

Бяха разпръснати, но в безопасност. Язовецът се разскача и изръмжа, когато Ирма и Ейби го подтикнаха да се махне. Клиф виждаше как лазерните изстрели вдигат сивкав пушек от козината му. Явно не можеха да проникнат през дебелата кожа.

Патова ситуация. Животното обикаляше около дърветата с часове и пръскаше слюнка. Лазерните изстрели го дразнеха, но то не се махаше. Може би бе свикнало да изчаква. Явно обаче не обичаше да се катери по дървета.

Приличаше на бозайник, но може би само на външен вид. Конвергентната еволюция наместваше живота в ниши. Като двуутробните в сравнение с плацентните бозайници — подобни форми, но с напълно различна физиология.

Петимата си подвикваха известно време, после спряха. Бяха уморени, но тук поне беше сенчесто. Клиф вдиша дълбоко влажния горски въздух и си позволи да се отпусне. Усети как напрежението изчезва от гърба и краката му. Това бе първата истинска почивка, откакто бе преминал през шлюза. Да, доста време бе минало. Стомахът му изръмжа и той извади няколко твърди протеинови блокчета и ги задъвка замислено. Имаха наситено лимонен вкус и след тях си позволи малка глътка вода. „Ах!“

Отпусна се и заслуша света, въпреки беснеещия язовец. Имаше жужене — насекоми? Лай — може би глутница хищници, определяне на територии? Подрънкване — това пък какво…?

Накрая заспа. Сънуваше Бет — мрачни картини, наситени с дълбока тревога.

Част 3

Новите пришълци

Добрите преценки идват от опита. Опитът идва от лошите преценки.

Молла Насрудин, около 1200 г.

1.

Един слуга поднесе на Мемор вкусен скриикор, пропит с миризмата на собствения му страх. Тя го изяде с наслада, докато наблюдаваше пришълците.

Скриикорът беше сериозно животно, почти с размера на новите пришълци, но със сигурност бе по-вкусно. Този беше леко пикантен и достатъчно голям за средно хранене, шест или седем хапки. Беше запазен с радиация и макар и сочен, беше леко кисел. Не трепереше — последен жест, че осъзнава естествения ред. Мемор не обръщаше внимание на малките кости. Щеше да ги изчопли после.

Чудеше се дали пришълците владеят магически номера, трикове отвъд познатата наука. Едва ли. Не бяха причинили реални проблеми, макар Птичите хора да бяха реагирали бавно. Засега пришълците изглеждаха сигурно затворени. Единият беше контузен или умираше. Екипировката им беше непозната, но изглеждаше груба. Занимаваха се с нещата си и бърбореха непрекъснато. Типичното поведение на примати, описано в древните архиви от предишните опитомявания на същества с четири крайника. Простата им форма ги правеше по-лесни за лов, но те сякаш никога не го осъзнаваха.

Избягалата група бе показала паника, а не интелект. Само късметът им бе помогнал. Но късметът бе случаен. Какъвто и да бе странният им произход, френетичните им движения показваха, че интелектът им не може да се справя с новите елементи. Или че е неспособен да планира — още по-голям грях. Може би единственият истински грях.

Освен това бяха невзрачни. Нямаха никакви цветно оперение — всъщност въобще нямаха пера. Съответно не разполагаха с камуфлаж. Колко елементарно! От какъв ли странен свят се бяха появили?

Явно бяха неспособни да придават значение на елементарните кожни сигнали и да водят по-нюансен разговор. Очевидно контактуваха с устен говор и грубовати жестове. Женските им показваха типично бозайнически белези, издатини и извивки, както и по-малка маса. Любопитно. Как ли работеше сексуалната селекция? При толкова ограничени методи? Какви ли тесни канали използваха? И колко бяха дребни! Мемор се чудеше как да ги научи на езика си.

От шестимата Астрономи и двойно повечето слуги само Мемор беше обучена на трансезик. Често си мислеше, че няма да има шанс да използва обучението си. Щеше да мине много време, преди светът им да се приближи до следващата цел, където очакваха да срещнат интелигентни същества, за пръв път от милиони цикли. Сега обаче трансезикът и неврологичните ѝ умения щяха да разкрият нови възможности. Пулсът ѝ се учести от задоволство.

Съществата от избраната цел бяха могъщи, което бе очевидно от телескопичните наблюдения. Но не показваха междузвездни амбиции, ако се съдеше по липсата на следи от ядрени двигатели около звездата им, както и на големи конструкции.

Но изненадващата поява на пришълците беше още по-малко вероятна. Такива се споменаваха в архивите, но не бяха срещани от незапомнени времена. До този момент, при това отзад. Хитър подход. Астрономите бяха очевидно смутени от приближаването на съществата. Но сега, когато Мемор беше женска, всичко ѝ се струваше по-ясно. Това беше възможност!

Но не нейна поне засега, защото смяната на Мемор щеше да настъпи след много цикли. А и доскоро беше мъжки и разполагаше с по-слаба преценка. Но бе сграбчила момента сред трескавите мъчения на промяната, присъединявайки се към останалите Танцьори, и сега можеше да демонстрира новопридобитите си способности. Това със сигурност щеше да помогне на кариерата ѝ. Тази възможност я стопляше, носеше ѝ насладата от очакването. Беше сигурна, че е на прага на велика епоха.

Беше надлежно обучена на трансезика. Във всяко поколение трябваше да има един такъв, който да предава знанията нататък. Не се беше надявала, че някога ще приложи сложните методи, създадени в древността за контакт с цели, които можеха да бъдат приобщени. Приближаващият кораб не отговаряше на излъчените съобщения, но това не значеше, че трансезикът се е провалил. Имаше множество възможни причини целта да не отговаря.

А дали… тези същества въобще бяха от Целта? Тази мисъл се появи внезапно, явно от подсъзнанието. Трябваше да проследи произхода ѝ.

Несъмнено можеше да са от избраното слънце, което все още се намираше на десетки светлинни години. Голямото сърце на Мемор изкънтя в съгласие с тази идея. Но корабът им се бе появил отзад. Освен ако не опитваха да прикрият произхода си. Но Мемор беше сигурна, че редовните астрономични проверки биха засекли ядрените показатели на кораба, ако идваше откъм целта.

Значи трябваше да нарече тези бърборещи същества по друг начин, поне засега. Например „новите пришълци“.

Появи се информация от камерите в Сектор 1126 и Мемор я загледа с надеждата да научи повече. Втората група от новите пришълци бе на свобода там, но от пет събуждания не се бяха приближавали до камера. Може би бяха по-умни, отколкото ѝ се бе сторило? Възможност, нищо повече.

В големия кораб сигурно също имаше живи пришълци. Мемор го наблюдаваше на екрана, докато кръжеше около слънцето с помощта на магнитните си нокти, и се чудеше дали ще се върне и ще опита да спаси малките пришълци. Но от пет събуждания корабът само поддържаше полуорбита и от време на време ускоряваше срещу натиска на междузвездния газ. Може би бяха добронамерени. Засега.

Мемор раздвижи перата си и въздухът изсвистя в горда песен в унисон с туптящото ѝ сърце. „Наслада от живота, който носи такива възможности“.

Отвори малък прозорец към подсъзнанието си. Това можеше да освежи мисленето ѝ. Беше като изненадващ лъч червена светлина, стряскащ съзнанието ѝ. Усещаше мислите и емоциите, които се сблъскваха безкрайно, сливаха се и се чифтосваха. Пищно леговище от жизнен мрак. Представяше си тези кипящи процеси като храна за съзнанието ѝ, която потръпваше постоянно. „Толкова е различно и необятно да си женска…“

Потопи се умело. Мислите замъркаха. Звуците се превърнаха във влажна хармония. „Богатство!“ Можеше да се нуждае от нова комбинация на стари идеи, правилно забъркани в бледото сияние на различна гледна точка, за да се справи с тази ситуация. Можеше дори да ѝ се наложи да остави подсъзнанието да работи, докато не измисли нещо ново. Това се случваше рядко, но възможността беше вълнуваща. Тогава щеше да има нужда от талантите на Мемор. Можеше да използва подсъзнанието си и дори да стане Повелител. Това бе възможността Астрономите да се издигнат в социалната пирамида.

Преместването на пришълците щеше да е деликатен процес. Определено имаше нужда от идеи. Мемор се чудеше колко време могат да издържат без храна. Не можеха да се хранят през тези изолирани костюми, нали? Най-добре да ги извади от вакуума.

Слугите спряха поддържащата машина. Работеха внимателно и говореха притеснено, за да не обидят по някакъв начин по-висшите. Както и беше правилно.

Пришълците не се съпротивляваха. Нямаше смисъл. Поведението им показваше наченки на интелект, както и рядкото качество на преценка. В сравнение с избягалите тези може би бяха по-висши примати. Ако въобще такива съществуваха сред косматите същества, които не притежаваха привлекателната комуникация чрез пера.

Трима едри Астрономи ги обградиха и ги подтикнаха напред с тропане на крака. Този сигнал бе универсален. Пришълците тръгнаха, като подкрепяха контузения си другар. Държаха се близо един до друг. Жалки създания, смаяни от размера на Астрономите. Нервните им приматски жестове ги издаваха.

Седем от по-дребните слуги минаха през шлюза първи, носеха екипировката.

Пришълците спряха от другата страна. Очите им бяха опулени — израз на смайване, присъщ за множество видове. Може би бяха изненадани от контраста: трева, големи дървета и ята птици, в микрогравитация. Мемор видя, че слугите са издигнали силова ограда. Чудесно. Пришълците бяха надлежно затворени.

Изпрати един Астроном заедно с ято слуги да донесат храна. Инструктира ги внимателно: трябваше да намерят по нещо от всички видове. Скриикори, косматковци, буболечки, плодове, кора, треви. Не знаеше какво ядат тези същества, макар аминокиселините им да бяха характерни за Купата. Знаеше обаче, че повечето форми на живот са ограничени в диетата, жизнената среда, циклите на спане, чифтосване, температурни поносимости и още хиляди неща, но основно в диетата. Тези същества можеха да умрат от глад, без значение колко се стараеше.

Нямаше търпение да ги нахрани, както и да започне да ги учи. Остави подсъзнанието си да развие идеи как до го направи. Тези бедни същества трябваше да научат нещо от нея, както и тя от тях, преди да загинат в микрогравитацията.

— Майра, успя ли да снимаш онази верига куполи? — попита Фред.

Майра се обърна към него.

— Сгради. Куполи, но не просто полусфери. И ние строим по подобен начин в лунната гравитация. Направих няколко снимки с комуникатора си, но мислех, че ти може да си видял нещо друго…

— Аз бях твърде гладен и изтощен. Не обръщах внимание.

— След като подминахме куполите, продължихме покрай хребета. Видя ли го? Ето там се пада.

— Няма значение — намеси се Бет. — Оградени сме от стена. Дали ще ни оставят да измрем от глад?

— Това е градина. Все трябва да има нещо за ядене. Зайци?

2.

Клиф се събуди и видя, че Ирма е будна и на пост. Намигна му, но не каза нищо.

Беше неприятно да спиш при постоянната дневна светлина. Хората бяха еволюирали при денонощен цикъл и може би най-странното тук беше постоянната светлина. Без преливане от ден в нощ, без видимо преминаване на часовете. Слънцето в небето не помръдваше. Не можеше да се ориентираш по сенките, защото те не се местеха. И му липсваха залезите на калифорнийското крайбрежие. Животът под постоянно светещото слънце беше крайната форма на умора от часова разлика. Проведените експерименти за междузвездно пътуване показваха, че хората, изложени на постоянна светлина, развиват по-продължителни цикли на сън.

Погледна плазмената струя в небето. Можеше да види тънките нишки, които бавно се въртяха и гънеха покрай преминаващите прашинки, горящи с неудържима енергия. Така ли изглеждаше галактическата струя отблизо? Беше най-ярка в близост до звездата и се охлаждаше в посока към дупката. Близката страна беше червеникава и хвърляше сред листата розови сенки. Не чак величествено като залез, но интригуващо и будещо безпокойство.

Язовецът се беше махнал. Решиха да изчакат още час, в случай че се спотайва наблизо.

След това тръгнаха пак, още по-намусени заради неспокойната почивка. Гъстата гора ги обгръщаше като джунгла, листата закриваха небето. Почвата беше мека и глинеста, обрасла с ниски храсталаци. Напомняха му на изсъхналите евкалиптови горички в Калифорния, все още шумолящи и ароматни. Миризмата беше странна и лепкава и нямаше нищо общо с медицинския дъх на евкалипта. Имаше множество утъпкани животински пътеки, осеяни с кафяви екскременти. Клиф подуши няколко. Е, лайната явно имаха универсална миризма. Вероятно се дължеше на общата основна химия.

Но пътеките може би не се ползваха само от дивеч. Около тях може би дебнеха и други същества. Той махна на останалите и се отклониха от най-утъпканите проходи, макар и с известно мрънкане.

— По такива места дебнат хищници — обясни Клиф. — Може да им се сторим апетитна плячка.

— Ние сме примати — възрази Хауард.

— Все едно нищо не яде маймуните в Африка, така ли? — отвърна Клиф.

Когато започна дейността си на терен, не можеше да различи следите на енот от тези на рис. Сега беше експерт в земните следи и изпражнения и се опитваше да каталогизира всичко видяно тук. Извънземните отпечатъци спадаха в същите общи категории — от копита, лапи и птичи крака, но имаше и някакви издължени шестоъгълни, които не можеше да определи. Изпражненията изглеждаха общо взето идентични.

Виждаха и дивеч. Кафеникави силуети сред дърветата, козина с естествен камуфлаж, която се стопяваше сред тишината. Хауард прошепна, че могат да застрелят някое животно.

— И да го мъкнем с нас ли? — отвърна Клиф. — Ще ловуваме, когато си устроим бивак.

— Близо до вода — добави Ирма.

Клиф кимна.

В клоните над тях се разнесе глъчка и те спряха да огледат.

— Маймуни — каза Хауард. — Премятат се и имат големи опашки.

— Наистина ли? — Клиф си спомни шумотевицата в зоологическата градина на Сан Диего и фокусира бинокъла върху едно от бързите животни. Розово гърло, големи жълтеникави зъби, малки червени очи, но… — Да, донякъде приличат на маймуни. Но не бих казал, че са бозайници. Няма очевидни гениталии. Не виждам и гърди.

— Може би тук и приматите еволюират? — подметна Хауард.

— Може би сега започват — отвърна Клиф. Чудеше се дали след няколко милиона години тези протомаймуни биха надделели над извънземните. Едва ли. Щом приматите се превърнеха в забележима конкуренция, разумните извънземни щяха да ги премахнат. Установените видове имаха предимство, а приматите нямаха автоматично превъзходство.

— Вижте там — прошепна Ейби и посочи.

Сред сенчестите дървета проблясваше поток.

Според Клиф тръгнаха натам твърде бързо. Той се опита да задържи останалите — знаеше, че хищниците обичат местата за водопой. А това не беше Земята, където призори и по залез бе естественото време за лов. Тук месоядните можеше да дебнат по всяко време.

Но около потока нямаше нищо опасно.

Водата беше хладна и чиста и Клиф импулсивно натопи глава в нея, доволен да отмие потта и мръсотията от последните… дни? Тук нямаше дни. Трябваше да измисли друга дума.

Спомни си изчисленията на Викрамсингови. Ако Земята се разстелеше в купа с подобни размери, щеше да е дебела около сантиметър. Тук, в набраздените от потоци хълмове, можеше да види напречно сечение на Земята. Почвата беше конгломератна, като зърна от кафе, смесени със сив чакъл. Разбира се, нямаше слоеве — поради липсата на реални геологични процеси.

За да създадат хълмове, високи стотици метри, Строителите (определено си заслужаваха главната буква) вероятно бяха използвали обекти с размерите на Йо. Бяха трансформирали цяла звездна система. Това обясняваше защо около звездата няма астероиди и други обекти. Трябвало е да бъдат премахнати, за да не се сблъскат с Купата и да причинят непоправими повреди, източващи атмосферата.

Трябваше да спре да мисли, че са на планета. Това беше… огромен механизъм. С всякакви странности, живеещи в него. На него.

След като си починаха, тръгнаха надолу покрай потока. По брега имаше още конгломератни скали, заоблени и жълтеникави. Клиф се чудеше как дизайнерите на това място са наслагвали вода и почва на тази огромна неспирна въртележка.

Очевидно се бе налагало да положат метър-два почва или вода за защита от космическите лъчи. Но мащабът… Отново и отново се замисляше за необятността на това място. Цялата идея беше гигантска и сюрреалистична — нямо свидетелство за изцяло извънземната природа на строителите. Кой — какво — би осъществил подобен проект? Тези птици? Нещо се съмняваше. Не му се струваха толкова умни.

Скоро стигнаха до местност с гъста растителност и откриха езеро. Сред дебелите тръстики бръмчаха насекоми и нямаше лесен подход към водата. Клиф се зачуди дали да не поплува. Цялото тяло го сърбеше. Може би по-късно.

Нещо избръмча покрай главата му. Имаше шест крила и бе с размерите на врабче. Може би беше еквивалентът на водно конче. Конвергентна адаптация. По брега имаше дървета, подобни на върби, но по-високи и извити, със спираловидни стволове. Явно конвергентната адаптация бе довела до опрашване. Тичинките бяха по-големи, но стратегията бе същата. Храсти, подобни на лавровите, се смесваха с високи дървета, смътно наподобяващи борове. Други растения бяха странни, с параболични листа и корони, перманентно обърнати към звездата. Имаше мъхове, папрати, лишеи и категории, които спадаха към „други“.

Хауард шепнеше в комуникатора си. Определено се наслаждаваше на всичко това.

Направиха си лагер. Клиф все още смяташе, че паленето на огън е лоша идея. Спаха зле, докато Хауард и Ирма стояха на пост. В гората се носеха звуци — чуруликане, сумтене, тревожно ръмжене, бръмчене, странно приятни извънземни мелодии.

После тръгнаха пак.

Заобиколиха езерото, без да излизат от гъстите храсти. Ставаха по-добри в осигуряването на стрелкови периметър — язовецът ги беше научил. Трима прикриваха, докато двама се движеха, и обратно. Очите им засичаха всяко движение в гъсталака. Подплашваха дивеч, но не стреляха.

Отвсякъде се носеха остри аромати, а странните птици пърхаха шумно. Крясъците им звучаха донякъде като пожарна аларма. Множество дребни птички се стрелкаха между клоните и завираха човки в сладките цветове. Клиф не разпознаваше отделни видове, но моделът беше познат. „Същата стратегия като при колибрито“. Когато бяха застрашени, някои разрошваха перушината си, за да изглеждат по-едри, и надаваха силни крясъци — териториална защита, характерна за повечето хранещи се с нектар. Други имаха остри клюнове и ловяха насекоми, или пък триъгълни човки за семена, като врабците. Това, че еволюцията беше произвела умения, подобни на земните, бе успокояващо. При по-ниската гравитация птиците бяха изпреварили много наземните животни. И бяха едри — охранени и уверени. Явно десетината процента разлика в гравитацията предизвикваха сериозна промяна в баланса на жизнените организми.

Трябваше да обсъди това с Хауард при първа възможност.

Имаше летящи жаби — подскачаха от водата до високите клони, като планираха на къси разстояния с ципите между краката си. Хищниците в небето се носеха по-продължително, преди да нападнат — поддържаха височината си с бавни махове на големите си крила. Насекомите също бяха по-едри по някаква причина и имаха множество крака, подобно на земните. Това наистина беше различно място — просто още не можеха да го осъзнаят напълно.

Плюс това ги имаше и разумните извънземни. Дали не бе подходил тесногледо, предубеден, че не е вероятно да има разумни птици? Разбира се, тези същества бяха огромни и не ги беше виждал да летят. Може би бяха като щраусите, заменили летенето с технологии.

Хауард вдигна ръка и приклекна — ставаха все подобри в даването на сигнали.

На тесния каменист бряг лежаха издути червеникавокафяви същества, подобни на крокодили, и се наслаждаваха на постоянния следобед. Когато помръдваха, издаваха глухо ръмжене. Телата им бяха продълговати и люспести, с къси муцуни. Мързеливите прозевки показваха множество остри жълти зъби.

— Тези са за късане на парчета от едра плячка — прошепна Клиф. — Нашите крокодили се хранят с риба, птици и дребни прасета. Тези ядат по-едри същества.

— Да ги заобиколим по-отдалече тогава — предложи Ирма.

— Какво е това? — Ейби посочи.

Съществото се надигна от дълбоката тъмна вода. Дългият врат се извиси нагоре, от плоската муцуна висяха треволяци. Кафявите очи блестяха с любопитство, докато ги гледаше с умерен интерес, но без да бърза.

— Тревоядно — възкликна смаяно Клиф. — Като…

— Динозавър — допълни Хауард. — Що за място е това?

— Конвергентна еволюция? — Но това не изглеждаше вероятно. Клиф отстъпи, когато съществото се надигна, като хлъзгава планина. Тъмно, със светъл корем, крака като колони, дълъг врат и малка глава. — Това е… динозавър. — Усети как го побиват тръпки. — От Земята. Би трябвало.

— Тези извънземни са спирали на Земята? — попита Ирма.

— Сигурно се пращали кораби. Сигурно се взели част от нашата, земната екология. — Хауард сякаш беше изпаднал в пророчески транс. — Както и ние носим замразени образци, но в по-голям мащаб.

— Май му станахме интересни — каза Ейби и отстъпи назад.

— Сигурни ли сме, че не яде месо? — попита Ирма.

— Не. — Тери се обърна и понечи да се отдалечи.

— Естествената им екология тук е променена от извънземните видове. Клиф, това място е твърде добро, твърде наподобяващо Земята. Явно са внесли от земния живот.

— Може би. — Клиф направи гримаса. — Това е успокояващо, нали? Ако приемем обяснението.

Ирма също отстъпи.

— Да се махаме.

Клиф се усмихна.

— Не пропускайте урока. Бихме могли да ядем някои от нещата тук… и също така да бъдем изядени.

— Може просто да са отмъкнали динозавърски яйца и други форми на живот на минаване покрай нашата система, много отдавна — предположи Ирма.

Клиф кимна. Гледаше смаяно огромния динозавър.

— Значи земните форми са овладели част от Купата и са издържали толкова много…

Огромното същество се затътри към тях, като спираше да изскубне тръстики и лиили от водата. Лекият вятър донесе миризма на кал и тиня. Динозавърът вървеше бавно, но се приближаваше и Клиф каза:

— Да се махаме. Определено е тревопасно, но се интересува от нас.

— Ако не за ядене, тогава защо? — попита Хауард.

— Каква ще е разликата, ако те прегази? — Ейби тръгна забързано и повлече Хауард за колана.

Отдалечиха се. Ирма водеше, в случай че някой хищник им препречи пътя. Това не се случи и скоро се скриха в гората.

Клиф беше притеснен. Осъзнаваше, че досега са възприемали Купата като псевдо-Земя, каквато беше в някои отношения — но някои от животните събуждаха древни страхове. Всички бяха виждали динозаври само по филмите и срещата с истински бе отприщила дълбок резервоар от примитивна бдителност.

— Сега разбираме по-добре траекторията на Купата — обади се Ейби. — Ние също се движехме по права траектория. Може да е била близо до Земята преди шестдесет милиона години.

— Какво значи „близо“? — попита Ирма.

Ейби присви очи, докато изчисляваше, после си намести шапката и сви рамене.

— Да речем, пет светлинни години. Клиф, този динозавър откога е?

— Някъде отпреди сто милиона години. Не си спомням класификацията добре. Все пак съм полеви биолог. — Засмя се малко насила. — Никога не съм мислил, че ще имам истинска полза от часовете по палеонтология.

Стигнаха до една поляна и Ирма се измести на десния фланг.

— Преди сто милиона години Земята не е била на същото място в галактиката. Купата може да следва някаква различна траектория, а не права линия дотук.

— Така е — отвърна Хауард. — Звездите са се преместили доста за толкова време.

Ирма — продължаваше да се оглежда тревожно — каза:

— Вижте, нямаме представа какво правят извънземните. Говоря за разумните. Може би са на бавно туристическо пътешествие през галактиката? Що за разум би се заел с подобно нещо?

— Бавният — отговори Тери. Клиф забелязваше, че той не приказва много и че думите му са винаги добре премислени. — Може би безсмъртен?

— Като биолог, се съмнявам, че нещо живее вечно — каза Клиф. — Щом спреш да се размножаваш, естествената селекция спира да работи. Качествата, които са ти давали краткотрайно предимство, започват да пречат.

— Но ако имаш изобилие от биотехнологии? — попита Ирма.

— Тогава възможностите са безгранични — призна Клиф. — Може би Строителите — така ги наричам — са живеели почти вечно. Все пак Купата пътува от милиони години. Поне от шейсет милиона — тогава са измрели динозаврите.

Продължиха през гората. Клиф си спомни едно обучаващо пътешествие в еквадорската джунгла, когато се подготвяше за доктората си. Инструкторът им беше казал, че трите седмици в горното течение на Амазонка ще ги накарат да опознаят себе си, и това се бе оказало съвсем вярно. Експедициите разкриваха човек по-добре, независимо дали му харесва. „Себепознанието обикновено носи лоши вести…“

Някакво животно с размерите на куче нападна без предупреждение челния им човек, Ейби. Тичаше бързо и сигурно, сякаш беше ловувало същества като тях и преди. Ейби го простреля от един метър — право в челото. Големите жълти очи трепнаха и животното падна и изрита с крайници, изпускайки последен дъх. Приличаше на кръстоска между куче и гущер, люспесто, с широк гръден кош и здрави челюсти.

— Добър изстрел — каза Тери, докато го оглеждаха.

— Да запалим огън и да си опечем месо — предложи оживено Ирма.

Клиф се притесняваше да не ги открият, но не им попречи да съберат дърва. Анализът на аминокиселините показваше сходство със земните. Може би бяха универсални? Спомни си една стара народна мъдрост за готвене на открито. „Не използвай зелено или изгнило дърво, защото ще те спипат по пушека…“

— Не събирайте прясно паднали клони — подвикна той. — Потърсете по-сухи.

Тери се намръщи, но останалите кимнаха. Не всички разполагаха с еднакви умения за живот на открито. Клиф често трябваше да им напомня да не говорят — правило, което бе познато на всеки полеви биолог.

Седнаха около огъня — грижливо накладен под гъстите шубраци, които разпръскваха почти прозрачния сивкав миризлив пушек — и се насладиха на изпеченото месо. Тери се размечта за червено вино и това дори ги разсмя.

След като се нахраниха, решиха, че не им се спи. И тръгнаха отново. Надяваха се да намерят удобен водоизточник с открито пространство за отстрел. Никой не искаше да спи по дърветата. Но каква алтернатива имаха?

— Вижте, трябва да запомним един факт — каза Клиф, докато катереха един стръмен склон под изумрудените корони на дърветата. — Тези същества нямат естествен инстинкт спрямо нас.

— Това не значи ли, че ще ни е по-лесно да ги ловим? — попита Ейби.

Клиф го изгледа намръщено.

— Да. Но също така значи, че хищниците нямат причина да се боят от нас. Запомнете го.

3.

Мемор реши да изолира пленниците от необхватното разнообразие на света. Идеята бе предложена от подсъзнанието ѝ и тя мигновено разбра, че е правилна. Гледаше как логиката се развива сред влажните синьо-зелени връзки и разбираше цялата мисловна верига.

Богатството на света със сигурност щеше да ги порази. Синьо-зеленото великолепие щеше да засрами толкова примитивни същества. При подобно унижение дори можеше да се очаква групово самоубийство. Нареди клетките им да бъдат направени по-приемливи, но нищо повече.

Подчинените ѝ се погрижиха да блокират всички подстъпи за бягство. Изолацията бе най-доброто решение за съществата и за научните изследвания. Беше просто да уреди да бъдат транспортирани надалече от естествения въздух, вода и богата растителност. Според древните архиви подобен подход бе приложен спрямо последните пришълци и бе сработил. Но пък трябваше да измисли как да ги храни.

Успя да намери добро решение. Оранжерията представляваше серия от озеленени ръбове близо до оста на въртене. Струята гореше в небето и сочеше право към звездата. Климатът беше слънчев и умерен. Изобилна среда, която хранеше Астрономите ѝ им предоставяше място за почивка и съзерцание.

Разбира се, като вид, който се грижеше за курса и здравето на света, както и за по-нисшите видове. Астрономите заслужаваха подобно богатство.

От незапомнени времена животните, птиците и растенията на това място бяха променени, за да съществуват в микрогравитация. Това бе дело на мъдростта на Древните.

Сред този пищен рай Мемор позволи на пришълците известна свобода. Не им отне екипировката, защото не знаеше какво може да ги убие. Несъмнено част от странните и груби пособия бяха свещени за тях или се ползваха за забавление. Е, добре — Мемор беше щедра.

Заедно с по-нисшите видове зачака пришълците да махнат скафандрите си. Те съблякоха раненото същество, но не се поучиха от опита. По някаква причина, несъмнено примитивна, останалите продължаваха да стоят екипирани за вакуум дори когато заспаха.

Спаха два пъти по-дълго от Астроном и се събудиха почти по едно и също време. Може би това бе някакъв видов защитен механизъм?

След това се съблякоха по някакъв слой от долни дрехи. Ама че кльощави същества! Мемор се съмняваше, че крият нещо от нея. По-скоро стояха покрити като мярка срещу размножаване, за да потискат първичните си импулси. Или пък използваха материята, за да контролират температурата в по-различната околна среда. По-нисшите видове използваха подобни механизми, както и прости инструменти.

Пришълците подбраха внимателно място за тоалетна и я използваха поред. Не заедно. Може би ритуалът демонстрираше статус? Опитаха от различните храни, които Мемор им бе предложила в широк полукръг, който служеше и като биологично проучване. Не ядяха трева, кора и водорасли, но изпробваха изумителен диапазон от храни с високо съдържание на протеини. Всеядни! Мемор се притесняваше дали въобще биха могли да се хранят. По света съществуваха видове, които не можеха и имаха нужда от слуги, които да обработват и да поднасят храната. Биологията имаше множество странни разклонения.

Съществата разполагаха с миниатюрни камери и записваха видяното. Полагаха сериозни усилия да запишат възможните източници на храна. Когато Мемор разбра, че използват месо и ножове, разпореди да им предоставят цели трупове. Съществата ги снимаха, както и разфасованото и сготвено месо. Сурови и обелени растения. Също като Мемор и слугите.

Подчинените ѝ донесоха резултатите от клетъчните проби на пришълците. Геномът им ѝ беше познат. Дали ДНК-то бе универсално? Мемор знаеше, че това не е така. Но може би идваха от някой от световете, които Древните бяха опитали да заплодят?

Мемор се чудеше дали тези пришълци могат да създават генетични инструменти и машини, които да не се влияят от биосферата. Древните бяха създали ензими, които синтезираха уреди, растящи по света за нуждите на обитателите.

Превръщането на слънчева светлина и вода в машини бе Най-висшият път, но тези пришълци, изглежда, не бяха усвоили методите на величието. Може би можеха да манипулират гените и да ги прехвърлят на други култури — това беше просто. Но уредите им не разполагаха с елегантния вид на отгледана апаратура. Съвсем вероятно бе да ядат проста храна и да живеят според примитивните си нужди. Въпреки това бяха построили магнитен двигател.

Мемор се замисли и реши да изпробва с риба. Нареди да им занесат богат избор от риби с подходящ химичен строеж. Все пак нямаше причина да не е щедра. Трябваше да предложи комфорт на съществата в последните им дни.

4.

Зърнестата влажна и ароматна почва беше положена върху сива метална мрежа. Бет реши, че не може да я нарече земя при почти нулевата гравитация. По-скоро мазилка, на която вирееха растения. Калните плоскости се разпростираха наоколо сякаш на хиляди километри.

Бет се бе покатерила на едно от извитите триъгълни дървета и оглеждаше околността. Оградата беше на няколко десетки километра.

— Сякаш са ни затворили в по-влажна, скучна и кафява версия на Австралия — каза Майра. — Има много място и възможности да се скриеш.

— Също така има вероятност да умрем от глад — изръмжа Абдус.

— Работим по проблема — усмихна се жена му.

— Поне да махнем гадните скафандри — предложи Лау Пин. — Ще може да поставим по-хубава шина на Тананарийв.

Голямото същество им се представи като Астроном — очевидно ранг. Говореше накъсано и определено бе женска, защото имаше цепка, покрита с алена перушина. Използваше звездни карти и снимки, за да им обясни, както и бавно произнесени думи на техния език с ръмжене и чуруликане. Бет кръсти четвъртия вид от местните Носачи. И те бяха покрити с пера като останалите, но приличаха повече на гущери. Крайниците и пръстите им бяха дълги и сръчни. Въпреки почти липсващата гравитация не можеха да летят, но се движеха с големи подскоци. Астрономът, чието „близко име“ бе Мемор, им показа това веднага. Бет реши, че това е демонстрация, която може би цели да предизвика покорство — продължителните викове, които надаваше Мемор, звучаха радостно и доминантно. Повечето от останалите Астрономи бяха екипирани със сбруи за носене.

Едрото същество, което водеше, бе от третия вид и бе ловец. Дали беше мъжки? Къде му бяха гениталиите? Имаше клоака под опашката, подобно на земните птици. Да речем, че беше мъжки — и носеше продълговато цилиндрично оръжие, както и блестящи извити ножове. Изглеждаше опасен.

Така и не минаха през оградата. Носачите се занимаваха с мъкненето — носеха дребни животни и големи късове месо, както и плодове, зърнени растения и клонки, събрани по нареждане на Астронома.

Астрономът имаше големи сръчни ръце с четири пръста, но не ги ползваше много. Носачите вършеха повечето работа и техните ръце също бяха сръчни. Разположиха храната в продълговата арка: растенията отляво, а месото отдясно. Бет ги чакаше да свършат с къркорещ стомах и потекли лиги.

Носачите отстъпиха. Огромният Астроном се заклати напред. Бет беше изумена, че може да хваща толкова малки неща с големите си ръце: шепа зърно, разкъсано трупче на нещо като видра, малък кръгъл плод, който приличаше на пъпеш. Подвижната планина ги взимаше едно по едно, ръмжеше, вдигаше ги към дебелите си устни, след което надаваше остър звук — един и същ всеки път.

— Яж? — зачуди се Бет на глас.

Астрономът издаде басов звук и махна с ръка. Явно ги обучаваха.

Лау Пин изпсува и тръгна напред, протегнал ръце.

Хората замръзнаха. Бет очакваше, че колегата ѝ ще умре.

Астрономът пусна малкия пъпеш.

Лау Пин го хвана и извади нож, достатъчно голям, за да може да се убива с него.

— Пъпеш. Нож. — Сряза пъпеша. — Реже. — Отхапа едно парче. — Вкусно. — След това зарови лице в оранжевия плод. — Яж. — Лау обърна гръб на Астронома и отряза парче за Тананарийв. — Давам. Яж.

Всички започнаха да се хранят лакомо.

Щом Лау Пин проговореше, огромният пернат Астроном повтаряше с ръмжене и жест, а дългите ѝ пръсти се движеха във въздуха. Те може би бяха по-лесни за повтаряне от звуците. Бет забеляза, че Тананарийв наблюдава внимателно. Ръцете ѝ се движеха в отговор на жестономичния език на Астронома.

Някои от Астрономите се наричаха Астронавти и патрулираха в околността. Те бяха едри и тромави и почти не обръщаха внимание на хората. Комуникираха помежду си с продължителни крясъци.

Но най-важен бе фактът, че главният Астроном бе подгънала колене в знак на сбогуване и им бе оставила инструментите.

Бет беше изумена. Лау Пин бе използвал нож и не му го бяха отнели. Това беше успокояващо. Бет опита нещо друго.

Взе парче месо и каза:

— Пържола. — Сложи месото на един камък. — Лазер. — Вдигна микровълновия проектор. Бяха пробвали да пробият с него въздушните шлюзове. Закачи го към захранването на раницата си. Пусна го на минимална мощност и опече месото за секунди. Остави лазера настрани, наряза месото и започнаха да се хранят, като преди това Бет внимателно прикачи лазера към слънчевата батерия.

Месото имаше чудесен вкус и покрай глада си Бет забрави напълно за извънземните.

Майра и Фред записваха всичко с комуникаторите си, Лау Пин също. Добре. Захранването им щеше да издържи с месеци.

Когато привършиха, все още разполагаха с лазера. Плюс няколко ножа, оръжието на Абдус и скафандрите. „Явно изглеждаме съвсем безобидни“. Може би беше въпрос на размери.

Абдус се протегна и се прозина.

— Смазан съм.

След като бе напълнила стомаха си, Бет също усети внезапна вълна на изтощение. „Не бъди глупава, още е само…“ Слънцето сякаш залязваше, беше вертикално на стъклената стена и хоризонтално на влажната почва в металната мрежа. Само че нямаше да залезе. Никога.

Тя се обърна към Астронома и каза:

— Спане. — След това кимна на останалите. — Да лягаме.

Мемор изрече някаква дума. Загледа ги и като видя, че не реагират, се завъртя към шлюза. Бет се прозя. Беше тоооолкова уморена…

Както и останалите. Имаше логика. Бяха затворени и депресирани и намираха убежище в съня. Беше смислено. Можеха да оставят съня и подсъзнанието да се оправят с новото странно и притеснително положение. Нямаше смисъл да се съпротивляват.

5.

Дни наред вървяха през пресечения терен. Без достатъчно познания за този свят нямаха план, нямаха цел. Трябваше да се научат. Но Клиф знаеше, че ако нямат цел, моралът им ще се срине. Дори страхът, който ги тласкаше в момента, щеше да изтлее.

Когато обяви поредната почивка, никой не възрази. Намокриха шапките си, покриха лицата си с тях и заспаха мигновено. Блажено.

Размърдаха се след осем-девет часа. Гладни. Храната беше свършила.

Клиф даде пример и започна да рови в храсталака за ядливи растения. Имаше множество плодове и листа, но опитването на нещо непознато си беше опасно и на Земята.

Но нима имаше избор? Помирисваше ги, лизваше ги и ако изглеждаха наред, ги захапваше. Някои пускаха сладникав сок. Други горчаха неприятно и той веднага си оплакваше устата. Използва този метод няколко пъти и се върна с шапка, пълна с плодове и ароматни листа. Накара всички да запомнят растенията, преди да опитат. Те се зарадваха на прясната храна и даже опитаха да му помогнат в събирането. Най-добре се справяше Ирма.

Мъжете смятаха, че ги бива за ловци. Хауард и Тери твърдяха, че имат известен опит. Клиф ги беше чул да се хвалят, докато обсъждаха оръжията. Той забеляза нещо едро в храсталака — проблясване на кафява козина и лек тропот, сякаш от отдалечаващи се копита. Ако бяха на Земята, щеше да предположи, че е елен.

Хауард и Тери тръгнаха заедно с известно театралничене. За негова изненада се върнаха след час с нещо като едър заек, космато, с плосък череп и големи обърнати нагоре уши. Клиф ги огледа и реши, че вероятно са пригодени за чуване на нападащи хищни птици. Не беше срещал подобна адаптация на Земята. Това бе ново доказателство колко важно е летенето тук.

Одраното животно имаше интересна скелетна конструкция и вътрешни органи. Клиф ги раздели и опита да определи за какво служат. Странно разположени кости и буцести органи без видима функция. В някои имаше смисъл, в други не. Трябваше му истинска лаборатория…

Изпекоха псевдозаека на малък огън, като внимаваха да не дими много. Пушекът не можеше да се издигне над гъстите корони на дърветата и се надяваха, че не се вижда отдалече. Месото беше вкусно и добре дошло.

— Видяхте ли нещо като елен? — попита Клиф. Тери кимна и попита:

— Откъде знаеш? Беше четирикрако и голямо — и с големи зъби.

— И рога — добави Хауард. — Изглеждаше странно. И душеше въздуха като хищник. Видимо не си струваше неприятностите.

— Трябва да си пазим лазерите за защита — каза Ейби. — Според мен трябваше да убием онзи язовец и да го сготвим.

— Изглеждаше труден за убиване — отвърна Клиф. — А и тогава бързахме.

— Е, сега имаме време — сопна се Ейби.

Клиф премълча. Но пък беше по-добре да зачекне тежките теми сега, докато почиваха с пълни стомаси.

— Вижте, в момента не правим нищо. Просто се крием. Имаме нужда от план.

Това породи дискусия, но твърде малко идеи. Клиф го очакваше — всички имаха нужда от изпускане на парата. Имаше нервност, мърморене и раздразнение. Опасността и трудностите бяха лоши за разбирателството, но ако успееше да притъпи раздразнението, щяха да заработят по-добре. Известно време всички спореха какво е трябвало и какво е можело, докато накрая Клиф не взе думата.

— Миналото е минало. Какво да правим сега?

— Да открием другите — предложи Хауард.

— Как? — попита Клиф.

— Може би ако се свържем със „Слънцетърсач“… — почна Хауард. — Може би те имат някаква връзка с Бет.

— Не разполагаме с нищо, което може да достигне „Слънцетърсач“ — каза Клиф внимателно.

— Ами лазерите? — попита Ирма. — Ако успеем да пратим най-обикновено морзово съобщение… — И спря, осъзнала колко ще им е трудно дори да открият кораба в небе, което не потъмнява никога.

Ейби видя накъде отиват нещата и отсече:

— Първо трябва да разберем законите на това откачено място. И чак тогава ще можем да се оправим със ситуацията.

Клиф беше съгласен, но знаеше, че е добре да остави идеите да дойдат от останалите. Те започнаха да обсъждат хрумвания, а той се замисли за това колко бързо се развиват социалните му умения. Кариерата му бе по принцип фокусирана върху техническите — тук всъщност безполезни, — а не върху управленческите. Трябваше да преведе малката си група през незнайни премеждия — много по-трудни от това да опази подчинените си щастливи, задача, която винаги го отегчаваше. Но това тук бе много по-интересно, а и сякаш никой от останалите не искаше да води. А официалните ръководители на експедицията ги нямаше. Но както някой бе отбелязал по време на обучението му, важните умения не могат да се назубрят.

Обсъдиха положението и накрая се съгласиха с очевидното, без да се налага Клиф да казва нещо. Това беше добре, но разговорите отнемаха време, а той се съмняваше, че разполагат с време.

Следващите два земни дни се придвижваха внимателно през странния, но започващ да става познат пейзаж — дървета със спираловидни стволове и ниски хълмове с потоци и плитки дерета. Клиф следеше колко спят и откри, че времето се увеличава.

— На Земята са правени експерименти за живота на космически кораб — обясни Ирма. — При постоянна светлина хората имат все по-дълги цикли на сън и будно състояние. Без слънцето губим представа за времето.

— Точно затова корабното осветление е синхронизирано със слънцето — добави Тери.

— Тогава как се регулират нещата тук? — попита Ейби.

— Не знам — отвърна Клиф. — Нямаме опит с биология, която се развива извън денонощния цикъл.

Направиха си копия и ловуваха, но не успяха да убият нещо по-голямо от псевдозайците. Въпреки това беше забавно и празнуваха редките си успехи с бурни възгласи. Бяха все градски хора и дебненето на животни не им се удаваше лесно. Това, че зайците бяха еволюирали така, че да очакват предимно въздушни, а не земни врагове, им беше от помощ.

Но все някъде трябваше да има и интелигентен живот.

И наистина, скоро забелязаха в далечината обработваеми площи, които се простираха между две речни долини. Клиф предполагаше, че е някаква тревна култура. Приближиха се, като все пак се придържаха към гористите хълмове. Клиф се сепна, когато се озоваха зад няколко тътрещи се фигури, които определено не бяха хора.

— Внимавайте — прошепна Клиф и всички приклекнаха.

Фигурите прекосяваха мъглив склон, от който се носеха силни аромати. Вървяха тихо и бавно се поклащаха. Клиф превключи на инфрачервено, за да изолира движенията на фона на бледата околност, и откри, че съществата са твърде студени, за да бъдат засечени. Призрачни кльощави фигури в мъглата. С крака, но без ръце.

— Фермери? — прошепна Хауард.

— Не. — Ейби се взря във възлестите им тела. — Растения.

— Какво?! — Клиф вече чуваше лекото пльокане от движението на крайниците им.

На слабата светлина се виждаха грубовати капсули, които излизаха от стволовете на големите дървета. Тромавите крайници се отделяха от родителите и заставаха нестабилно на земята. Растенията бяха високи около две педи и тъмнозеленикави. Бавното раждане изпълваше тишината с влажно-лепкави звуци.

Клиф гледаше изумено. Съществата бавно придвижваха прясно извадените си корени към по-влажна почва и по-добра светлина. Въздухът носеше острата миризма на отрова от тръните им. Явно младите имаха нужда от защитни механизми.

Наблюдаваха как живите семена намират нови места и много бавно и внимателно отново пускат корени. Клиф реши, че този метод придава на растенията животинска мобилност и вероятно е улеснен от по-ниската гравитация. Другите гледаха невярващо и неспокойно, но Ирма кимна, когато той сподели предположенията си.

Растенията не изглеждаха опасни, но странността им беше обезпокоителна. Клиф осъзна, че всички мислят за това място като за леко различно. Подобно на свят от филм за динозаври. Достатъчно познат, колкото да ти е комфортно. Трябваше да избягва подобни успокояващи илюзии.

Продължиха внимателно напред. Скоро видяха широкото зелено поле, което се простираше под хълма. Ветрецът носеше тежкия аромат на засетите култури.

— Вижте — посочи Ирма. — Онези същества, които видяхме при шлюза.

Този път имаха време за наблюдение. Някои от крайниците на съществата бяха покрити с кожа, а останалите части с цветна перушина с най-различни сложни шарки. Съществата носеха широки гащеризони и се занимаваха с цилиндрични напоителни системи, които разпръскваха водните струи на доста голямо разстояние. Работеха здраво и използваха четирикраки животни за оране и пренос.

— Като фермерството преди векове — отбеляза Тери. — Тежка работа и съвсем слаба употреба на машини.

— Не е като да имат петролни сонди — отвърна Ейби.

— Но имат достъп до огромно количество слънчева енергия — продължи Тери. — А това би трябвало да е най-технически развитото място във вселената.

— Може да харесват ръчния труд — каза Хауард. Видя скептичните им изражения и сви рамене. — Това, че на нас ни е трудно и смятаме идеята за непривлекателна, не означава, че тези същества мислят същото.

Ирма повдигна скептично вежди.

— Би могло. Но… — Тя фокусира визьора си към полето. — Приближават се.

Клиф погледна натам.

— Не са фермерите. Това са други същества.

— Да. И са бързи.

Тези бяха по-едри, с дълги вратове — приличаха на пернати коне, тичащи на два крака, с дълги ръце, протегнати напред за баланс. Имаха пищна перушина, но и доста мускулест вид, особено в краката. Единствено средата на торсовете им беше облечена и имаха колани, от които висяха неща, подобни на инструменти. Един от тях погледна напред и се взря право в Клиф. Тичаше стремително, но главата му беше фиксирана, а големите очи проблясваха. Определено не бяха фермери.

— Мисля, че са на около километър — каза Тери. — Сигурно сме задействали някакъв детектор.

Клиф се чудеше как на това място са се развили различни разумни видове. Специализация на труд или жизнени ниши? Сигурно разполагаха с генетични технологии и развиваха нови видове от предишни проби. Човечеството още не бе стигнало до такова ниво.

Главата му беше пълна с въпроси, но бе време да спре да мисли. Бегачите вече бяха много по-близо.

— Да тръгваме — нареди Клиф.

Застрашителните преследвачи бяха бързи и достатъчно едри, за да се сражават с тях. Тери поведе. Тичаше бързо, сякаш дяволът го гонеше — и в известен смисъл си беше така. Хората бяха нахлули в тази биосреда без предизвестие. Не се бяха предали покорно, а бяха избягали през шлюза. Без преговори. Сега обикаляха из чужда територия и се изхранваха, като убиваха диви животни. Фермерите изглеждаха простички и миролюбиви, но едва ли всички бяха такива.

Можеха ли да избягат на тези същества?

Докато тичаха задъхани, решиха да не се връщат по предния маршрут. На идване почти не бяха забелязали хубави укрития. Вместо това се спуснаха надолу по следващия склон. Бяха усвоили подскачаща походка, която им помагаше в ниската гравитация.

В гората все още не се чуваха звуци от преследване. Те спряха и се ослушаха.

Някъде зад тях се разнесе чуруликащо пискане. Последвано от друго, по-ниско. Звуците се приближаваха.

— Територията им е позната — прошепна Клиф.

Спогледаха се и хукнаха отново. Никой не предлагаше да преговарят.

Озоваха се в широка долина с извити дървета. Някои имаха плодове и при гледката на потенциалната храна Клиф усети свиване на стомаха. Беше влажно и скоро доловиха шума на вода. Тръгнаха натам и бързо стигнаха до реката. Беше широка и Клиф се зачуди дали ще могат да я прекосят. Огледа се и зърна дълъг извит мост.

— Насам. — Всички хукнаха; пъхтяха тежко.

Тери, който бе стартирал първи, вече беше най-отзад. „Силата му не е в маратона“. Клиф знаеше, че и той няма да издържи още дълго. Опита се да измисли нещо. Каквото и да е.

Огледа моста, докато се приближаваха към него. Вече чуваше високите писъци ясно. Приближаваха.

Мостът беше от камъни и хоросан, конструкция в съвсем древен стил. Но от долната страна имаше метални греди, ръбести и снадени в краищата.

Стигнаха до подножието. Бяха капнали — потенциалното предимство от ниската гравитация беше изчерпано. Клиф забави, мислеше трескаво. Спря. Имаше идея.

— Ей, нека… нека да се скрием.

Ейби го изгледа така, сякаш е откачил. Ирма беше толкова изтощена, че просто се приведе и задиша шумно.

— Ще ни настигнат — обясни Клиф. — Не бих разчитал на лазерите срещу тези същества. Те са едри и изглеждат доста здрави. Освен това… носят дрехи. Колани, инструменти. Може да са въоръжени.

Остави ги да осмислят думите му за миг. Крясъците вече се чуваха съвсем ясно. Всички се спогледаха, продължаваха да дишат тежко.

— Не мога да тичам още много — обяви Ирма. — Да пробваме да се скрием тогава.

Мъжете кимнаха. Добра психология — все още смятаха, че трябва да защитават жената. Клиф изтича до подножието на моста и хвана една от гредите. Не го беше премислил напълно, но установи, че може да се задържи, макар и трудно. Останалите го гледаха. Той се завъртя внимателно с лице към водата, която се вихреше около скалите. С известно усилие можеше да се задържи на гредата.

Другите го гледаха колебливо.

— Трябва да се държим с двете ръце — каза Ейби. — И няма да можем да използваме лазерите оттам.

— Какво друго предлагаш? — отвърна Клиф.

Това ги убеди. Навряха се между подпорните греди и с известно пъшкане си намериха позиции. Не беше лесно и Клиф усещаше как мускулите му започват да се схващат.

— Дръжте се, докато можете. — Чуруликането беше съвсем близо. — Тихо!

Тропане на тежки крака. Ръмжене, диви крясъци и кратки излайвания, като команди. Думтене. Клиф имаше усещането, че тичат по гърба му.

Повечето същества минаха по моста. Но след това Клиф чу отгоре пухтене, тежки продължителни вдишвания. Краката тропаха по камъните наоколо. Носеше се сякаш постоянно ръмжене. Мускулите на ръцете му се бяха схванали и пръстите му трепереха. Нещото отгоре не искаше да се махне. Може би преследвачите бяха оставили един да блокира пътя за бягство.

Това заключение не му харесваше, но времето течеше и той виждаше, че скоро няма да е от значение. Ирма беше почервеняла от напъване, а и той нямаше да издържи дълго.

Не се осмеляваше да прошепне. Вместо това прихвана погледите на останалите, наврени между подпорите, и кимна към речния бряг. Те се намръщиха, но го разбраха. Клиф се вслуша напрегнато в стъпките отгоре — насочваха се към лявата страна на моста.

Плискането на реката щеше да заглуши шумовете им. Той кимна отривисто и скочи на брега колкото можеше по-леко. Измести се надясно и останалите го последваха. Ирма за миг загуби равновесие, но Ейби я хвана, преди да падне в реката. Всички приготвиха лазерите и се измъкнаха от сянката на моста.

Съществото подаде дългата си змийска глава над високия каменен парапет и погледна през реката. Ирма го уцели точно и хладнокръвно с продължителен лъч. Главата трепна, погледна към тях с широките си блестящи очи и падна назад. Хората заобиколиха тичешком и се качиха на моста, за да огледат съществото.

От обгорената дупка на черепа течеше бледа кръв. Клепачите мигаха, но очите не се движеха. Клиф откопча колана от дебелия кръст и си го закачи. Инструментите бяха странни и тежки. Изкушаваше се да ги огледа, но…

— Какво ще го правим? — попита възбудено Ирма.

— Да го зарежем — отвърна Ейби.

— Тялото ще отплува доста бързо, ако го хвърлим в реката — предложи Хауард.

Без повече приказки хванаха трупа. Прехвърлянето през каменния парапет беше по-лесно, отколкото очакваше Клиф. Все пак съществото беше птица, нещо като чудовищен щраус. Метнаха го в реката.

— А кръвта? — попита Ирма. — Много е и не можем да я избършем лесно.

— Да се махаме — настоя Ейби.

— Накъде? — попита Клиф спокойно, докато оглеждаше другия бряг за движение.

— Отсреща — каза Тери. — А, разбирам…

— Оставили са този тук, за да блокира евентуалното ни връщане — продължи Клиф. — Другите сигурно се пробват да ни отрежат от отсрещните хълмове и да ни върнат към моста. Да ни притиснат към реката.

— Значи да останем от тази страна — предложи Ирма. — Да тръгнем надолу по течението. Поне наклонът ще е в наша полза.

Спогледаха се намръщено и кимнаха. Колективните решения бяха по-лесни за приемане, когато нещо се объркаше. Иначе щеше да обвиняват само Клиф.

Затичаха отново.

6.

Лау Пин вдигна осемкилограмовата риба и я огледа. От двете страни на тялото имаше по единайсет перки, които се смаляваха към опашката. Но рибата изглеждаше странно — имаше тесни очи, тъмнозелена кожа и коремни перки.

— Трябва да внимавам — каза той. — Има паразити.

Астрономът му беше оставил двайсетсантиметров нож. Лау Пин изкорми рибата и отдели филетата. Месото беше бледо, но имаше и множество червени петна и Лау Пин ги изряза внимателно.

— Мисля, че махнах всичките — каза той. — Суши ли искаме, или ще палим огън?

— Да я сготвим — отвърна Майра. — Нещо ми е съмнителна. Грозна е.

Опушиха месото на огъня. Беше вкусно, мазно и със странен натрапчив дъх. Настроението им се вдигна и започнаха да разменят шеги какво бяло вино ще върви с ястието. Или пък да си поръчат маргарити? Бет беше доволна да ги види в добро настроение. Срещата с Мемор ги беше възбудила, но суровият факт, че бяха пленници и слушаха лекции, си оставаше. Тръпката, че са установили контакт с истинско извънземно, което им показваше странни нови неща, щеше да изтлее. Те не бяха завеяни учени и философи. Бяха тръгнали да изследват нов свят, да търсят нов дом за човечеството, да плават между звездите. Търпението им беше ограничено.

Лау Пин зачовърка колана с инструменти и извика сепнато:

— Комуникаторът ми работи. Има сигнал.

Всички се опулиха. Той им показа светлинката на устройството.

— Настроен е към системите на „Ерос“. Получавам данни от бордовите компютри.

— Има ли външни сигнали? — попита изтощено Тананарийв.

— Само доклади за състоянието. Всичко изглежда нормално. Системата е на автоматично изчакване.

— Сигурно имаме пряка видимост — отвърна Тананарийв.

Лау Пин се намръщи скептично.

— Би трябвало да сме на повече от една астрономична единица от него. Купата е огромна. Как улавяме сигнала?

Бет усети прилив на надежда.

— Системата е умна. След като не е установил контакт известно време, „Ерос“ е увеличил сигнала, докато получи отговор. Може би групата на Клиф също го прихваща.

— Ако успеем да се измъкнем оттук, може да използваме сигнала, за да открием „Ерос“ — каза Тананарийв.

— Да. — Бет би искала гласът ѝ да прозвучи по-оптимистично. За последно бяха видели как „Ерос“ бе натикан в едно отделение на извънземния съд. — Лау Пин, може ли да използваме комуникатора ти, за да препратим сигнал през „Ерос“ към „Слънцетърсач“?

Лау Пин се заигра с настройките на устройството със слънчево захранване, което не бе по-голямо от палеца му.

— Опитвам 14,4 гигахерцовата връзка, а след това и резервните… Не, не мога да подавам команди отвън. Част от мерките за сигурност.

Абдус изръмжа от гняв. Всички изглеждаха сломени.

Бет не можеше да ги остави така. Трябваше да ги разсее.

— Е, ученици, да си припомним какво научихме днес — каза тя с усмивка. — Майра?

Обичайно тихата жена примигна и кимна.

— Когато Мемор ни показа онези картини — големите конструкции и смайващите перспективи, — според мен го направи донякъде за да ни впечатли. Нали се сещате, да се изфукаме колко сме напред пред гостите.

— Харесва ми, че то — тя, — използва жестове и глас — обади се Лау Пин. — Така е по-лесно за запомняне.

— На мен ми харесаха изображенията на екрана — продължи Майра. — На едното се виждаше макроинженерство в планетарна система. Обзалагам се, че е от тяхната история. Как са построили това място.

— Използва ги, за да привлече вниманието ни — каза Бет. — След това ни показа 3D клавиатурите. Мисля, че иска да се научим да боравим с екраните. Макар че тя ги командва само с глас.

— Може би иска да научим езика им, като използваме проекторите за помагало — предположи Майра.

— Може би — каза Лау Пин. — Но тези изображения може и да са фалшиви. Измислена история, която да ни разсейва. Трябва да избягаме, а не просто да седим и да учим езика.

Бет кимна. Дивият живот наоколо ѝ харесваше и искаше да го проучи. Клиф щеше да е щастлив, може би беше щастлив и в момента. Но…

— Така е. Костите ни се влошават с всеки миг. Трябва да се върнем към гравитацията.

Групата на Клиф не се справяше добре с основните неща: сън и храна. Прекосяваха широки поляни с групи дървета, но не бяха засичали дивеч от около един земен ден. Разполагаха само с горски плодове, както и с вода от един бистър ручей, в който не се виждаше и следа от риба.

Ирма застана нагоре по течението, за да ги прикрива, а четиримата мъже се потопиха в хладната вода. През последните дни всички страдаха от разстройство и къпането беше добро за повдигане на морала. В началото добавяха хлорно хапче към водата за пиене, но сега използваха ултравиолетовия филтър в капачките на манерките за стерилизация.

Нещо широко, рогато и покрито с черупка се шмугна в една дупка на ръба. Според Клиф приличаше на костенурка с остър костен гребен. Дупката вонеше отблъскващо и затова решиха да оставят животното на мира.

Хауард лежеше отпуснато и се усмихваше широко.

— Мислех си… Според мен разстройството ни се дължи на асиметричност.

— Каква асиметричност? — попита Ейби.

Вярно, че той беше инженер.

— Посоката на въртене на молекулите. Когато една молекула не е идентична на огледалния си образ. — Хауард не говореше много и често се сърдеше, което го правеше още по-затворен, така че Клиф се заслуша внимателно. — Повечето биохимици смятат, че е историческа случайност, че всички наши захари са ориентирани надясно, а аминокиселините наляво. Според мен част от живота тук има обратно ориентирани молекули на нашите.

— Как така? — попита Тери.

— Помните ли как преди две спанета всички се радвахме колко са вкусни лилавите плодове?

Ейби изръмжа при спомена.

— А след един час отново бяхме зверски гладни. Както казват — също като при китайската храна. А после всички получихме разстройство.

— Затова ли съм винаги гладен? — попита Клиф. Искаше му се да бяха взели тестовата апаратура от „Слънцетърсач“. Но не можеха да натоварят всичко при първото спускане.

— Както и всички ние — отвърна Хауард. — Движим се през пресечен терен, горим калории, а част от храната преминава директно през нас — и тормози коремите ни.

— Но ние готвим месото — възрази Тери.

— Така е, но биохимията от Земята не може да се справи с микроби, каквито не сме виждали досега. Това е като Отмъщението на Монтесума.

— Става дума за микробни патогени, които са различен проблем — намеси се Клиф. — Прегледах ДНК сравненията. Тази екология използва същата базова двойна спирала, във всички проби.

— Добре, но на други планети еволюцията може да е направила протеините и захарите различни. Ако тази Купа е обикаляла достатъчно и е събирала екологии, може да има цели системи, базирани на леви захари и десни аминокиселини, вместо на десни захари и леви аминокиселини като при нас.

— Разстройството си е разстройство — сви рамене Ейби. Хауард се намръщи.

— Ляво ориентираните захари са интересни, защото са същите на вкус като нашите, но минават през стомашно-чревната система, без да бъдат метаболизирани. Ако двете екологии съществуват тук, то всяко живо същество в хранителната верига трябва да избере една от изометричните биохимии. Същото се отнася за плодовите захари, фруктозата.

Клиф помнеше, че Хауард бе нещо като известна личност. Управляваше получастна зоологическа градина в Сибир след климатичните промени, които бяха довели до изпускането на метан. Нямаше да напусне Земята, ако едно бедствие не я беше унищожило заедно с всички животни. Ръководството на мисията го бе взело, защото „Слънцетърсач“ разполагаше с набор от животни за колонията. Някои от съществата нямаше да оцелеят, а други нямаше да бъдат съживени веднага, но Хауард можеше да се оправя с тях. Двамата с Ейби поспориха още известно време, преди Клиф да попита:

— И това обяснява разстройството? Сигурен ли си? Мислех, че съм видял всички проблеми, когато сравних въздушните проби, след като преминахме през шлюза.

— Биологията никога не е в покой. — Сякаш за да илюстрира, Хауард пропъди мушиците около очите си. — Най-добре да научим кои храни са с нашата ориентация. — Вдигна комуникатора си. — Водя си бележки и вече съм нахвърлил наченки на меню.

Клиф го тупна по гърба.

— Добра работа. Вече си отговорник по храната.

Беше доволен, че изясниха част от проблем, от който се срамуваха. Обсъждането и грубоватите шеги бяха от полза. Ирма се приближи и също се засмя.

— Месото ще е най-добро за нас — заяви Хауард. — Убива доста от неприятните неща. Нека си намерим някакво.

— Къде? — попита Ейби.

— Огледай се във всички посоки на компаса.

— Тук компасите не работят — отбеляза Тери.

Тръгнаха по течението на потока.

След няколко часа спряха до някакви разкривени дървета. Клиф искаше да уловят някакво животно и да поспят. Хауард посочи мълчаливо в далечината и всички се взряха натам.

— Прилича на маймуна — каза Ирма. — Тлъста.

Съществото имаше сива кожа и се придвижваше с полюшване на бедрата, малката глава се оглеждаше внимателно. Приближаваше към тях.

— Високо е поне два метра — прецени Ейби.

— Има достатъчно месо — отвърна Хауард и стомахът му изръмжа.

— Лазерите няма да са от голяма полза при тази дебела кожа — обади се Тери.

— Трудно ще е да го уцелим в главата — каза Ирма. — Черепът е малък. Вижте му само ниското чело.

— Не носи нищо. Ръцете му приличат на ноктести лапи — каза Хауард.

Клиф не искаше да убива примат, но бяха наистина гладни. Реши да не казва нищо.

— Да се възползваме от посоките на компаса на Хауард и да го обградим — каза Ейби. — И да си направим копия, а?

Отрязаха четири относително прави клона, заостриха върховете и ги втвърдиха с помощта на лазерите. Вече се справяха доста бързо с полевата техника и когато се разположиха в кръг между дърветата, сивата маймуна бе стигнала на стотина метра и продължаваше стабилно. Оглеждаше се, но явно не ги забелязваше.

Клиф даде сигнал да я приближат. Плячката беше по-едра от тях и тежеше поне петдесетина килограма повече от човек. Гледаше към земята, докато я приближаваха тихо. Животното изкатери височинката и клекна на тревистия връх. Това им помогна да се приближат незабелязано на двайсетина метра. Вниманието на плячката бе съсредоточено надолу и Тери даде сигнал за атака.

Хукнаха нагоре, размахали примитивните копия, и съществото подскочи уплашено. Тери изкрещя и замахна… и внезапно спря.

— То има колан с инструменти!

— Стойте! — извика Клиф. Останалите спряха, без да смъкват копията.

Съществото извади някакъв тънък инструмент и го насочи към тях.

— Дали е оръжие? — попита Ейби.

— Не ми прилича.

Тишина. Мърдане на нервни крака. Клиф видя, че потенциалната плячка не е покрита със сива кожа, а с плътно изтъкана дреха. Отдалече изглеждаше като козина. Съществото отстъпи, видя, че е обградено, и приклекна. В краката му имаше правоъгълен отвор и люк с широка дръжка. То бе използвало инструмента, за да го отвори, и покритият с трева капак сега бе отметнат.

— Интелигентно е — каза Тери.

Съществото измърмори нещо и направи жест с дългите си кокалести ръце. Пръстите му бяха гъвкави и многоставни.

Клиф хвърли копието си и се приближи. На метър навътре в дупката имаше сложен комплекс от машинни части. Докато се гледаха напрегнато, от земята се разнесе леко бучене. Съществото се наведе надолу и премести два прекъсвача, без да обръща внимание на хората.

„Явно е доста самоуверено“.

Съществото затвори капака и трясъкът прекъсна напрегнатата тишина. То прибра инструмента и вдигна ръцете си нагоре. Дланите и пръстите му бяха два пъти по-дълги от човешките.

— Това знак на мир ли е? — попита Ирма.

Бързо стрелкащите се очи проблясваха интелигентно. Съществото се обърна към Ирма и Хауард, които стояха заедно, и тръгна бавно към тях. Те се спогледаха несигурно и Клиф им каза да се дръпнат.

Съществото мина покрай човеците и продължи пътя си с изключителна самоувереност. Дори не погледна назад, сякаш въобще не бе загрижено дали няма да го последват. Те изчакаха известно време, загледани как се отдалечава с премерена, достойна стъпка.

Ейби повдигна капака и заоглежда конструкцията. Без капак бученето беше по-силно, но скоро премина.

— Интересна механична система — каза Ейби. — Мога да се провра вътре и да…

— Гладен съм — прекъсна го Тери. — Вече си мислех как ще опечем тая маймуна.

— Не можем да ядем разумни извънземни — каза Ирма напрегнато.

— Май не би трябвало — съгласи се Тери.

„Хората на Земята го правят… даже с примати“. Клиф отново не каза нищо.

Върнаха се до потока и успяха да хванат една от кръглите костенурки с костния гребен. Всички бяха в лошо настроение. Убиха я с камък и я изпекоха. След като счупиха черупката, откриха капещото от мазнина месо, от което се носеше божествен аромат. Беше жилаво, но никой не се поколеба.

7.

Надолу по течението се натъкнаха на каменни руини. Просто големи циментирани камъни без следи от напреднали технологии. Изглеждаха отдавна изоставени. Клиф се зачуди колко ли са древни.

Заобиколиха ги и скоро реката се разля в езеро, което миришеше на сяра. За жалост брегът от тяхната страна беше твърде блатист. Тръгнаха по него, но вонящата тиня потъваше при всяка стъпка. След стотина метра се наложи да спрат.

— Отпечатъците в калта ще са по-лесни за проследяване — каза Ирма.

Тери изглеждаше изтощен.

— Не можем да бягаме до безкрай. Не сме подготвени за такова нещо.

Клиф кимна и каза:

— Трябва да има и по-добър начин.

Имаше, но не беше лесно. Събраха дънери и ги вързаха с лиани и кора от загниващите дървета. Отзад не се носеха чуруликащите крясъци, но всички работеха бързо. Дисциплината им беше подобрена — никой не говореше без нужда. „Гората винаги има уши“.

При 0,8% не беше нужно салът да е толкова здрав, колкото на Земята. Клиф и останалите мъже използваха коланите си, за да дозавържат сивите дънери. Тинята вонеше и всички бяха доволни да отплават в плиткото езеро. Не беше лесно да гребат с клони, но скоро се появи ветрец и поне миризмата стана по-поносима. Чак след известно време Клиф се сети за динозавъра, който се бе появил в предишното езеро. Подобно животно можеше да ги преобърне лесно. Но това не се случи. Плясъците на рибите ги стряскаха, но нямаше нищо опасно. Езерото явно не бе достатъчно дълбоко, та подобни същества да могат да живеят в него.

Пристанаха до една рехава горичка на другия бряг, на около километър от блатото. Вятърът се засилваше и люлееше дърветата. Клиф даде заповед — беше свикнал да издава директни, кратки команди, когато беше въпрос на бързина, — и примъкнаха сала навътре сред тънките дървета. След това седнаха да си починат.

Изядоха жалките си запаси, може би по около трийсетина грама на човек. Ирма се пошегува, че ще се втали, и другите се позасмяха тъжно. Скоро нямаше да е смешно. Клиф усещаше, че гащеризонът му е лепкав, защото заради непрекъснатия глад изгаряше натрупаните си мазнини. Искаше му се да имат време да поплуват и да изперат дрехите си. Но кой знаеше какво дебне в мътните води?

Затова продължиха и след няколко минути се натъкнаха на катастрофа. И преди бяха виждали ръждясващи останки, но това бе различно, по-прясно. Лек самолет, направен от сплав. Задната му част бе намачкана. Седалките бяха на два метра разстояние. Двуместен апарат за гиганти. Нямаше тела, а едното крило бе натрошено на парчета. Двигателят бе пробил корпуса и беше полузаровен в песъчливата почва. Голяма част от корпуса беше гладка и незасегната. Може би беше някаква въглеродна сплав.

Клиф отново се зачуди защо не виждат самолети. Катастрофата изглеждаше скорошна. И изведнъж се сети — ако паднеше голям самолет, можеше да пробие дупка в цялата структура и всичко да бъде засмукано във вакуума. Затова явно бяха позволени само леки летателни апарати. При това не много.

След още няколкостотин метра рехавата горичка свърши и се озоваха пред равнина от пясък. В обзоримия хоризонт не се виждаха хълмове, макар че маранята леко изкривяваше перспективата. Топлият кафеникав пясък блещукаше под постоянното слънце. Стабилният вятър отзад сякаш ги тласкаше да навлязат в пустинята.

— Не може да се тътрим през това. — Лицето на Тери бе съвсем унило.

— Но гаднярите зад нас… — Ирма дори не довърши.

— Трябва да натрупаме преднина — каза Хауард.

Клиф ги остави да поговорят, преди да се намеси.

— Не ми харесва идеята да се виждаме ясно и отчетливо на фона на пустинята.

Ейби ритна пясъка, след което клекна, вдигна шепа песъчинки и активира приближението на образа.

— Стори ми се, че има нещо странно. Вижте.

Останалите огледаха песъчинките.

— Всички са кръгли! — възкликна изненадано Клиф.

— Защото са произведени — каза Тери. — Може би от смес на горещ силиций и кислород при нулева гравитация?

— Възможно е — отвърна Ейби. — Ако строиш това място във вакуум, започвайки от нищото, не разполагаш с реки и брегове, за да създадеш пясък.

Клиф погледна ширналата се пустиня, която бе също толкова равна, колкото и езерото.

— Какво се движи… — И се сети. — Пясъкът без ръбове трябва да има по-малко триене.

— И какво? — попита Ирма.

— По-малко съпротива срещу плъзгаща се повърхност. Да си направим… платноходка. Ще използваме вятъра, за да прекосим пустинята.

— Какво?! — опули се Ейби.

Ирма щракна с пръсти.

— Сещате ли се за падналия самолет? Може да използваме парчетата и да сглобим нещо.

Отначало гледаха объркано, после невярващо, а накрая се сетиха за преследвачите и решиха да пробват.

Трябваше да издърпат корпуса на няколкостотин метра. Тери отдели повреденото крило и затъркаляха самолета. Клиф огледа колана с инструментите, които бе взел от тялото на извънземния. Това му се струваше преди много дни. Знак, че доближаваше лимита си. Преценяването кога е отминал един земен ден се превръщаше във все по-голям проблем.

Докато се суетеше замаяно, осъзна, че инструментите представляват гаечни ключове, чукове и петоъгълни отвертки — при това доста големи. Бяха неудобни, но вършеха работа. Едно от по-необяснимите неща се оказа лазер. Разбра го, защото имаше конектори, които се прикачаха към сгъваем слънчев панел. Екипировката беше доста добра.

Лазерът се включи с шумно изпращяване и всички се зарадваха. Изрязаха ненужния метал със синкавия лъч. Работеха внимателно, за да направят от корпуса нещо полезно.

Премоделираха го в пясъчна платноходка и сложиха здравото крило за платно. Успяха да го прикрепят с помощта на новите инструменти.

Късметът продължаваше да е с тях — вятърът се усилваше и все още духаше в гърба им.

Потеглиха, като избутваха дебелите гуми в пясъка и прихващаха вятъра с крилото. Клиф затаи дъх. Ако планът се провалеше, щяха да заседнат в пустинята.

Не проработи. Колелата заседнаха и трябваше да ги откопават от пясъка с ръце. След това отново се покатериха в продълговатия корпус и пак заседнаха. Последваха въздишки и унили погледи.

Тери предложи да отрежат колелата. Да имат истинска лодка, която да се плъзга по корпуса си. Клиф беше толкова уморен, че вече искаше само да спи. Но в крайна сметка позволи на Тери да махне колесника с извънземния лазер.

Слязоха от лодката и започнаха да бутат. Вятърът вееше и постепенно набраха скорост. Тичаха отстрани и бутаха със схванати ръце, докато не се засилиха добре. Чак тогава Клиф нареди да се качват.

Изкатериха се, останали съвсем без дъх. След няколко минути Клиф погледна назад и не видя дърветата. Вятърът свистеше в платното. Носеха се по огромното пясъчно езеро, без да имат представа какво се простира пред тях. Право в непознатото.

„И какво ново?“ Това беше последната мисъл на Клиф, преди да заспи изтощено.

Част 4

Обмисляй, преценявай, действай…

Истинското откривателство не се състои в търсенето на нови места, а в придобиването на нови очи.

Марсел Пруст

1.

Тананарийв погледна люшкащото се същество, което се извисяваше над нея, и се постара да не потръпне.

„Дръж главата си високо“, продължаваше да нашепва духът на майка ѝ. Всъщност нямаше голям избор, защото извънземното беше като подвижна планина.

Освен това миришеше. Острият аромат насълзяваше очите ѝ и я караше да киха.

Мемор пак беше донесла нещо странно, сякаш направено от гъвкава пластмаса. Остави го на земята и стъпи отгоре му. Нещото изсъска, изписука и се изправи на къси крачета. Дали беше форма на живот? След това побягна със залитане, сякаш го бе страх.

„Точно както се чувствам и аз“. Всеки път Мемор носеше нещо, което я изненадваше. Но какво означаваше това? Визитна картичка?

Мемор издаде серия от ръмжене, пухтене и чуруликане. Плюс очевидно задължителното разперване на перата и многоцветната синхронизация. Шумът на перата беше като далечен тътен на барабан. Тананарийв усети, че ѝ се завива свят — будна ли беше?

— Разбира се — каза тя на глас, макар че думите ѝ звучаха като ръмжене. Това явно задоволи извънземното. Всяка среща започваше по този начин и Тананарийв още не можеше да схване защо. Нито пък проумяваше визитните картички.

Помоли Мемор за помощ в откриването на храна, която могат да ядат. Имаше леко комично усещане, докато наподобяваше извънземното пухтене и басово звучене с по-високия си глас. Но по някакъв начин успяваше да предаде значението.

Мемор се поклони в знак на разбирателство, заклати се и даде заповеди на подчинените си да съберат листа, които хората да опитат. Тананарийв долови комбинация от груби съгласни, които сякаш значеха „храна за ядящи месо и растения“. Явно Мемор имаше поне основна представа от органична химия.

Тананарийв се придържаше към лозите, които Бет бе натрупала, за да е по-удобно — чувстваше се по-безопасно, излегната сред тях. Тъмната ѝ кожа се сливаше със сенките.

Всичко бе по-добро от дрънчащия контейнер, с който бяха пристигнали тук. Чувстваше се по-добре от мига, в който годзилоподобните птици ги освободиха.

Гората бе странно успокояваща. Растенията се бяха адаптирали към почти нулевата гравитация и изглеждаха необичайно. Нормалните дебели стъбла липсваха и огромните листа висяха от тънки клонки. Повечето нямаха паралел със земната флора. Приличаха на крехка паяжина, изпъстрена с мицел.

Слугите, както ги наричаха Астрономите, бяха заети със строене на ограда в Оранжерията. Работеха усърдно, но избягваха хората. Може би се притесняваха, че ще смачкат доста по-дребните човеци.

Атмосферата сякаш лепнеше по дробовете, гъста и сладникава. След филтрирания корабен въздух беше приятно влажна и приятно топла. Но все още бяха в ниска гравитация. В тази част на Купата имаше достатъчно въртене, колкото нещо, хвърлено към земята, в някакъв момент да падне.

Извънземните мислеха в големи мащаби. Заграждението бе много по-голямо от нужното. Разбира се, цялата Купа надхвърляше представите за ограничения. Може би това трябваше да им подскаже нещо за психологията на строителите ѝ?

Лау Пин ставаше все по-неспокоен. Обикаляше, катереше се по тънките дървета и започваше да спори сякаш просто от скука. След няколко дни заяви, че ще проучи околностите. И не искаше компания. Бет не беше съгласна, но нямаше реална власт. Освен това не можеше да тръгне с него, защото трябваше да се грижи за ранената Тананарийв.

Докато се опитваше да убеди Абдус да отиде с Лау Пин, той просто закрачи, без да чака. Бет сви рамене и повдигна вежди към останалите.

— Явно просто не ни харесва.

Но Тананарийв виждаше, че е разтревожена.

Лау Пин се върна след около ден. Призна, че е поел на обратно, когато се притеснил, че няма да открие пътя назад въпреки маркировката по дърветата. Не беше открил нищо различно — само безкрайна растителност. Нямало хълмове по-високи от петдесет метра, колкото да помагат на потоците да текат. Според него беше странно как широките потоци се спускат по скали без характерния шум, който би се получил на Земята. Ниската гравитация водеше до множество мънички промени. Така ѝ не бе успял да стигне до края на заграждението. Дори при 0,1 g стената бе твърде висока за прескачане, а гладката повърхност бе невъзможна за катерене. Според него Слугите я бяха издигнали с помощта на летателни апарати.

— Тази клетка е гигантска, с диаметър поне десетки километри.

— Може би не искат да се чувстваме клаустрофобично? — предположи Абдус. — Може би в Купата са еволюирали да харесват пространството.

— И от нас ли се очаква същото? — изсумтя Лау Пин.

— Стига де, Астрономите са огромни. Те имат нужда от пространство — намеси се Майра. — Фред, какво… — Фред се взираше в едно от небесните очи, които кръжаха наоколо. — Няма значение.

Фред Оджама не възприемаше добре пленничеството. Беше намусен и затворен. В някои отношения беше по-зле от Тананарийв.

Бет се обърна към Лау Пин.

— Там имаше ли летящи сензори?

Инженерът направи гримаса.

— Два ме следяха непрекъснато.

Никой не харесваше постоянно присъстващите сфери с размерите на човешка глава. Те сякаш се задвижваха от леки струи. Лау Пин бе открил, че около тях има силно магнитно поле. Магнитно задвижване? Наистина, тук имаше магнитно поле стотици пъти по-голямо по площ от земното. Абдус смяташе, че е свързано с управлението на Купата и помага за стабилизирането ѝ.

Тананарийв слушаше, леко замаяна от лекарствата. Беше доволна да лежи и да наблюдава. Лозите не се извиваха в ниската гравитация, а растяха право нагоре и се свързваха с гъстите листа. Листата бяха големи колкото Тананарийв и здраво закрепени към клоните. Бяха толкова големи, че почти не се виждаше къде свършва постепенното удебеляване на тъмнокафявата дървесина. Сред листака подскачаха множество дребни животни — движеха се по странни продълговати перлени израстъци, дебели колкото ръката ѝ. Израстъците се свързваха над откритите пространства и образуваха пътеки през зелената паяжина. Тананарийв не можеше да определи какви са белите нишки, освен ако не бяха част от някакво огромно растение, чиито детайли се губеха сред растителността и огромните тунели, през които влизаше въздух и светлина.

Осъзна, че цялата ѝ нагласа е погрешна. Това не беше земна гора. „Целият този пейзаж е направен. Програмиран. Прилича на нашите резервати“.

Мемор изпрати един от дребните си подчинени в гъсталака. Съществото — приличаше на пор с голяма глава и шаващи очи — скочи от едно листо на друго, хлъзна се по трето и падна върху едно приличащо на котка животно — използва го като възглавница. Плячката потръпна и умря, а Тананарийв изпита лека вина. Котката имаше крила и гладка оранжева кожа. Сърцето я заболя от красивото ѝ излъчване.

Мемор изръмжа одобрително. С острите си нокти порът с няколко движения одра котката, отдели късове месо и дойде при Тананарийв. Тя прехапа устни от вонята на кървавите късове и посочи към останалите, които се бяха събрали около огъня.

Гледаше как подчинените на Мемор събират продълговати насекоми с наслада и ги мачкат на кайма. Особено се радваха, когато разкъсваха големи шушулки и вадеха набъбналите червени семена. Тананарийв ги снимаше, гледаше и се учеше.

Един от поровете ѝ донесе червени зърна, които растяха на гроздове. Мемор разпери пера и я увери, че са годни за ядене. Тя посегна и откъсна няколко зърна — а те изсъскаха сърдито. Но не реагираха по никакъв начин, когато ги захапа. Бяха вкусни и определено подобри от корабната храна.

Вкусът им надделя над блудкавата сухота на успокоителните. Тя преживяваше най-страхотния и ужасен момент в живота си, а бе контузена и упоена. Удържа се да не докосне спуканите ребра и счупената си китка, която пулсираше тежко. За ребрата не можеше да направи нищо, освен да не мърда, за да не си пробие дробовете. Бет бе успяла да шинира ръката ѝ доста кадърно. Аптечката, с която разполагаха, ѝ помагаше за болката, но не можеше да направи нищо за притесненията ѝ.

Знаеше, че няма да е от полза за екипа доста време въпреки лечебната паста, с която Абдус мажеше ръката ѝ. Лежеше отпуснато сред лозите и се чудеше как този сложен живот е еволюирал при почти нулева гравитация. Но поне можеше да гледа и да учи така наречения трансезик на извънземните.

Езиците ѝ се удаваха и в университета бе научила френски и руски. Втората ѝ специалност в експедицията бяха контактите с извънземни. Затова сега задачата ѝ бе да комуникира с гигантското създание, което се наричаше Мемор — името бе приблизително и звучеше като басово гърлено ръмжене. Преди си представяше, че ако се натъкнат на извънземни, ще има културна размяна на текстове и записи и въобще… някакъв метод. Нещо като съобщения и кабинет, в който да работи. Но това сега…

Останалите от екипа бяха заети: подбираха храна, строяха заслон и класифицираха разновидностите на Птичите хора — които продължаваха да се появяват, за да работят, да ги зяпат и час по час да сменят цветове на перушината си. Освен това грачеха на някакъв език, за който Мемор бе изръмжала, че не е важен.

Бет дойде да види как е и да ѝ смени превръзката на ръката.

— Странно. Онзи храст ей там мирише на готвено месо.

Двете го погледнаха неспокойно. Някакво приличащо на плъх животно с размерите на куче и голяма глава мина наблизо. Въобще не се притесняваше от хората. Бет бе забелязала, че местната фауна не се бои от тях, вероятно защото нямаше опит с хора. Плъхът долови миризмата и забави ход. Приближи се и храстът изведнъж сякаш разцъфна — и острите му семена се забиха в животното. То изписка и закуцука настрани.

— Победа за растенията — каза Бет. — Обзалагам се, че плъхът ще носи семената, докато не умре.

— И от тялото му ще покълне нов храст. Хитро — отвърна Тананарийв.

Мемор се приближи с пухтене и двете се опитаха да не потръпнат от размера ѝ. Тя заговори и Тананарийв преведе:

— И аз като вас обичам месо.

— Очарователно! — отвърна Бет.

— Опитваме да ви намерим храна — преведе пак Тананарийв. После благодари и планината от плът и перушина сякаш се поклони, навеждайки глава и ръце.

Мемор ги поведе на разходка и започна да им обяснява с жестове. Разходката бе приятна. Освен това помагаше на Тананарийв да подобри уменията си в контактуването.

Минаха покрай растителни колонии, които очевидно имаха социален живот и комуникираха чрез цветен прашец.

Тананарийв прехапа устна и събра кураж да попита:

— Как… управлявате всичко това? Вашия… свят-кораб?

Мемор спря и ги изгледа с големите си сериозни очи. Заговори с дълги изречения и на Тананарийв ѝ беше трудно да я разбира и да превежда поне приблизително.

— Бързо учене, бавно забравяне. Бързите малки дават информация на бавните големи чрез промените. Големите бавни имат подтик — да му се не види — да кажем упорство и постоянство. Бързите привличат внимание, бавните имат могъщество. Системата има нужда от двойно… тоест и от двете. Има един основен завет: „Най-важна е стабилността“.

Гласът на Мемор звучеше като камъни, тракащи в кофа. Много големи камъни, цели скали в огромна кофа.

— Колко стар е… този свят? — попита Бет.

Тананарийв попита Мемор, после сви рамене и каза:

— Те измерват времето по различен начин… но е стар. Имам чувството, че Мемор не иска да отговори ясно.

— А какво прави… тя?

Тананарийв вдигна поглед и видя, че Мемор е наклонила глава и е изпаднала в един от обичайните си трансове.

— Не знам. Казва, че… говори с друга част на съзнанието си. Ако схващам правилно думите ѝ.

Мемор се отдалечи, все така потънала в транса си. Бет се усмихна.

— Всички сме изумени колко бързо се учиш.

Тананарийв я изгледа косо.

— Аз също. Кой би помислил, че извънземният език ще има изречения като нашите? Да не говорим за линейна конфигурация със структури и система!

— А те дори не са бозайници — каза Бет. — Поне така мисля.

— И аз. Но не можем да знаем със сигурност. Темата е малко деликатна. — Тананарийв се намръщи. — Беше доста лесно да се уча от Мемор чрез сочене и жестове. Явно в езика има съществени елементи. Не само в речника и граматичните правила, а и на семантично равнище. Но…

— Но ти успя — каза Бет.

Тананарийв сви рамене.

— Мемор казва, че използва „изработен интелект“, за да си помага. Сигурно има предвид, че е свързана към компютърна система.

— Ние не разполагаме с подобно нещо — отвърна Бет. — Може би им е необходимо, за да управляват този огромен комплекс.

— Дали дори най-талантливите ни програмисти биха разгадали древноегипетския само чрез символи и цифри без Розетския камък? Съмнявам се.

— Може би са срещали други извънземни и са научили как говори цялата галактика.

„Всъщност да“.

— Това значи, че контактуваме със същества, разполагащи с неизмерими ресурси — продължи Бет.

— Е, дори измеримите им ресурси са невероятни! Да, това може да обясни как Мемор успява да ме научи толкова добре. Тя е гъвкава. Почти всички човешки езици използват подлог-глагол-допълнение или подлог-допълнение-глагол. Мемор казва, че използва двете, плюс допълнение-глагол-подлог, и може да се адаптира лесно към нас.

Бет се надигна рязко.

— Нещо става!

От близката растителност се разбягаха пискащи животни. Някакво насекомо прелетя над главите им — приличаше на водно конче. Един дългокрак плъх изскочи отнякъде, използва главата на Бет като трамплин и изчезна.

А след това чуха продължителен басов звук. Някои от дългите бели нишки затрепериха. Нещо ги дърпаше и изпращаше по тях нискочестотни импулси.

— Залегни и не мърдай — прошепна Тананарийв.

Басовият звук се усилваше. А може би изглеждаше така, защото всичко наоколо внезапно бе притихнало.

Дългите нишки се простираха през растителността, почти като тунел във въздуха. На всеки стотина метра бяха прикачени към някой от дебелите стволове.

В далечината се показа едро космато същество. Бързо. Сферично и ръждиво на цвят, с шест дълги крака или ръце, които се движеха с плавна грация. Носеше се по побелелите нишки, сякаш плуваше, използваше дългите си крака, за да се засилва. Не издаваше никакви звуци. Според Тананарийв беше поне десетина метра в диаметър. Цяла летяща къща!

Двете с Бет се сгушиха в листата. Гигантското същество се приближаваше с бързи движения. Мина над тях и усетиха лек полъх и натрапчиво остра миризма.

След него се появи още едно. Изглеждаше същото, може би малко по-дребно, но също толкова бързо.

Беше се възцарила мъртвешка тишина. Нищо не помръдваше. После, съвсем бавно, започнаха да се чуват шумове. Постепенно гората се завърна към живота.

— Какво беше това? — попита Бет.

— Паяк в стил ар деко.

— Мислех, че Мемор е върховният хищник в тази биосфера.

— И аз. Но дори при нас има мечки и акули.

— Какво ще правим?

„Не питай за кого бият камбаните. Просто бягай“.

— По-добре да се скрием.

Бет кимна. Беше пребледняла. Тананарийв се изненада, че Бет, която сякаш винаги имаше желязно самообладание, е уплашена.

2.

Топлата влага беше толкова гъста, че сякаш можеше да я нарежеш на кубчета и да иззидаш стена. Бет беше доволна, че я усеща. Скоро дрехите им щяха да се износят. Поне наблизо имаше поток, в който можеха да се къпят и от който да пият вода. А и Астрономите им позволяваха да палят огън. Чудеше се дали Мемор ще им позволи да използват инструментите, с които разполагаха, но очевидно гигантските извънземни не вярваха, че дребните човеци могат да им навредят.

Да навредят едва ли. Но може би можеха да избягат.

Минаха няколко дни след преминаването на огромните паякоподобни същества. Бет не спеше добре. Останалите отбелязаха, че огромните същества, които Абдус нарече паяри, не им бяха обърнали внимание и че може би не са хищници. Но Бет бе видяла колко бързо се движеха острите им крайници по здравите нишки. Това разпалваше фобията ѝ от паяци и я караше да потръпва.

Тананарийв се възстановяваше добре. Но всички бяха станали неспокойни, след като вече разполагаха с храна и елементарни удобства.

Майра се качи на едно особено голямо дърво и се върза за ствола на височина стотина метра. Видя пернати гущери, които имаха разкошна окраска и можеха да летят между дърветата. Очевидно бяха еволюирали към маймунски живот. Нарече едната разновидност мамутски маймуни. И те по подобие на повечето тукашни животни бяха големи, но не приличаха на горили. Бяха срамежливи, с издължени ръце и торсове, и гъвкави като змии. Обичаха да се люлеят на лианите, очевидно за забавление.

Майра и Лау Пин прекарваха много време заедно и измисляха схема след схема за бягство. Дори включиха Фред. Неговите идеи бяха още по-налудничави, но в крайна сметка нищо не вършеше работа.

Да открият някакъв ключ и да го откраднат. Само че не разбираха точно как и с какви инструменти Слугите преминават през оградата.

Да открият как да отлетят, което не би трябвало да е трудно при ниската гравитация. Но това нямаше да ги измъкне от топлия затвор. Просто щяха да са сами, без помощта на Слугите, които им осигуряваха храна.

Да се примирят. Вече се прокрадваха дори и такива идеи.

Лау Пин беше твърдо против подобни възгледи.

— Защо да стоим тук като пленници? Навън има огромен свят за проучване!

— Ами паярите? — попита спокойно Тананарийв.

Това ги отрезви. Бет остави дискусията да продължи. Това ги разсейваше, а и можеше да излезе добра идея. Надигна се да вземе малко вода от растителната цистерна, пригодена от Лау Пин. Над короните, сред сивото облачно небе, се виждаха оранжеви проблясъци. Само преди малко облаците си бяха бели и пухкави. Сега приличаха на сърдити тъмни чудовища. Тя усети как настръхва в топлия ветрец — сигурен знак, че въздухът е наситен с електричество. Обърна се да каже нещо…

… и я помете ударна вълна. Все едно я удариха с бухалка. Заслепи я ярка жълта светкавица. Разтърси глава и се огледа.

Миришеше на озон. По земята лежаха дребни животни. Някои се гърчеха, други бяха очевидно мъртви. Никой от хората обаче не беше пострадал.

Не бе имало никакво предупреждение освен краткия миг, в който бе усетила как настръхва.

Беше си мислила, че светкавиците удрят играчи на голф, които размахват железните си стикове, или фермери в трактори насред полето. На Земята светкавиците се спускаха към обекти, които бяха по-високи от пейзажа, като яхта в морето. Но тук тя бе защитена от масивните дървесни корони.

— Ти беше единствената, която стоеше права — каза Абдус.

— Е, и? — намръщи се Бет.

— Лау Пин измери силно магнитно поле. Намираме се на въртящ се проводник, който притежава силно поле.

Лау Пин щракна с пръсти.

— Също като при генератора — въртящо се магнитно поле, което създава ток. При Купата е същото като на Земята.

Абдус се усмихна. Винаги изглеждаше най-доволен, когато разрешаваше някоя загадка.

— Светкавицата е небесният пазител и балансира между свръхзаряда на земята и йонизирания горен слой на атмосферата.

— Но този удар дойде от почвата — каза Бет.

— Да, обратна светкавица. — Абдус се замисли. — Противоположно на опита ни на Земята.

— И на обратно може да те убие — обади се Тананарийв.

Продължиха с дискусията. Тананарийв повтори забележката си са паярите.

— Те влизат в заграждението по някакъв начин — отвърна Бет. — Ако избягаме, може да стоим настрана от тунелите в короните на дърветата. Да избягваме нишките, по които се движат.

Останалите кимнаха, но тя виждаше, че не са убедени. Абдус отбеляза, че вече са се установили, разполагат с храна, вода и помощ от подчинените на Мемор.

— А и не знаем нищо за Клиф и за останалите на „Слънцетърсач“. Може вече да преговарят с местните. Да изчакаме. Да им дадем шанс да постигнат някакъв прогрес.

Поговориха още, докато ядяха от сферичния месест плод. Консенсусът се заформи около мнението на Абдус. Бет трябваше да признае, че в него има известна логика.

— Но и ние можем да преговаряме.

— Ставам все по-добра в превеждането — каза Тананарийв. — Ще поговоря с Мемор за сделка. Но какво всъщност ще искаме?

Това бе сигнал за зарязване на плановете за бягство. Всички бяха заинтересувани от преговаряне с Мемор. По лицата им си личеше, че са доволни да спечелят време. Бягането беше плашещо, а вече бяха предостатъчно изплашени.

3.

Дребният примат се учеше бързо. Мемор нареди на слугите да донесат мозъчен скенер, по-компактна версия на древното устройство — техниците работеха усилено, за да го пригодят за тези дребни двукраки.

В Оранжерията, огромна градина с размерите на старите континенти, живееха множество различни същества. Астрономите ги изучаваха още от отдавна отминалите ери на Пътуването. Мозъчните скенери показваха бавния ход на еволюцията дори при постоянните условия на Света. А сега тези устройства щяха да помогнат за комуникацията с пришълците — идея, която Мемор бе получила, щом разгърна напълно подсъзнанието си.

Тя убеди превеждащия примат да влезе в машината. То, тоест тя, определено харесваше възможността да излезе от заграждението. Слугите бяха издигнали сканиращия тунел близо до входа на оградата и приматът гледаше с остър интерес сглобяването на уредите.

Мемор говореше топло и успокоително и разперваше окуражително пера. Слугите се суетяха около предпазливата пришълка, бърбореха на нисшите езици — и скоро всичко беше готово.

Устройството проработи изненадващо добре. Слугите го бяха изпробвали на дървесните маймуни, прости форми на живот, относително близки до пришълците. Женският примат прие експеримента, след като ѝ бе обяснено, че това ще помогне на превеждането. Лъжа, разбира се. Но полезна, като повечето илюзии, когато ставаше дума за общуване с по-неразвитите. Мемор въздъхна, бавна и задоволителна вибрация, която използваше, за да може съзнанието ѝ да обработи информацията.

Скенерът разкри странно различен мозък. Наистина странен, но подсъзнанието на Мемор виждаше структурните връзки и макар и примитивните прилики със съзнанията на Астрономите, развити за безброй цикли.

Женската не харесваше магнитното напрежение на скенера. Стана неспокойна и докато слугите се суетяха, Мемор можеше да види притесненията ѝ, които се разклоняваха като светкавици в замъгленото и забулено мистериозно съзнание. Което беше… разделено.

Мемор изпита острата тръпка на прозрението. От подсъзнанието ѝ се появи прясна и напълваща идея.

Тези странни и слаби извънземни живееха в среден мащаб. Сетивата им бяха еволюирали, за да възприемат нещата от собствената им жалка гледна точка. Разбира се, те не можеха да виждат бактериите, но имаха усет за дребните измерения. По-широките мащаби на света бяха отвъд възможностите им. Несъмнено бяха еволюирали на някоя гравитационна маса, по подобие на предците на Мемор. Хоризонтът на възприятията им бе ограничен от извивката на примитивните светове, видени от собствената им височина. Тук сигурно се чувстваха в капан.

Усетът им за време беше още по-свит. Те възприемаха орбиталните цикли, сезоните, постоянното редуване на ден и нощ, грубите действия на планетите. Живееха сред циклична механика, а спането и размножаването им зависеха от моментния ход на планетарния часовник. Бяха роби на времето.

Мемор накара Слугите да проверят вътрешните времеви мащаби на съзнанието на примата и те се заловиха за работа с инструментите си. Резултатът беше отчайващо ясен.

Съществото използваше за обмисляне време, равно на няколко от примигванията му, незначителен интервал. Използваше този мащаб за интегрирането на информация. Това означаваше, че не може да възложи на по-нисшите части на съзнанието си скучната задача да се поддържа живо. Вместо това трябваше да внимава и да бди постоянно.

Беше трудно да се повярва. Народът бе изоставил монотонния ритъм на късите цикли много отдавна. Това беше идеята зад преследването на постоянството — да се освободят от тиктакането на ранния си произход. Вместо това Народът се бе съсредоточил върху вечното търсене — чрез Пътуването.

Това дребно напрегнато създание трябваше да се притеснява за подслон, храносмилане, отделяне, дори поемането и изпускането на въздух. Възможно ли бе да е толкова ненужно заето? Беше трудно да се разбере и депресиращо да се обмисли.

Краткото време за обработка значеше, че рядко би могло да отдели мощност за проблеми отвъд собствения си пулс. Живееше жалък мимолетен живот. Но въпреки това расата бе успяла да построи звезден кораб!

Дали въобще усещаше движението на еволюцията? Или на Света?

Мемор се замисли. Подсъзнанието ѝ заработи, трескаво и настойчиво, както винаги, но не предложи нищо. Тя провери отново процесите и зарови в по-дълбоките слоеве. Отново нищо. Подсъзнанието ѝ с право беше озадачено. Имаше толкова много въпроси!

Дали косматите двукраки можеха да осъзнаят защо робуването на денонощния цикъл ги прави примитивни? Едно време дори Народът е бил податлив на този безкраен капан. Но те се бяха научили и в зората на времето бяха построили Света, за да се освободят от оковите на примитивните цикли. Тези дребни създания в известен смисъл представляваха древното минало — и поради обстоятелствата бяха попаднали под грижите на Мемор.

След като женската излезе от скенера, Мемор се опита да я заговори. Създанието леко залиташе и размахваше малките си ръце, за да запази равновесие.

— Виждам, че нашата машина за прозрения те е изтощила.

— Да не се опитвате да ми изчоплите мозъка? — извика то, тоест тя. Беше трудно да запомни. Как въобще се различаваха?

— Анализирах възможностите ти — отвърна Мемор, което беше вярно до известна степен.

— Проклета миризлива огромна птица! Нямаш право…

Думите на съществото носеха малко информация. Очите му излъчваха жар, а крайниците се замятаха още по-забавно, сякаш разлюлени от вятъра. Ефектът беше комичен. Мемор беше забелязала, че това същество е по-тъмно от останалите, което можеше да значи, че е прекарало повече време под светлината на звездата и е по-старо и по-мъдро. Точно затова го бе избрала — с надеждата, че ще открие частица мъдрост. Може би напразно. Но все още не знаеше достатъчно.

Затова накара слугите да го — я — върнат в скенера. Съществото се разпищя, естествено.

„Аха“. Прозрението се надигна от подсъзнанието ѝ. Новата информация потече в Мемор и тя можеше да види как работят нисшите части на съзнанието ѝ. Можеше да подскача между собствения си ментален капацитет и този на примата. Уникално преживяване, макар и странно замъглено.

Така… можеше ли да разпитва женската, докато тя още беше в скенера? Досега не бе опитвано в историята на Астрономите. Но подсъзнанието ѝ избутваше тази концепция от блатото и Мемор я оцени. Напред тогава!

Слугите се спряха смаяно, когато тя призова образите и започна да ги изучава с бързи тласъци. Остави подсъзнанието си да се люшка. Слугите не можеха да разберат, защото, като почти всички създадени, разполагаха с линейни съзнания. Обединени, но със съвсем малко подсъзнание. Използваха вариация на линейното мислене, подобно на новите пришълци, но явно извънземните имаха повече сила от тях. Никой Слуга нямаше да се измъкне от капаните, поставени за първичните нашественици.

Мемор изучи внимателно мозъчния скенер на извънземното. Съществата се управляваха от наследствена нервна система. Наистина примитивно. Съзнанията им бяха разделени! Много ясно и право през средата. Повечето от създадените имаха подобна конфигурация. Явно еволюцията използваше често този механизъм, вероятно като начална предпазна мярка. Народът имаше същото устройство — то бе популярно в тази част на проучената галактика.

Но тук имаше и нови черти. Простите животни разделяха функциите, така че да не се смесват с основните и да не ги прекъсват. По-нагоре в еволюционната пирамида различните животоподдържащи системи — храносмилане, пулс и прочие — се изолираха в съзнанието и работата им продължаваше непрекъснато, освен в извънредни ситуации.

Но някои фундаментални черти на напредналите умове бяха отвъд възможностите на тези нашественици. Висшите форми на интелект нямаха нужда само от поддържащи модули, а и от креативни. Източникът на кръстосано асоцииране и пораждане на идеи трябваше да е достъпен. Подсъзнанието бе обща черта при разумните същества — а тези примати нямаха достъп до своето! Само съзнание, обединено в горните слоеве, отвъд телесните функции, можеше да поражда дълбоки идеи, нали? След това съзнанието можеше да ги манипулира, да ги прекара през двойните наковални на разума и интуицията и да ги развие.

Тези извънземни нямаха подобна способност. Най-силните им импулси, асоциации и интуиции оставаха скрити от съзнанието, изпълнителната и контролна част на мислещата личност. Те бяха примитивни.

И все пак бяха построили космически кораб.

Мемор беше шокирана. Подсъзнанието ѝ не предлагаше отговори. Може би трябваше да го остави да си почине. Сънят често пораждаше идеи.

4.

Бет слушаше разказа на Тананарийв със сбърчени вежди. Беше по-добре да чуе всичко сега и да го обмисли, преди да свика групова среща.

— Невероятно! Значи те вкараха в някакво устройство и те караха да мислиш за разни неща?

Тананарийв сви рамене.

— Мисля, че беше някакъв вид скенер. Мислех си за астрономия, за „Слънцетърсач“, за това какво прави лявата ми ръка, докато поливат дясната със студена вода. Мисля, че на Мемор ѝ беше интересно.

Бет осъзна, че инстинктивно действа като лидер. „Обмисляй, преценявай, действай“. Знаеше, че това дразни Лау Пин. Но усещаше, че останалите не искат импулсивния, емоционален и доста млад инженер начело. Жалко, че самият той не се усещаше.

— И не са се занимавали с други части на тялото ти? — попита Абдус напрегнато. — Никакви медицински прегледи?

— Не, просто задушаваща кутия с отвратителна миризма. Имаше нещо подобно в обучението ни, помните ли? — Тананарийв потръпна. — Но този път… Беше гадно, сякаш по черепа ми пълзяха змии.

Майра я прегърна.

— Може би се опитват да подобрят превеждането?

— Съмнявам се — изсумтя Тананарийв.

— Какво все пак беше чувството?

Тананарийв присви очи.

— Сякаш ми бърникаха в главата. Замислях се за нещо и го усещах как се изпълва, сякаш нещо… го опипва.

— Наистина гадно.

— Именно. Ако Мемор пак опита нещо такова, ще си мисля за нещо гнусно. Да я подразня.

— Знам как се чувстваш, но това може да провокира… — започна Бет.

— Ей! — извика Лау Пин и дотича при тях. Очите му шареха трескаво. — Получих сигнал! Съобщение!

— От „Ерос“ ли? — попита Тананарийв.

— Не — и точно това е странното. От „Слънцетърсач“. В момента се зарежда.

Бет усети как пулсът ѝ се ускорява. Малкият излъчвател на Лау Пин избръмча и той го вдигна до ухото си. След това се намръщи и го подаде на Бет.

— Капитан Редуинг. За теб.

Редуинг говореше трескаво бързо, с обичайното си ръмжене, сякаш се боеше, че връзката ще изчезне. Бет пусна записаното съобщение отначало.

— Видяхме големите електрически импулси близо до горния край на Купата. Филтрирахме шума и открихме честотата на този излъчвател. Ако приемането е успешно, чуйте каква е ситуацията. Не можем да постигнем много в комуникацията с извънземните. Въобще не бързат да ни отговарят, когато излъчваме. Настояхме да ви върнат. Казаха, че изучават езика ни на място и че е по-ефикасно да ви задържат. Говорят само за вас, Бет. Не казват нищо за групата на Клиф. Опитайте да изпратите отговор. Излъчвателите не могат да се фокусират, но сега сме вдясно от звездата им, на около трийсет градуса. Фокусирал съм всички високогигахерцови антени над мястото, откъдето дойдоха електрическите изригвания. Видяхме светкавици с размерите на континенти. Надявам се, че не са ви изпекли! Край.

Бет се усмихна. За своя изненада изпита привързаност към стария твърдоглавец. Ако не друго, той си блъскаше главата над проблемите, докато не ги разреши.

Погледна Лау Пин и реши, че е време за сдобряване.

— Опитай да излъчиш съобщение. Кажи му, че сме добре, но сме пленници. Опитваме да говорим с извънземните. Питай има ли шанс да ни пратят провизии с някоя от автоматичните капсули?

Лау Пин кимна и раздразнението от лицето му изчезна.

— Ще му пратя и видеоданни. Майра? Майра! Дай и твоите снимки. Ще ги пратя с моите.

— Естествено — Майра му подаде комуникатора си. — Не виждам обаче как ще са му от полза.

— Не на него. — Лау Пин се обърна към Бет. — Рано или късно ще се свържат с Клиф. Ние сме заснели какво става за ядене и какво не. Групата на Клиф трябва да знае това. — Усмивката му сякаш казваше: „Ти не се сети, а?“.

Клиф вече можеше да е умрял от глад. Бет тръгна към малката полянка, която използваха за събирания, и извика с пресилена радост:

— Ей, хора! Имаме напредък.

5.

Мемор беше озадачена. Само нисшите зверове използваха разделено съзнание. Това бе известен метод да се оставят отделни части да работят самостоятелно, за да се постигне по-голям ефект чрез специализация. Но означаваше също, че съзнанието не може да функционира при толкова омешани части. Това бе стандартна еволюционна теория, потвърдена при контакти с множество планети.

Мозъкът на пришълците беше разделен на две полукълба, които не взаимодействаха постоянно. И въпреки това бяха развили напреднали технологии! Шокиращо. А някои от тях продължаваха да се изплъзват на Народа — не по-малко шокиращо. Тези прекрачвания на опита и логиката изискваха обяснение.

Мемор призова женската, която бе изследвала преди. Нима бе пропуснала някаква основна следа? Може би нов поглед върху работата на разделеното съзнание, плюс активната употреба на собственото ѝ подсъзнание, щеше да разкрие нещо.

За да осъществи този проект, първо трябваше да извърши необходимата мисловна дейност. Тя се изолира внимателно от бъбренето на Слугите. Затвори се в себе си, абстрахира се от зрението и слуха. Вътрешният мир се зароди постепенно. Светът изчезна. Мемор отвори вътрешния си взор, като внимаваше да не стресне работещите елементи на съзнанието си.

В по-висшите слоеве имаше изобилие от мисли. Някои се смесваха с чувства, както често се случваше с непослушното подсъзнание. Течните кехлибарени светкавици се стрелкаха с остра миризма и Мемор знаеше, че е навлязла сред химичното тресавище на асоциациите. Бръмчащите червени завеси се отдръпваха и разкриваха пътища.

Беше готова. Започна да разучава менталния пейзаж на двукракото. По коридорите му се носеше звън на аларма.

Мемор се съсредоточи върху това и почувства нещо друго… някакъв спомен. Беше натоварен с копнеж, влажно очакване и ярки ухания. Видя женската сякаш в огледало и — да, тя беше прегърната с едър мъжки екземпляр. Телата им се търкаха едно в друго.

Мемор хвърли поглед към женската, която продължаваше да лежи в уреда. Беше неспокойна и мърдаше ръце и крака…

Мемор осъзна, че съществото ѝ показва как се размножава.

След това чу как крякането ѝ се увеличава. Очевидно беше смях. Двукракото ѝ се подиграваше.

Мемор се отдръпна и почервеня от гняв. Това дребно създание ѝ се присмиваше, използваше съзнанието си, за да я обиди.

Остави подсъзнанието си да се занимава с това събитие. Скоро навлезе в успокоителен ритъм, потапяйки острото раздразнение в по-умерените течения. Видя, че и двукракото се е върнало към нормалното си състояние. Може би то — тя, — бе решило, че е успяло, и сега се успокояваше.

Добре. Мемор щеше да направи същото. Беше научила основен урок — въпреки ограниченията си — двукраките бяха съобразителни. Трябваше да не забравя, че имат не по-малък мозък от нея.

Двукракото се обърна директно към нея.

— Искам да се върна при приятелите ми.

Разбира се. Това бяха социални същества и Мемор усещаше — можеше да види директно — тревожните емоции в подсъзнанието на това. Женската пришълка не го усещаше ясно, защото нямаше директен поглед към съзнанието си.

Вместо това изпитваше неясна тревога. Очевидно в такива моменти търсеше компанията на собствения си вид. Мемор го видя и разбра смисъла със съзнанието си. На всеки свят еволюцията се съсредоточаваше върху социалните връзки. Най-често най-доброто, за да оцелееш и да се размножиш, бе да проявяваш сътрудничество и алтруизъм. Това знание беше абсолютно, доказано с времето и често срещано в древната история на Купата. Дори при толкова константен свят еволюцията не спеше.

Мемор ѝ отвърна топло, като се постара да обезвреди вътрешните си бури. Тези извънземни показваха сериозна ментална еволюция. Не можеше да определи дали това е естествено, или е въпрос на генетични манипулации. Скритите им подсъзнания се адаптираха и им позволяваха да възприемат света бързо, да си поставят цели и да решават. Разбира се, тези двукраки бяха еволюирали на място, където скоростта бе жизненоважна. За разлика от тях, Народът ценеше дългосрочната преценка, защото планираше в по-широки времеви мащаби. Тези примати бяха млад и неопитен вид.

Методите им работеха дори на базисно химично ниво. Умът им работеше извън погледа, повърхностното съзнание смяташе, че е начело, само защото не виждаше подчинените си отдолу. Мемор си спомни, че женската бе използвала израза „хрумна ми“.

Това значеше, че мислите просто се появяваха в съзнанието им. Нямаха концепция откъде идват идеите. Още по-лошо, не можеха да стигнат до мястото, където се изработваха идеите им. Голяма част от съзнанието им беше недостъпна за тях.

Поразително! И все пак работеше.

Но опасността от този метод се състоеше в липсата на истинско осъзнаване. Тези създания не се познаваха. Вземаха решения, без да знаят истинските елементи зад тях. Може би дори не знаеха защо си избират партньори за чифтосване!

Това я наведе на нова мисъл.

Дали имаха повече ментална свобода от Народа, или по-малко? Скриването на подсъзнанието от поглед — дали в това имаше някаква полза? Въпреки че беше очевидно и опасно дестабилизиращо явление, както показваше историята на собствената ѝ раса? Подсъзнанието можеше да развихри силни страсти, които помитаха цели общества. Освен ако дълбоките причини не бъдеха открити и регулирани.

Никога не беше размишлявала за друг разум — че би могло да има предимство от скриването на подсъзнанието. Въпросът опираше до ограниченията на Народа, до неговото превъзходство — и дори до свободата му.

Знаеше, че въпреки възможността съзнанието да се анализира детайлно трябва да се вярва в свободната воля. Това правило важеше дори за тези извънземни. Логиката му бе проста. Ако свободната воля е реалност, то се прави правилният избор. Ако свободната воля не съществува, не се прави правилен избор. Всъщност не правиш никакъв избор, защото не разполагаш със свободна воля.

В това отношение Народът и Пришълците бяха равнопоставени.

Тези дребни създания имаха богат мисловен живот, по-дълбок, отколкото бе предполагала. Нямаха обаче гледна точка, от която да видят огромните континенти на адаптивното подсъзнание. Не виждаха впечатляващия пейзаж на съзнанието в цялото му великолепие.

Те пътешестваха в корабна среда, която сигурно нямаше нищо общо с естествения им свят. Може би въобще не бяха помислили да построят Звезден кораб за правилно изследване на галактиката. Или по-скоро дори не можеха да опитат и затова бяха тръгнали с простите машини. Бяха млади и незрели, склонни да страдат.

Значи ситуацията им беше трагична. Бяха полетели сред звездите, а мозъците им бяха еволюирали да се борят със свят, носещ бегла прилика с огромните объркани купища информация в настоящия им странен мисловен процес.

Може би смъртта им щеше да е истинско облекчение от тези неестествени мъчения.

6.

Съобщението от Редуинг повдигна духа им. Но настроението скоро спадна пред настойчивия въпрос: „А сега какво?“.

Излъчвателят на Лау Пин не можеше да достигне до „Слънцетърсач“. Редуинг можеше да фокусира един мегават от 14,4-гигахерцовата си енергия към тях, но излъчвателят, дори напълно зареден, можеше да изкара само двуватов нефокусиран сигнал.

Значи бяха заклещени. Бет наблюдаваше реакциите им. И в този момент, насред скучните дневни грижи, Абдус направи истинско чудо.

— Нося ви малко радост — заяви той. Държеше една от манерките, които им бяха дали Слугите. След като бяха установили ежедневен ритъм в събирането и приготвянето на храна и останалите подробности на уседналия живот, вече имаха време и за други неща.

Абдус им раздаде малките чаши, изработени от Слугите, и им наля някаква мътна течност. После каза въодушевено:

— Наздраве!

Всички отпиха.

— Първак! — възкликна Фред.

Абдус го погледна обидено.

— Вино. Направих го от остатъците от плодовете.

— Менте — извикаха едновременно Майра и Лау Пин. Майра дори се хвана за корема в комично повръщане.

Въпреки това им хареса. Бет отказа втора чаша и продължи да наблюдава останалите. Те гримасничеха, но това не ги спираше да пият. Нито пречеше на все по-силния смях, мръсните истории, очевидните лъжи и блесналите погледи. След всичко случило се имаха нужда от разпускане. Алкохолът им предоставяше лесен начин. „Остави ги на мира“. Наблюдаваше обаче Фред Оджама, който ставаше все по-унил и след известно време заяви, че не бива да пие повече, и остави чашата си.

На другата сутрин всички бяха махмурлии и главите ги цепеха. Свършиха със задачите и се отпуснаха. Слугите с гладко оперение им донесоха цилиндрични контейнери и ги оставиха в краката на Майра. Тя отвори един и внимателно го подуши.

— Мирише на… алкохол.

Бет направи гримаса. Извънземните се бяха усетили бързо. Ако искаш затворниците да са кротки, дай им от древното химическо съединение, което утешава, но и замъглява ума. Хитро, но и опасно.

Със следващото си изявление Лау Пин се издигна в очите ѝ.

— Не ми харесва, че ни наблюдават. Доказва, че се опитват… — Не довърши мисълта си.

— Какво? — попита Бет. — Да ни държат упоени ли?

— Просто се грижат за нас — възрази Майра.

Лау Пин изви иронично устни.

— По-лошо. Ясно е, че разбират от органична химия. И че ние не сме гости, а опитни животни. Експериментират с алкохол, за да видят как ще реагираме.

Бет беше съгласна.

Беше време за обяд — съгласно часовниците им, а не според постоянната слънчева светлина. Лау Пин се зае да разшири тоалетната яма, а останалите се заловиха да пекат рибата и зеленчуците, които бяха събрали от близката околност. Дори простите задачи изискваха усвояване, защото работа при 0,1 g променяше всичко, с което бяха свикнали. Справяха се, но им липсваше живец.

Бет беше притеснена. Нямаше нова вест от Редуинг и започваха да установяват рутина.

Лау Пин извика и се появи тичешком откъм определеното за тоалетна място.

— Елате да видите! Почвата е дълбока само метър.

Наистина бе така и това бе напълно естествено. Купата беше тънък слой, построен да гледа към централната звезда и да улавя светлината. Не можеше да е много дебела, без да причинява сериозни проблеми дори само с масата си. Почвата бе дълбока колкото за нуждите на екологията. Лау Пин беше разкрил метални плочи и тръби — основите на тази странна конструкция, по-голяма от всеки свят.

По време на обяда обсъдиха открилите се възможности.

— Ако издълбаем тунел? — попита Майра. — Как можем да се възползваме?

Фред се усмихна.

— И да бъдем засмукани от вакуума? Предполагам, че извънземните имат бързи методи за запушване, но не и преди да загинем.

Всички кимнаха. Бет огледа унилите им изражения. „Трябва ни цел. В противен случай се превръщаме в пасивни пленници“. Беше обучена какво да прави. Трябваше да ги обедини за постигането на някаква цел. „Заеми се със следващата задача. Веднага“.

Знаеше, че е вярно. В трудна ситуация не трябваше да се бездейства само защото е по-лесно и удобно. Не биваше да зациклят в пасивно състояние. Хората, които се предаваха, загиваха.

Абдус каза нещо, което я откъсна от размишленията.

— Намерих тези нишки от паярска мрежа. Сигурно са паднали по време на поправката. Те отделят тази материя, точно както предполагаше Бет. Видях един. Наистина са страховити! Както и да е, успях да свържа нишките…

— Как? — прекъсна го Бет.

— С лазер. Загрях двата края и ги снадих. — Абдус се усмихна, очевидно доволен, че е намерил с какво да се занимава, и извади от торбата си двете еднометрови бели нишки, от които бе изградена мрежата. — Виждаш ли, могат да се свържат със загряване. Предполагам, че са били откъснати…

— Значи можем да си направим въжета — заяви Лау Пин. — И да ги използваме…

Бет се усмихна.

— За да се махнем оттук.

7.

Тананарийв никога не бе желала толкова отчаяно да е нощ.

Бяха се приспособили, макар и бавно, към спането на постоянната светлина. Увиваха се в продълговатите влажни гъвкави листа на гигантските растения. Майра им беше направила маски, които помагаха донякъде. Въпреки това сънят беше неспокоен и Тананарийв често се будеше от някой животински крясък. Затова, когато се надигнаха в уреченото време, беше сънлива и замаяна.

Трябваше да се измъкнат, без да привличат вниманието на Слугите. Не беше лесно. Лау Пин ги поведе крадешком по предварително проучения маршрут. Тананарийв бе настояла да тръгне, въпреки че имаше проблеми по осеяния с корени терен. Тънката почва караше дърветата да разпростират корените си по повърхността и това правеше ходенето трудно.

Абдус беше рискувал живота си за дългите въжета, които носеха. Беше обикалял с километри из гористата тераса, в която бяха затворени, за да се отдалечи от останалите. Проста предпазна мярка в случай, че бъде открит. Отрязваше сегменти от мрежата и ги отнасяше, преди някой паяр да се появи да я поправи. Беше въпрос на минути. Разрязването на нишките изпращаше сигнал по мрежата и огромните създания се юрваха да я поправят. Изглеждаха като среднощни кошмари, наблъскани с кофеин.

— Време е да драсваме към териториите! — обяви Тананарийв доволно, когато бяха готови. Фред се ухили. Останалите не схванаха, че е цитат от „Хъкълбери Фин“. Бяха напрегнати и готови.

Време беше. Но темпото я изтощаваше.

Тананарийв се мъчеше да не изостава от Фред и Лау Пин, които мъкнеха намотките на раменете си, разделени с листа, за да не се слепват. Ръката ѝ беше почти излекувана, но я болеше, а потта, която се стичаше от челото ѝ на едри капки, щипеше на очите ѝ.

Изпълзяха тихо от лагера. Слугите не спяха едновременно и Тананарийв от известно време ги наблюдаваше, за да прецени кога има най-малко будни. По нейни сметки сънят им траеше около три земни дни.

Хората се измъкнаха тихо, като оставиха чучела от дърво, увити в листата. Никой от Слугите не вдигна тревога.

Безшумното предвижване изискваше концентрация. Въздухът сякаш се събираше в носа ѝ и изпълваше дробовете с гъста мъгла. Когато стигнаха до оградата, Тананарийв вече се чувстваше замаяна. Ръката я болеше. Лау Пин смяташе, че на това място гладката ограда е малко по-ниска. Едно голямо дърво бе паднало от другата страна и я натискаше. Неприятно наблизо минаваше коридор на паярите.

Чевръсто развиха намотките. Лау Пин и Абдус започнаха да ги снаждат с бързи лазерни импулси и се разнесе миризма на прегоряло мляко. Бяха се упражнявали и можеха да свържат краищата за секунди.

Тананарийв зае позиция до бариерата, както бяха тренирали. Стената беше прозрачна и гладка, вероятно за да не могат животните да се катерят по нея. Беше висока поне сто метра. Тя погледна към джунглата от другата страна. Стената сякаш беше от древно стъкло с шупли и набраздявания, които разваляха гледката. Осъзна, че е точно това, стъкло, което бавно се бе стекло надолу. Сигурно бе стандартна ограда, използвана за отделянето на животни. Но очевидно не на разумни животни.

Абдус и Лау Пин вързаха единия край на намотките за парче дърво, което Лау Пин беше премерил и отрязал преди няколко дни. Беше се оказал доста сръчен. Бе сглобил и нещо като балиста от жилавите лози, с извити подпори и кош за изстрелване.

Започнаха да опъват системата. Бяха го оттренирали и изглеждаха уверени. Щом бяха готови, Лау Пин започна да отброява.

Тананарийв се възхищаваше на устройството — приличаше на средновековна машина и го бяха построили буквално от нищото.

— Огън! — не можа да се сдържи Лау Пин. Енергията на опънатите лози изстреля снаряда на Абдус във висините, той мина над оградата и започна да пада от другата страна. При 0,1 g изстрелът им имаше десеторно по-голям обхват, отколкото на Земята. Простата физика бе довела до множество комични инциденти, докато се учеха да ходят, но сега им се отплащаше. Трупчето — теглеше нишката от намотките — тупна от другата страна с едва доловим звук.

— Готово! — заяви Лау Пин.

Бет започна да се набира. Бледата нишка бе здрава и достатъчно лепкава, че да може да се задържи. Изкачваше се доста бързо в ниската гравитация.

Нещо зад тях се разшава.

Тананарийв се обърна и видя два паяра — движеха се по мрежата си на стотина метра от тях. „Как са разбрали? Вибрациите? Или по миризмата?“

Паярите се спуснаха към тях.

Абдус се обърна и стреля с лазера си. Създанията не спряха. Той уцели едното в четирите издадени очи и то трепна, отвори уста и се видяха черни зъби като щипци. Създанията не издадоха звук, но раненото се надигна, сякаш да ги стресне с размера си. Тананарийв го простреля в корема и то рухна с трясък и не помръдна.

Но партньорът му не забави ход. Отмяташе големите дървета, сякаш бяха фиданки, и даже изкореняваше някои. Абдус остана на място, а останалите се занабираха по въжето. Тя стреля отново, но вторият паяр изглеждаше неуязвим. Започна да издава тънък писък.

— Тръгвай! — подвикна Абдус. — Хайде!

Тя стреля за последен път. Създанието вече се движеше по-бавно, но бе само на двайсетина метра. Тананарийв пъхна лазера в колана си и подскочи към въжето. Веднага усети остра болка в ръката. Въпреки това се закатери, като опираше крака в стената.

Разбира се, паярите можеха да се изкачат по въжето. Не бяха помислили за това. Основните им притеснения идваха от слугите и Мемор, но в момента заплахата идваше от паярите.

Беше стигнала до средата, когато чу писък. Не издържа и погледна надолу.

Абдус беше под съществото. Чу се гъргорене и писъкът спря. Паярът не се поколеба и сграбчи въжето. Крайниците му бяха дълги и гъвкави и се движеха невероятно бързо.

Създанието започна да се катери. Абдус изглеждаше като носна кърпичка, смачкана и захвърлена, след като на някой му е текла кръв от носа.

Паярът я настигаше. Тънкият остър писък ставаше по-силен.

Тананарийв се закатери трескаво. Чуваше как грамадното същество си поема дъх, продължително и шумно.

Тя погледна нагоре и видя Лау Пин — прицелваше се от върха на оградата. Лъчът проряза въздуха до главата ѝ. Пред очите ѝ заиграха светлинки. Ново избръмчаване. Дъхът ѝ свистеше, но тя не обръщаше внимание на болката в рамото.

Лау Пин ѝ подаде ръка, изтегли я на ръба и тя се изви, за да не му пречи.

— Няма начин… — извика той. Ново остро избръмчаване до ръката ѝ. Нишката се отпусна.

Тананарийв увисна през ръба, изписка и се превъртя с лице към стената. Сиво-кафявият паяр беше точно под нея. Тя се притисна към стената и си смачка носа. Потече ѝ кръв.

Огледа се. Лау Пин падаше надолу. Беше прерязал въжето с лазера. Паярът също падаше. Вече не пищеше.

Тананарийв висеше и го гледаше. Съществото се приземи бързо и грациозно като котка. Раздвижи крака и нададе нисък тъжен звук. А след това подскочи към нея.

Падна, но щеше да пробва отново.

Тя погледна надолу.

Въжето беше паднало. Всички я гледаха. Разстоянието беше повече от сто метра и тя не чуваше какво ѝ викат.

Паярът идваше. Може би си имаше начин да се задържа за стената. Тя изобщо не искаше да мисли как.

На петдесетина метра под нея имаше дърво. Листата изглеждаха дебели, виждаха се и няколко клона. При тази ниска гравитация — не, нямаше време за пресмятания.

И Тананарийв скочи.

Превъртя се и опита да падне на крака. Клоните изпращяха под ботушите ѝ, един я удари в лицето. Един по-голям закачи ребрата ѝ и тя усети остра болка. Полетя надолу с главата, но в последния момент успя да се превърти.

Падна тежко, претърколи се и се огледа.

Паярът се стовари през дървото — трошеше даже дебелите клони и пръскаше листа — и скочи точно до нея.

Бет го простреля в огромната многоока глава. Той трепна, изписка тихо и застина.

Тананарийв погледна през стената. Абдус бе също така неподвижен, както и паярът.

Част 5

Тези странни примати

Нищо в биологията няма смисъл освен в светлината на еволюцията.

Т. Добжански, 1973

1.

Цитаделата на възпоминанието сякаш беше по-голяма, отколкото в спомените на Мемор, спомени от отдавна отминалите дни на младостта ѝ. Високите подпори надвисваха над събраното множество като планински скали. Мъглата обграждаше лъчите бледа светлина, които се сплитаха над събраните в блестящия кехлибарен купол. Мемор се възхищаваше на обновленията в цитаделата и усещаше необятната мощ, заложена тук. Божествената сила приличаше повече на природно явление — каквато всъщност беше основната идея.

Това, че тук можеше да я екзекутират, не смаляваше възхищението ѝ. Вместо това предоставяше чудесна смес от страх и странност, идваща от подсъзнанието. Тя усещаше бръмчащото му присъствие и знаеше, че трябва да го контролира внимателно. Нетърпеливото ѝ подсъзнание можеше да вмъкне в речта ѝ думи и цели фрази. А наистина беше нетърпеливо — тя усещаше обнадеждаващите импулси на чувствата. Драмата беше рядко явление в живота на Астрономите.

Движеше краката си по правилния начин, казваше точните неща и почти не се нуждаеше от подтикване от двигателните механизми. Те знаеха стъпките, но не и поклащането, така че бе безопасно да ги игнорира.

Държеше се встрани от събиращата се тълпа и се радваше на подсвиркващите поздрави. Винаги използваше тона им за преценяване на общото настроение. Днес звучаха по-напрегнато от обикновено. Някои се мръщеха, а други я подминаваха в скована тишина и с приглушена окраска на перата. В басовите тонове на множеството се прокрадваше лайтмотив от пискливи звуци — идваха от неколцината млади мъжкари, които се движеха забързано и поздравяваха гръмко и радостно.

Разбира се, като млад Мемор също беше мъжкар — във великолепния и енергичен етап от живота. След това създанието с ярки емоции и грандиозни успехи бе преминало през Просветлението. Период на страсти и мъки. За щастие повечето спомени бяха замъглени от самото преживяване. Но уроците от мъжкото съществуване оставаха и се смесваха с женската проницателност, която бе придобила. Това сливане бе пътят към мъдростта.

Като всички възрастни Астрономи, Мемор се бе превърнала в женска от Народа, учейки се от директното изживяване на мъжката гледна точка. Като мъжки изпитваше страстни копнежи, желание да рискува, да променя и обновява. Тази оживена и емоционална фаза траеше почти дванайсет четвъртични цикъла. Мемор още помнеше тъгата, когато жизнерадостните чувства изчезнаха и започнаха промените на тялото. Спомените оставяха утайка от копнежа по мъжкаря, който нямаше да се завърне никога.

По време на промените на Просветлението Мемор бе усетил как тялото му се изпълва с противоречиви копнежи. Болките и новите импулси бяха център на много литературни творби, танци и неприлични шеги, но малцина изпитваха носталгия по трескавия хаос.

От Просветлението Мемор бе придобила дългосрочната перспектива на женска, като същевременно бе запазила опита и проницателността от мъжката си фаза. Това даваше преценка и съчувствие от собствен опит, жизненоважен стабилизиращ елемент, към който Народът бе еволюирал преди множество дванайсетични хилядолетия от наистина древното си минало.

Сега Мемор се мъчеше да приложи този съществен баланс — по-скоро танц — между мъжкото и женското в най-разтърсващото събитие в живота си: радикалните извънземни примати. За щастие тъкмо преминаваше през Просветлението, когато тези същества се появиха. Двойната гледна точка трябваше да ѝ е от помощ.

— Мемор! Не сме се срещали отдавна — прозвуча дълбок и сериозен глас.

Мемор се завъртя и видя тънката глава на Асенат, Носител на мъдростта. Приветствието на толкова височайша фигура определено беше добър знак — или пък не?

— Копнеех да те видя отново — отвърна Мемор. — Имам нужда от съвет.

— И ще го получиш — отговори спокойно Асенат. — Проблемите ти ми харесват. По-интригуващи са от обичайните ни занимания.

Асенат се завъртя, за да използва тялото си като заглушител: очакваше някой отвъд взора на Мемор. Мемор нямаше време да се завърти и да види.

— Не е необходимо всяка задача да е скучна — заговори бързо Асенат. — Макар че отначало може да ти се струва така.

— За мен е чест — отвърна Мемор с подходящо уважително мърморене. Запамети думите внимателно за по-нататъшно осмисляне. Щеше да каже още нещо, но вляво се чу нов глас, с по-заплашителни тонове.

— И аз имам голям интерес.

Мемор се обърна и с ужас видя Катамата, биологичната водачка на ятото на Съвета.

— Надявам се да го задоволя.

— Имам много въпроси — продължи Катамата, след което се обърна рязко към Асенат. — След твоите, скъпа.

Мемор знаеше, че трябва да каже още нещо, но се чу призоваващият звън и тълпата се събра под играещите светлини, приятната музика и тежките ухания.

Започнаха да влизат по дванайсет във великолепната огромна зала. Вървяха с почтително мълчание покрай блестящите подиуми от алабастър, уголемените ониксови статуи на Строителите, малките храмове на древни животински божества, нишите, пригодени за поверителни преговори, а и за някоя романтична забежка при удобен случай.

Помощният персонал включваше писари, музиканти, мъкнещи инструментите си, поддръжка, осветители, масажисти и всякакви други лакеи.

Първо мина официалната част, а след нея започнаха рутинните доклади. Всяка фракция допринасяше за мотането, като засипваше докладващите с въпроси.

Съветът имаше три основни блока — фермерите, които се грижеха за жизнената същност на Купата, губернаторите и занаятчиите, които интегрираха сложните фермерски системи във физическата структура на света. Астрономите надзираваха целия процес от по-широката си перспектива.

Трите фракции непрекъснато се бореха за надмощие, макар че никой не искаше да го покаже явно. Целта беше да се постигне смирен напредък. Не можеше да има очевидни цели, защото те никога нямаше да бъдат постигнати. Мемор запази мълчание през цялото време.

Последваха по-специфичните доклади и след това Асенат обяви почивка за хранене. Дванайсетиците се преместиха в банкетната зала — уж за пиршество, а всъщност за да сключват сделки и да търсят нови съюзи.

Мемор ядеше малко, защото искаше да остане нащрек.

След като се върнаха на местата си, Асенат ѝ кимна да започне.

— Моля за напътствие — каза Мемор, за да постави разговора в йерархичен ред, и след това изнесе сериозен доклад за приматите, странните им действия и още по-странните им тела. Във въздуха се носеха изображения, които се въртяха и показваха специфичните черти. Гениталиите бяха обичайни, но стойката на нашествениците предизвика коментари. Мемор прескочи първоначално избягалите и акцентира върху проучванията на пленниците. Показа неврологичните и мозъчните изследвания и оцени менталния им капацитет — под този на Народа, естествено, но по-висок от някои от абсорбираните, тоест извънземните, които вече бяха интегрирани в Купата.

Поклони се извинително и съобщи за бягството на втората група от високите ширини. Завършекът ѝ, естествено, беше смирен.

— Извинявам се на всички за неспособността си да задържа и да заловя отново тези странни примати.

Беше трудно да прецени реакциите по разшумоляването. Съветът имаше множество въпроси. Очевидно някои членове не бяха чели, нито запомняли предишните ѝ доклади.

Защо съществата, носеха дрехи в мекия климат на Купата? Дали техният свят беше студен или по-враждебен? Тези покрития на всичко, освен главата, дали бяха символ на ранг? Дали дрехите служеха за криене на оръжия? А може би телата им бяха ремоделирани наскоро и понеже още бяха крехки, имаха нужда от покритие?

Мемор описа, че приматите са постоянно облечени, освен когато спят. Някой попита дали не се съревновават помежду си, изтъквайки се чрез облеклото?

Задните крака на приматите имаха дебело покритие. Дали бяха еволюирали на свят, където всяка стъпка бе застрашена? Как да се обясни любопитната им походка? Може би продължителното им контролирано люшкане бе междинен стил? Съществата в Купата използваха по-сигурни походки, за да се предпазят от контузии. Двукраките форми бяха малко и повечето бяха развили опашка за баланс.

Въз основа на описанието на приматите един занаятчия имаше подробен списък с въпроси. Зъбите им сякаш бяха мултифункционални, но наистина ли имаха нужда от грозния мускул в устата? Ако бяха усъвършенствани, щяха да имат по-защитени очи, нали? Дали малкият нос с тесни дупки значеше, че не могат да надушват добре? Колко полезни бяха тези модифицирани предни крайници спрямо очевидно по-добрия избор да останеш на четири крака и да развиеш допълнителни ръце? Този въпрос ѝ се стори странен: Астрономите си бяха двукраки.

Явно използваха десетична база вместо по-ефикасната дванайсетична. Защо?

— Ръцете им имат десет пръста.

— Но дванайсетичната система има очевидни предимства — първите три деления са на цели числа, както и много други полезни свойства. Това би трябвало да надделее при интелигентна раса.

Мемор не можеше да го оспори и затова продължи:

— Демонстрират странна адаптация…

Показа им кратки клипчета на разговарящи хора, чиито усти мърдаха трескаво. По тесните им лица се виждаха бързи мускулни промени, мърдания на вежди, разнообразно отваряне на устите, трепване на ноздрите и очите, помръдвания на челюстите и брадичката.

— Имат толкова изражения, а не са еволюирали до оцветяване на перата? — възкликна Биологичен учен Рамануджи.

— Очевидно използват само главите си. И ръцете.

Под високия купол прозвуча невярващо сумтене и глъчка.

— Предсказвам, че това е колективно добро — заяви бавно Омана, Водачка на екосистемата. Окраската на перата ѝ показваше извоювана мъдрост и бе засилена от самоосъдителни трислойни нюанси на сиво и кафяво.

— Как така? — попита Мемор. — Поведи ни.

— Очевидно тези лицеви движения са сигнали от подсъзнанието им. Така говорещите не знаят всичко, което разкриват.

— Не би трябвало! — извика внезапно една от младите Астрономи. Всички се обърнаха към нея и тя — дали не беше още в междинните фази на Просветлението? — осъзна, че е прекалила.

Омана извъртя ръбестата си глава и кехлибарените и сивите ѝ пера леко настръхнаха.

— Откритията на Мемор ти убягват. Тези същества не знаят как да стигнат до подсъзнанието си. Това е един вид еволюционно отмъщение — говори по начин, за който съзнанието не знае.

В галерията прозвуча уважителна глъчка — пръхтене, въздишки и кратки отблясъци в рубинено, знак на уважение към Омана.

— Коленича пред проницателността ви — каза младата със затворени очи.

— Това е пример за групова селекция — продължи Омана. — Говорещият не знае напълно какво казва — но слушателите знаят. Те виждат гласа на подсъзнанието в малките промени на изражението, в движенията на очите, устните и челюстите. Така групата научава истинските мисли и емоции, а говорещият не го осъзнава напълно.

— Така видът е колективно облагодетелстван — добави Мемор.

Омана се поклони в знак на съгласие и продължи:

— Така е било и с нашите самоусъвършенствания. Разкритието ни е дало достъп до подсъзнанието и е направило възможно съществуването на Купата.

Един едър Астроном надзорник с дебела перушина попита с бавни думи, примесени с остро чуруликане и мърдане на пера.

— Водачке на ято, нима намекваш, че тези примати са развили този лицев метод умишлено?

Водачката се замисли и настъпи уважителна тишина. Мемор видя, че оперението на останалите също се променя от по-яркото зелено и маслинено на вниманието в сиво и по-тъмносиньо — знак, че и те размишляват в опит да предположат какви ще са думите ѝ. Времето течеше, а членовете на съвета ровеха дълбоко и бавно в подсъзнанията си за прозрение. По този начин общото им подсъзнание, чрез линейно натрупване и съпоставяне на информация, постигаше истинската сила — натрупаната мъдрост на колективното мислене.

Носителката на мъдростта Асенат ги върна към съзнанието.

— Ясно е, че тези същества имат черти, от които можем да се поучим. Поне успяхме да приберем тялото на един загинал — не по вина на Мемор — примат и научихме много от него. ДНК-то им е подобно на нашето и на някои от абсорбираните. Това съвпада с приетото мнение, че ранният живот е разнесен в галактиката от слънчевата светлина.

Огледа се и извика драматично:

— Служещ квалифициран Астроном Мемор! Проблемът ни е как да постъпим с избягалите извънземни. Ти ги остави да избягат.

Ето, че се почна.

— Знанието говори, мъдростта слуша, Екосистемна водачке Асенат.

— Очаквах повече от теб.

— Мога да обясня някои от чертите, Водачке, и да опиша…

— Обясни.

— Тези примати живеят сред набор от желания, тласкан от естествения подбор, като всички нас. Корабът им е с прост дизайн, сякаш обществото им се е развило бързо. Това означава, че сега се намират в свят много по-различен от примитивния им живот. Въпреки това са тласкани от дълбоките си желания. Както и самите ние сме научили много отдавна, те се контролират трудно чрез опит или дори чрез медикаменти. Също като при нас, моралът им се бори с желанията. Те не могат да се разберат сами, без да видят собственото си подсъзнание.

— Значи са малоумни — обади се един Екосистемен учен. Това провокира весело размърдване на перушината, но никой не се обади.

— Така е — отвърна Мемор. — Можем да им помогнем с това…

— Да им помогнем? — Асенат показа ярка смесица от оранжево и червено, наполовина насмешка, наполовина укор. — Те се измъкнаха от теб!

Мемор отстъпи с поклон и изкряка тъжно и умолително.

— Оказаха се по-умни, отколкото можеше да се съди по кораба им.

— Определено са по-умни, отколкото се предполагаше при пристигането им — добави Съдия Таджи. — Те просто кацнаха и се опитаха да минат през люка. Без предпазливост! Толкова наивно!

— Разбирам, че това е заблуждаващо — отвърна Асенат, без да демонстрира нищо с перата си. — Или хитро. Успяха да влязат и се измъкнаха, а мислехме, че сме ги спипали.

— И сега се скитат свободно! — извика Съдия Таджи. — Безчинстват! Имаме сведения за няколко мъртви в сектор 12-34-77, несъмнено е тяхно дело. Освен това са се сдобили с превозно средство.

— Много неприятно — включи се един Биологичен учен. — Това са основания за премахване.

— Или за по-силни мерки. — Съдията показа презрение и цензура в сиво и виолетово.

Мемор остави дискусията да се разгори, защото само щеше да си навреди, ако се намесеше. Позволи на подсъзнанието си за момента да вземе контрол. Спомни си за посещението в погребалната яма с цялото ѝ елегантно, но тъжно величие. В центъра ѝ бе Цитаделата на почитаемите мъртви, които щяха да бъдат изгорени заедно с растения, животни, насекоми и изтощения горен слой на почвата. Скритите машини настройваха бавно движещата се кална течност за бактериално съдържание, киселинност, температура и химичен състав. Първо Ямата, после Градината: това бе съдбата на всички.

Подсъзнанието ѝ остана доволно от спомена и Мемор насочи вниманието си към кипящия спор. Чуваха се разгорещени думи. Тя съзнателно ги пропускаше, както бе правилно в подобни напечени моменти. Беше най-добре да не запомня обидите. Следеше разговора, но не се намесваше. Подсъзнанието ѝ помагаше.

Съдията настояваше за екзекуцията ѝ и я наричаше „справедливо рециклиране“. Други призоваваха да бъде сменена. Много приказки. Ако ги слушаше и ги запечатваше дълбоко в паметта си, Мемор щеше да изпита колебания и съжаления, които щяха да пречат на бъдещата ѝ работа. По-добре бе да остави момента да отмине.

Но въпросите за приматите я изтръгваха от необходимото вглъбяване. Мемор отбеляза, че е използвала класическите методи за психологически контрол, защото приматите бяха социални същества. Беше ги затворила в относително малка зона и им даваше достатъчно храна, колкото да не умрат.

— Но гладът започна да играе роля в поведението им. За около десет от техните сънни интервали — явно идват от планета с относително дълъг ден — те показаха класически симптоми. Някои започнаха да комуникират с нас по-често от други. Очевидно търсеха храна. Вярвам, че започнаха бавно да се идентифицират повече с нас и по-специално с мен, отколкото с другарите си.

— Да, много добре — обяви услужливо един от по-нисшите. Естествено, всички го игнорираха.

— След още пет сънни интервала настроението им се промени. Започнаха спорове, често по време на хранене. Това също пасва на класическата теория — при яденето храната е на първо място в съзнанието и гладът поражда съревнование и несъгласие.

— Успяла си да разгадаеш социалния им код? Тяхната солидарност?

— Отчасти — отвърна Мемор с надеждата, че звучи скромно. Всъщност не беше сигурна дали е успяла. Затова побърза да продължи: — Те са екипаж на дълго пътуване и не можем да очакваме да се пречупят бързо. Времето е наш приятел.

— Има ли следи от ранна фаза на абсорбиране?

— Вярвам, че да. Те често се оживяваха, когато някой от подчинените ми им даваше храна или им позволяваше да направят нещо по своя воля.

— Анализът на ума им предполага ли, че могат да бъдат абсорбирани?

— С течение на времето, да.

Това ѝ донесе одобрителни жестовете с пера и атмосферата се разведри.

В крайна сметка се стигна до гласуване. Мемор изтърпя моментите, в които всеки се консултираше с подсъзнанието си и гласуваше с електронен сигнал. Асенат показа резултатите и последва шокирана тишина.

— Оставаш на поста си — каза Асенат, като вмъкна в думите си лека нотка на колебание. — Но аз ще те надзиравам и ще докладвам на Съвета, когато е необходимо.

Мемор се поклони с облекчение. Чуха се присмехулни крякания и нежна одобрителна мелодия, въздишки и тропане с крака.

Събраните в голямата зала започнаха да напяват ритмично. Протоколът изискваше някакво групово изразяване и моментът беше подходящ. Напевът беше в древен ритъм. Говореше за това какво не е Същността, а не какво е. Цитаделата изригна в крякащи песни и оживени басови ноти. „Радостно свързани, ние сме вечни…“

Това очевидно бе порицаване на Мемор. Припомняне какво изисква Вселенската същност от Народа.

Тя се радваше, че се е измъкнала само с прост укор. Дори завика и затропа заедно с всички. Бучащият напев се усили и тя започна да му се наслаждава. Освобождение.

Но споменът за Ямата и Градината остана.

2.

Клиф се събуди, защото усети, че земята под него трепери. Примига сънено и огледа храсталака елипсовидни папрати, под които се бяха подслонили. В сенките не се виждаше и не шаваше нищо.

Но той усещаше лекото злокобно бръмчене отдолу. Тук нямаше геология, така че сигурно беше машина, движеща се по външната стена на Купата. Клиф се изправи и закрачи бос, за да усети вибрациите. В едната посока сякаш бяха по-силни и той тръгна натам. Птиците се разшаваха и започнаха да чуруликат възбудено.

След това шумът започна да намалява и когато Клиф стигна до някаква огладена скала, изчезна съвсем. Явно източникът беше отминал. Може би беше подвижна платформа, асансьор или нещо подобно.

В този момент забеляза, че е излязъл от дърветата. Почувства се сам и уязвим. Погледна към небето, което за щастие бе празно, и побърза да се скрие. „Като уплашен гризач“.

Не успя да заспи пак. Беше сънувал леко еротичен сън с Бет. Най-големият проблем беше в безкрайния ден. Всички имаха трудности със спането, защото непрекъснато имаше нещо будно и активно, шумолящо в растителността и стряскащо нервите им. Въпреки това в момента останалите похъркваха и Клиф им завиждаше. Е, поне щеше да има време за мислене и планиране.

Легна отново и погледна към полускритата от растителността звезда. Струята беше като драскотина в небето, трептяща от завихряния и мърдащи нишки. В основата, където излизаше от звездата, се виждаха примигващи ярки светлинки. Започваше да свиква с небето тук, а това беше опасно.

Твърде много от нещата тук изглеждаха познати — внезапните светкавици, дъждецът, поривите на вятъра, — но бръмченето отпреди малко носеше важно предупреждение. Бяха на странно място и измамните прилики с познатия им свят бяха опасни.

Трябваше да използват всичко и най-вече заблуда. Разкъсваха се между нуждата да останат скрити и желанието да проучват. Бяха маскирали превозното си средство, за да е с цвета на пустинята. Отдалече не се виждаше, но отблизо движението привличаше погледа. Въздушните патрули, които мяркаха в далечината, засега ги бяха пропуснали и Клиф се надяваше, че губят интерес, защото ги забелязваха все по-рядко. За щастие в пустинята явно не живееха интелигентни същества.

Но неговата петорка ставаше все по-гладна и навъсена. Бяха се научили да откриват и да застрелват дивите гущери, които живееха по скалите. Месото им беше жилаво, но когато го опечаха, им даваше така нужните протеини. Ядяха настървено. Беше им по-трудно да откриват карбохидрати, а водата винаги бе проблем.

Клиф опитваше да открие ядливи растения, но не беше лесно. Това бе извънземна екология, на всичко отгоре без нощ. Какво причиняваше това на растителната еволюция? Какви защитни механизми развиваше? На Земята основната защита срещу хищници бяха отровите. Типичен пример за ефективност беше тютюнът в тропиците, където нямаше зима, която да убива насекомите.

Но в тази купа също нямаше зима, която да спасява растенията и животните от постоянното хищничество. Клиф очакваше да се натъкне на множество отрови, маскировки и заблуди. Вече бе открил растения, които приличаха на камъни и дори скелети. Жилавите гущери светкавично отскачаха встрани, защото имаха два предни крака и един заден, пригодени за резки скокове. Какво ли ги застрашаваше? Еволюционното приспособяване означаваше, че наоколо има по-едър хищник, но досега не бе виждал такъв. Може би този регион си беше под доминацията на гущерите.

Хората бяха нови тук и повечето същества не им обръщаха внимание. Понякога големите птици връхлитаха и се опитваха да им изкълват очите, явно бъркайки ги с някаква по-лесна плячка — но каква?

Всички бяха отслабнали. Хауард, който беше като магнит за всякакви падания и контузии, си беше направо изпосталял. Разчитаха на Клиф да открива храна и той имаше спорадичен успех, но идеите му вече се изчерпваха.

Чу шум и автоматично посегна за лазера.

— Събуди ме — каза Ирма и седна до него.

— По-добре лош сън, отколкото никакъв — отвърна Клиф и ѝ подаде парче от странния плод, който бе открил. Приличаше на риба балон с кичури лилава коса, но беше сладък.

— Бива го. Дори ми харесва повече от мангото.

— Срязах го, помирисах го, облизах го — това е всичко, с което разполагаме в момента. Иска ми се да имах полева екипировка, за да изследвам потенциалните храни.

— Горите, в които скитахме отначало, бяха с по-киселинна и влажна почва — каза Ирма. — Тукашната е по-суха и алкална.

— Като повечето пустини на Земята.

— Именно. Значи може да използваме интуицията си и да разгадаем какво тук може да ни е полезно. Виж там…

На няколко метра от тях имаше папратови растения и трънливи храсти, а по по-големите дървета висяха изкушаващо бодливи сфери.

— Да ги пробваме.

Изкатериха се по грубата кора и свалиха два големи овални плода.

— Интересно — каза Ирма. — Тези листни израстъци приличат повече на пипала.

Клиф разряза единия плод.

— По кожата има кафяво покритие, като растителната ръжда. Но какво ли означава това тук?

Помириса розовата сърцевина. Не миришеше гадно, но пък той си нямаше представа от миризмите на това място. Отряза едно парче и го гризна — в устата му нахлу сочна сладост.

— Може да е отровно, но е страшно вкусно…

— Ще изчакам да видя дали ще се гътнеш — усмихна се Ирма.

Изчакаха да видят дали стомахът му ще се разбунтува, но това не се случи.

— Според мен трябва да спим на смени — каза Ирма. — Да държим по двама на пост и да се сменяме през четири часа.

— Може да опитаме. Но ще е трудно да се спи в пясъчния кораб.

— Трябва да се движим, ако искаме да научим нещо.

— Така е — но почвам да се чудя какво правим, като просто се щураме наоколо. Определено не се приближаваме към опознаването на това място.

Ирма го потупа по рамото.

— Не се отчайвай. Всички следваме примера ти.

— Какво? Аз не съм начело.

Тя се ухили.

— Напротив, независимо дали ти харесва.

— Според кого?

— Приматско поведение. Не си ли забелязал? Останалите си казват мнението, спорят, но гледат теб.

— Не, не съм забелязал — изсумтя той. — Ейби и Тери ме тормозят доста.

— Защото са уплашени. Всички сме уплашени. Понякога това се изразява в гняв.

— Е, радвам се, че го спомена. — Уханието ѝ след вчерашното къпане в езерцето го разсейваше. Той усети някакво неудобство и се върна към по-общите теми.

— Виждам някои стари черти, които се появяват заради стреса. Другите призовават вътрешната си мъжественост, сякаш слагат броня. Не че и аз съм имунизиран.

— Ти не се пънеш като тях.

Клиф се подсмихна тъжно.

— Като тийнейджър се упражнявах пред огледалото да пуша и да изглеждам печен. — Ирма се засмя и Клиф се изчерви. — Сериозно. С ракови пръчици! Освен това впечатлявах гаджетата, като форсирах двигателя на светофарите.

Тя отново се засмя.

— Имал си кола с вътрешно горене?!

— Наследство. Лицензът струваше цяло състояние. Веднъж изпробвах трийсет вида слънчеви очила, за да открия точния гъзарски вид. Говорех с хора като Тери и Ейби за коли и пищови и обикновено държах бира. И… — Той я погледна. — Носех толкова тесни дънки, че топките ми бяха смачкани и имах обриви.

Ирма се разхили и се плесна по коляното.

— Това звучи толкова зле, че трябва да е истина.

— Аха. Беше малоумно и тогава, както и сега — но Тери и Ейби се преструват на спокойни, а не са.

Тя кимна.

— Понякога преструвката е толкова дебела, че можеш да я режеш с нож. Виждам как ни гледат и крият страховете си. Добро наблюдение, Клиф.

Той я погледна.

— Може би вече свикнахме да сме уплашени. Но аз не…

Тя го хвана за раменете и го целуна. Дълго. След това го пусна, отдръпна се и го изгледа равнодушно.

— Трябваше да го направя.

— Аз, виж, аз…

— Знам, че си женен. И аз съм омъжена.

— Надявам се, че не съм…

— Да си дал сигнал ли? Не, по дяволите. — Тя си пое дъх и заговори трескаво: — Ние бягаме по някакъв скапан артефакт, който не разбираме, и може да ни заловят всеки миг. Да ни убият или нещо по-лошо. Така че според мен обичайните правила не важат.

— Аз…

— Не искам да споря, Клиф. Но двамата с теб трябва да поддържаме тази група, а аз се чувствам толкова самотна, сякаш съм на ръба и трябва… по дяволите, и аз не знам какво искам да кажа.

Той се усмихна.

— И аз, но… ми харесва.

Спогледаха се продължително, оставяйки момента да набъбне.

Ирма повдигна вежди и се усмихна криво.

— Знаеш ли, въобще не ми пука какво мислят за нас.

— Доводите ти са валидни. — Клиф се чудеше какво прави, но умът му кипеше. Знаеше, че силно се нуждае от това.

— Никога не съм харесвала секса на дневна светлина.

— Аз пък никога не съм бил придирчив.

— Не постигаме нищо — каза Тери.

Ирма изсумтя и сръчка малкия пращящ огън. Клонките бяха сухи и нямаше пушек.

— Живи сме, нали? Миналата седмица нямаше да се обзаложа за това.

Ейби изсумтя и изви скептично устни.

— Седмица? Това проклето място прави времето безсмислено.

— Според стандартното време. — Ирма вдигна комуникатора си.

Всички бяха техничари и се придържаха към стандартното време с дигиталните си устройства, които бяха обновени на борда, защото „Слънцетърсач“ имаше значителен относителен времеви ефект, противно на нормалното земно време. Ейби се наведе към огъня, където се печаха шишовете с тъмно гущерско месо.

— Казвам, че това място е направено да обезсмисля времето. Кой строи толкова голямо нещо, което няма сезони, промени, вариативност?

— Някой, който предпочита предсказуем живот — отвърна спокойно Клиф.

При тези думи Тери подскочи.

— Да! Нещо наистина странно. Тези големи пернати, които видяхме — те управляват това място. А ние побягнахме от тях!

— Щяха да ни пленят — отвърна му Хауард. Контузиите му го караха да се мръщи, докато се наместваше от другата страна на пращящия огън.

— Може би просто искаха да поговорим — каза Тери.

— Не ми приличаше на покана — обади се Ирма.

— Вижте! Проблемът с извънземните е, че са извънземни. Може да сме останали с погрешно разбиране.

Ейби поклати глава.

— Няма значение. Не можем да живеем вечно тук. Какъв е планът?

Клиф въздъхна. Ирма беше права — всички се водеха по него. Искаше му се да е по-сигурен, но въпреки това заговори:

— Ще се спотайваме. Ще се придвижим с пясъчния кораб към огледалната зона. Движим се с добра скорост. Може да стигнем за около месец.

— Тук месеците не важат.

— Е, все някак трябва да отчитаме времето — каза Ирма. — Да го наречем милион секунди, а?

Останалите се засмяха — най-доброто, което можеха да направят в тази ситуация. Клиф ги огледа и реши, че моментът е подходящ.

— Надявам се да открия някакъв достъп до огледалната зона. Видяхме, че там, близо до дупката, има големи конструкции. Тези, които управляват това нещо, сигурно са някъде там.

Тери гневно поклати глава.

— Трябва да говорим с тези същества. Вижте какво са построили!

— Е, и? — попита Ирма.

Тери примигна.

— Да са доближим до населените региони. Стигаме сме се мотали из пустинята.

— Съгласен съм — обади се Хауард.

— Не ми харесва да играем по техните правила. Може да си мислят, че сме нашественици и че трябва да ни елиминират.

Ейби се намръщи и вирна брадичка.

— Ние избягахме, забравихте ли? Може да не са доволни от това.

Тери поклати глава.

— Сигурен съм, че ще научим повече, ако ги наблюдаваме отблизо, а не да се мъчим да пътуваме милиони километра до Дупката.

— Как? — настоя Ирма.

— Когато вчера се покатерих на онова сухо дърво, видях тъмна ивица ей в онази посока — отбеляза Ейби. — Зеленикава. Може да е гора.

— Ще има повече дивеч и по-добри укрития — каза Тери. — Да тръгнем натам и да потърсим някакви местни. Да ги наблюдаваме и да се учим.

Докато обсъждаха идеята, Клиф ги гледаше. Познаваше типове като Тери в университета. Хора, които обичаха да се мотаят, да пият и да философстват и на пияна глава да ти обясняват какво да очакваш от живота. Общо взето стандартни задници. Клиф почти не беше контактувал с Тери, когато подбираха екипажа, преди векове в реалното време. Но сега, докато го опознаваше, беше доволен, че не разполагат с алкохол. С няколко питиета Тери можеше да причини сериозни проблеми в групата. А може би и без тях.

Да, увереността пред лицето на колебанието беше добра стойка за лидер. Но само ако бе подплатена с много мисъл.

— Предлагам да гласуваме — каза Ейби.

— Става — обади се Хауард за пръв път от доста време. Продължаваше да чопли неприятната драскотина на прасеца си.

— Кой е за предложението на Тери? — попита Клиф. Три ръце — Ейби, Хауард и Тери. Клиф сви рамене.

— Добре. След като хапнем, тръгваме.

— Иска ми се да бях на „Слънцетърсач“, а не да бягам и да се крия — заяви с копнеж Ирма.

Останалите кимнаха.

Малко по-късно Клиф осъзна, че тя има право. Но тук си имаше и добри страни. Можеха да работят със същността на проблема, да проучват мястото, а не да стоят безсилно в орбита. А и не беше скучно. „Приключение е, когато някой друг рискува живота си някъде далече…“

Тъкмо беше изсъхнал от плуването в топлото езерце насред пясъците. Чувстваше се отлично. Изпи чаша вода и счупи една от шушулките, в които имаше копринени нишки. Все едно ядеше сладникава паяжина. Водата беше несравнимо по-добра от рециклираната блудкава течност на кораба, а въздухът ухаеше свежо. Химическите тестове показваха, че няма микроби, с които телата им да не могат да се справят. Редуинг със сигурност не дишаше толкова добра смес.

Отне им два дни да прекосят пясъка, който свистеше под кораба, и да стигнат до гората. Повърхността на пустинята беше сякаш гланцирана и когато спираха, Клиф взимаше проби и ги разглеждаше с полевия микроскоп. Материята беше твърда, но жива — бактерии, лишеи и мъхове, смесени в пясък. Може би просто изчакваха следващия дъжд, за да се възродят. Научиха по трудния начин, че трябва да заобикалят по-тъмните петна, които пробиха дупка в корпуса на кораба им. Светлите части им даваха по-добра скорост. Местността изглеждаше древна, а редките дюни бяха твърди и полирани. Имаше параболични дюни, звездовидни дюни, както и прави, с обли била. Клиф осъзна, че колкото по-празна е земята, толкова по-лесно може да дава точни имена на чертите ѝ.

Подминаха някакво възвишение и се натъкнаха на каньон.

— Там има зеленина — каза Ирма и посочи.

— Да направим почивка и да огледаме — предложи Хауард.

Останалите кимнаха. Бяха се схванали от седене в кораба и дърпане на въжетата за управление.

Оставиха Хауард да пази, тъй като все още куцаше от едно предишно падане.

Двукилометровият преход до каньона не беше лек, защото трябваше да прекосят пресъхнало речно корито, пълно с пясък.

Страничните канали изглеждаха древни и Клиф държеше сенките им под око. От ерозиралата земя стърчаха каменни руини и изкривени метални конструкции. Тери вдигна няколко парчета от земята, но бяха твърде ръждясали, за да разбере предназначението им. Скоро се натъкнаха на рухнала сграда от дълги каменни блокове, бледи отстрани и изгорели по ръбовете.

— Пожар? — предположи Ейби.

— Така изглежда. — Ирма дръпна едно от парчетата и цялата каменна грамада поддаде и рухна. Всички отскочиха встрани.

Под срутилите се камъни лъсна метал и те почнаха да го разчистват. Приличаше на голяма кутия.

Ейби употреби голяма част от заряда на лазера, за да я разреже. Използваше най-силната честота и най-мощните настройки, но материалът бе по-твърд от познатите им сплави. Накрая успяха да отворят кутията. Вътре имаше метални решетки, обвити с поликарбон, и някакви странни черни плоскости с портове и жички.

— Прилича на електроника — каза Тери.

— И какво прави според теб? — попита Клиф. Това не беше по неговата част.

Ейби разпръсна металните решетки по белите камъни.

— Няма значение. Въпросът е с какво може да ни е от полза.

— И с какво?

Ейби се ухили. Беше кисел през последните дни, но сега, пред техническото предизвикателство, се бе оживил.

— Можем да усилим антената. За комуникаторите.

— Няма да е лесно да се настрои съпротивлението.

— Обичам предизвикателства.

Не откриха почти нищо повече освен отдавна срутени сгради. Сред руините нямаше очевидни ресурси нито примитивни видове като в долнопробните филми; нямаше нищо.

Електрониката беше твърде тежка за носене, но Ейби искаше решетките.

— Добре — каза Тери. — Но ще си ги мъкнеш ти.

Докато вървяха към кораба, Клиф се чудеше как се е оформила тази пустинна зона и дали тукашният климат се нуждае от обширни пусти местности, за да функционира. Трябваше да има мащабни атмосферни движения на водата, също като на Земята, но той не успяваше да разбере как работят нещата тук само по движението на облаците. Земният въздух се движеше в няколко кръгови маршрута и накрая всичко се решаваше на полюсите. Но единственият полюс на Купата бе в региона на Дупката. Как ли се отразяваше това?

И Земята, и Купата се въртяха, така че и в двете действаше кориолисовата сила — с всичките ѝ усложнения като ураганите. Но самият размер на Купата го караше да се чуди дали въобще е възможно тук да важат същите правила. Циклоните зависеха не само от въртенето, а и от нагряването и атмосферата. Тук мащабите бяха хилядократно по-големи!

На Земята имаше странности и възприятия, които бяха погрешни, но може би важаха тук. Хората мислеха, че водовъртежите се въртят различно в северното и южното полукълбо, но това бе илюзия. Щеше да е забавно да провери дали е вярно и на това място.

Тези мисли изглеждаха безкрайно завеяни, докато се носеха под постоянното слънце. От време на време казваха по нещо, но бе по-добре да мълчат и да наблюдават околността. Имаше съвсем малко животни, а птиците бяха подозрително по-големи от земните. Явно предпазливостта беше универсална политика.

Той се подсмихваше, докато дърпаше въжетата, за да настрои платното, и слушаше свистенето на носа по пясъка. Гледаше потния си екип и се чудеше колко дълго ще издържат. Членовете на екипажа на „Слънцетърсач“ не бяха податливи на емоции, викане, обиди, сълзи, обяснения в любов и омраза или напускане на срещи. Нямаше биполярни, нито пък гении. По-скоро бяха членове на трезвата, корава, но умерена раса. Безкрайно образовани и практични като кламери. Разсъдливи, стабилни, скептични и внимателни по отношение на новите идеи, но — и това бе критерият, който отсяваше кандидатите като горещ нож, режещ масло, — с апетит за приключения. Странна група от реалисти, които искаха да се гмурнат във фунията на времето и да излязат след няколко века на странно, ново място, готови за опасности и нетърпеливи за величие. Не си падаха по прегръдките и комплиментите, нито по нежния комфорт.

Духът им се повиши, когато гората се промени от далечна ивица на хоризонта в гъсталак от дървета. Скриха кораба и тръгнаха с извадени лазери. Скоро откриха вода. В по-тъмните вирове имаше риби с жълтеникави перки и Хауард успя да хване пет, само с корда и кукичка, без стръв. Истински пир! А водата беше по-сладка от шампанско.

На около километър навътре имаше гъсталак от ухаещи храсти, който им предложи известна доза тъмнина. Пропълзяха вътре и заспаха незабавно.

На закуска отново имаше риба.

— Време е да установим база и да оставим малко от екипировката — каза Тери. — Писна ми всеки път да събирам всичко.

— И да разузнаем — обади се Ейби.

Клиф не искаше да зарязват екипировката, но Тери имаше право. Дори при ниската гравитация ремъците на раниците се впиваха в раменете след целодневно скитане.

Скриха по-тежките инструменти под едни скелетоподобни дървета и отбелязаха мястото. След това тръгнаха, като използваха отработените методи. Ейби и Тери се движеха отпред, вляво и вдясно. Отзад вървяха Клиф и Хауард, а помежду им Ирма. Не излизаха на полянките и не говореха, ползваха само сигнали с ръце.

Растителността беше странна. Лозите се извиваха конвулсивно, сякаш опитваха да пробият дебелата си обвивка. В гората се чуваха дребни невидими животни. Птиците крякаха забързано, а не чуруликаха като земните. По някое време чуха заплашително бръмчене и видяха гъст храсталак от скупчени кафяви растения с трептящи листа, които бръмчаха като пчели. Клиф не виждаше смисъл от тази динамика, освен ако…

— Може би са като вятърни мелници и генерират енергия — прошепна той на Ирма.

— За какво?

— Не знам.

Заобиколиха жужащата мрежа, която бе широка стотина метра. Клиф се зачуди дали тази изкуствена екология не използва и директно генерирана електрическа енергия, а не само слънчевата. Може би цялата структура бе една гигантска електрическа система. Космическият вакуум беше само на няколко метра, а металната конструкция можеше да предава електричество до далечни точки. На въпроса „защо“ нямаше отговор.

— Оттам се чува някакъв странен шум — обади се Тери и посочи наляво. Вслушаха, се и чуха тракане, сумтене и скимтене.

— Ей там има хълм — каза Ирма. — Да се покатерим на дърветата и да огледаме.

Изкачиха няколкометровото възвишение и се покатериха на извитите дървета.

— Птиците! — прошепна Хауард.

Клиф се изкачи по един клон, който не спираше да го боде с трънчетата си — естествената защита на дървото срещу някакъв хищник, — и видя поляна, над която кръжаха странни машини. Четири въздушни коли, държащи се на метър-два над изумрудената зеленина. В отворените им кабини имаше по двама или трима от Птичите хора. Въздушните коли се движеха в кръг и Клиф зърна плячката им — едро животно, което подскачаше по поляната. Имаше три крака и се опитваше да избегне ловците. Голямата му космата глава се въртеше трескаво в търсене на път за бягство.

От една от колите полетя копие и удари животното в хълбока. То изскимтя и отскочи. Една едра птица се изправи в колата си и също хвърли копие, но пропусна. Колите се движеха в схема, сякаш това беше някаква игра или ритуал.

Животното изскимтя отново, когато в тялото му се заби ново копие, и се олюля.

Следващото копие сложи край на мъките му и животното падна и застина.

Колите кацнаха и Клиф се възхити на безшумната им грация. Дали бяха с магнитно задвижване? Имаше логика, ако разполагаха с мощни електромагнити. Проводниковата структура на Купата се намираше на няколко метра отдолу и осигуряваше повърхност, позволяваща на колите да се движат чрез магнитно съпротивление.

— Това животно е месоядно — прошепна Ирма. — Предимно кости и мускули. Птиците ловуват за спорта.

Клиф видя, че е права. Деветима Птичи хора бяха оформили кръг около убитото животно и танцуваха странно, с поклащане и завъртане, като вдигаха ръце нагоре и пристъпваха бързо. След това нададоха крясък, наобиколиха звяра, вдигнаха копията, които бяха извадили от трупа му, към небето и извикаха отново.

Изглеждаше примитивно, но разбираемо.

— Те са като първобитните ловци! — каза Тери.

— Не използват мощни оръжия като пушки — допълни Хауард. — Само копия, стрели и гароти.

— Може би не искат да увредят повърхността на Купата — каза Ирма. — На места е съвсем тънка.

Слязоха на земята и се отдалечиха. Клиф си помисли, че този огромен свят е нещо като парк. За Птичия народ.

Върнаха се да вземат екипировката си и продължиха проучването. Беше твърде рисковано да оставят нещо — освен платноходката, която беше резервен вариант за бягство в пустинните земи.

Клиф и Ирма отбелязваха множеството форми на живот, които срещаха, включително нещо подобно на броненосец. Създанието пълзеше без крака, само на бронираните си плочки.

— Бронирана змия — каза Ирма.

Тери искаше да го убият за месото, но Клиф не беше сигурен дали става за ядене. А не искаше да убива само по предположение, макар да бяха гладни.

Около потоците имаше достатъчно от противните гущери и се задоволиха с тях. Те бяха агресивни, но глупави и се ловяха лесно. Ейби събра сухи дърва, за да не димят. Опекоха мазното месо и започнаха да обсъждат видяното, докато ядяха. Нещата изобщо не изглеждаха успокоително.

Дремнаха и се събудиха с обичайното схващане от спането на открито. Закусиха с остатъка от гущерите и продължиха в гъстата гора. Мисията им беше да изследват и проучват и Клиф се движеше внимателно, като не позволяваше на несигурността да го командва.

От някакви високи дървета се разнесе силен шум. Отляво се чу крясък и те тръгнаха предпазливо натам. Последва басово ръмжене и нови крясъци.

Стигнаха до една широка поляна и я заобиколиха. Малко по-нататък гората свършваше и Тери им махна да се движат приведени.

Във високите клони над главите им се разнесе дърдорене и Клиф се надигна и се огледа.

Цялата гора беше оживена, но най-силно се носеха крясъците на приматите — маймуни, но по-едри и странни. В крясъците имаше някаква система: отривисти ноти, носещи се по основната басова линия, като изпети думи.

Клиф се промъкна до последните дървета и вдигна бинокъла към каменистата равнина.

Осмина Птичи хора преследваха група примати.

Бяха на около двеста метра.

Птичите хора тичаха с високи подскоци. Носеха някакви инструменти в дългите си ръце. Перата им бяха в жълто и алено. Възлестите им крака бързо стопяваха разстоянието между тях и плячката им.

Бягащите примати бяха високи, с дълги крака и още по-дълги ръце — имаха по четири. Крещяха разтревожено, а после внезапно се разделиха на групи по трима.

А после Клиф видя нещо невероятно. Всеки последен в тройките спираше и стреляше по преследвачите с нещо подобно на арбалет. Изстрелите бяха неточни и Птичите хора лесно отбягваха стрелите. Стрелялият примат хукваше напред, а следващият в тройката спираше и също стреляше. Междувременно този в средата презареждаше.

Навсякъде летяха стрели. Приматите и птиците пищяха и викаха — истинска суматоха.

Един от Птичите хора бе уцелен, но стрелата просто заседна в плътната перушина и той я измъкна и я захвърли встрани. Приматът вече се бе затичал, а следващият спираше и се прицелваше — класическа тактика за отстъпление. Този път стрелата улучи точно и една птица преплете крака и се строполи.

Птиците нададоха гневно крякане, ускориха и се изравниха с приматите.

Нещо светна ярко и над равнината отекна гръм. Няколко от Птичите хора стреляха едновременно и приматите избухнаха в пламъци. Писъци, падащи тела и мятащи се крайници.

Останалите примати се паникьосаха, разпръснаха се и побягнаха; само малцина се опитваха да стрелят.

Птиците ги прегазиха. Някои даже не ползваха лъчевите си оръжия, а подскачаха във въздуха и се стоварваха върху приматите. Клиф чуваше звука на чупещи се кости.

Последният примат се завъртя и закрещя към птиците, но те просто скочиха върху него и почнаха да го тъпчат.

А после затанцуваха над труповете, като издаваха силни резки звуци. Острите им клюнове се забиваха в телата на приматите, ръцете им се стрелкаха към небето с радостна енергия.

Клиф гледаше ужасен.

— Господи! — прошепна Тери.

Клиф си бе помислил, че това място е някакъв парк.

Със сигурност не и за приматите.

3.

Редуинг ядеше от Порцион 47 — изкуствено месо със сос от нар и гарнитура от кафяв ориз и зеленчуци. Имаше еднакъв вкус, както винаги — сладникав и пикантен. И тъй като го беше ял безброй пъти, бе скучно. Въпреки това цитрусовият вкус бе приятен. Но пък всяко хранене го подсещаше за намаляващите запаси на „Слънцетърсач“.

Всяка прилика с истинския живот бе добре дошла в керамичната клаустрофобия. Докато корабът се движеше в междузвездната плазма, поне можеше да се използват слушалки, които да изолират шума. Не и тук обаче, защото двигателите се бореха тежко и издаваха електромагнитна кашлица. Някои от екипажа твърдяха, че не обръщат внимание на ръмжащите двигатели, но Редуинг не можеше. Не че го показваше, разбира се. Трябваше да е спокоен, стабилен и неподатлив в отчаяно несигурната ситуация.

Свързването с групата на Бет беше единственият им успех. Преди това Редуинг командваше кораб с постоянни навигационни проблеми и нямаше никакъв контакт с повърхността. Почти бе отписал целия експедиционен отряд.

Аяан Али се приближи и зачака почтително до масата. Аяан беше от арабски произход и носеше униформа като всички останали, но понякога на вечеря носеше було и лъскави изумрудени обици.

— Слушам те — каза Редуинг официално. — Докладвай.

— Свързахме високочестотните антени заедно.

— Как е сигналът на Бет?

— Силен и…

— Може ли да получим видео?

— По дяволите, капитане, работим със сигнал от скапан полеви телефон!

— Отговори на въпроса и после се оплаквай.

Аяан замръзна за цели три секунди. След това заговори бавно:

— Не, сър. Още нямаме визуална връзка.

— Проблемът в честотата ли е, или в шума?

— Към този момент това няма значение, сър.

— Хм. — Той взе схемите, които му бе донесла. — Някакви оплаквания?

Аяан примигна и присви устни.

— Не, сър. И никакви извинения.

— Чудесно. — Редуинг си позволи лека усмивка.

Аяан му показа схемата на външната конструкция, която бе сглобила от корабни подпори.

— Щом оправим настройките на свързаните антени и оптимизираме приемането на сигнала на Бет, ще разполагаме с работеща система.

— И ще може да започнете издирването на Клиф?

— Да, но както знаете, не сме наясно с каква екипировка разполага неговата група.

— Би трябвало да имат полеви комуникатори.

— Дали са успели да ги запазят? Въобще не засичам сигнал.

Редуинг разбираше достатъчно и знаеше, че групирането на микровълновите антени отвън е дяволски трудна работа. Антените трябваше да бъдат свързани хардуерно и софтуерно, за да се превърнат в едно гигантско ухо. Да се работи върху постоянно подвижната платформа, обикаляща Купата, и да бъдат фокусирани по подвижната повърхност — дори не можеше да си представи всички проблеми.

— Отлична работа, Аяан. Знам, че е трудно. Продължавай да търсиш сигнал.

При тази неочаквана похвала тя примигна.

— Да, сър.

Редуинг кимна и измина енергично — по-скоро за пред екипажа — петте метра до основния екран на мостика. Цялата полусфера беше гигантски дисплей, който можеше да показва истински образи и динамично променящи се схеми. Редуинг беше наредил вътрешната, центробежна гравитация на кораба да бъде като на Купата — 0,8 g Всички трябваше да са готови да слязат и да помогнат, ако се наложеше. Но нямаше да прати никой долу, преди да научи повече.

Усети внезапен тласък и корекция и тръгна към пилотския пулт.

— Как са индукционните намотки?

— Пращят — отвърна пилотът. Казваше се Джампудвипа, но всички го наричаха Джам. Изправих го с ускорителите в трета зона. Едва успяваме да съберем достатъчно плазма, за да не изпада системата в паразитни осцилации.

— По дяволите! Можем ли да достигнем делта?

Джам сви рамене.

— Може би.

Гледката на Купата заемаше почти цялата светеща полусфера.

Пейзажът се разгръщаше със замайваща скорост, защото се движеха с орбитална скорост от десет километра в секунда. Такова изобилие! Гори, кипящи от обещаваща зеленина. Огромни сини морета, пустини със златист пясък, реки, виещи се през долини с ниски хълмове. Над континентите, които бяха по-големи от Земята, бушуваха бури и урагани. Необятна, невъзможна география. Наистина завидна конструкция. Но кой я бе построил? Или… какво?

Редуинг погледна комуникационните честоти. Сигналът на Бет беше изчезнал, но групата ѝ все пак бе успяла да се свърже за няколко минути. За да я държат в обхвата, Редуинг и Джам трябваше да маневрират постоянно, като редуват вахтите с втория пилот. Клеър Конуей, жилава русокоса жена. Но слънчевият вятър беше твърде слаб, само колкото да поддържа индукционните камери. Вакуумът беше добър, но вятърът на червената звезда бе по-слаб от този на Слънцето. Очевидно плазмата се насочваше в струята. За инженерите продължаваше да е мистерия как точно работи магнитното фокусиране. Цялото това странно място бе звучен шамар в лицето на човешките усилия. Дори „Слънцетърсач“ беше като жалко сапунено мехурче в сравнение с него. Огромната купа се въртеше толкова бързо, че покриваше периметър колкото орбитата на Меркурий на всеки девет дни.

Задачата на Джам беше да ги държи близо до атмосферата, за да улавят слабия сигнал на Бет. Летяха толкова близо, че земята отдолу изглеждаше като равна повърхност, безкрайна синьо-зелена стена, осеяна с облаци и морета, по-големи от всяка планета. И всичко това под постоянния блясък на звездата и струята, които хвърляха в дълбоката атмосфера сияния, сенки и светлини.

Редуинг — виждаше напрежението на Джам — попита:

— Още колко можем да издържим на този валс?

— Ден, най-много два.

— А после?

— Ще трябва да използваме реакционните двигатели.

— Не можем да си позволим да хабим реално гориво.

— Знам. — Воднистите очи на Джам се обърнаха към капитана. — Но не мога да променя законите на механиката.

— Джам, чувам само ала-бала. Време е да помислим сериозно, иначе ще изгубим връзка с нашите хора.

Почти щеше да каже „моите“, но се удържа. Твърде собственически дори за капитан. Трябваше да изглежда спокоен и съсредоточен, да е над суматохата и да мисли за по-широката картина.

Реши да остави за малко Джам на мира и тръгна през командната кабина, като оглеждаше дисплеите за евентуални неприятности. Бяха събудили само малка част от екипажа, за да съхранят запасите, но дори тези няколко човека го изгледаха нервно, докато минаваше покрай тях — наблюдаващ, но и някак отдалечен.

Редуинг мина покрай биосектора и спонтанно реши да влезе. Лъхна го силна миризма. Едно от прасетата се бе измъкнало. Изквича и се изпърдя. Това обаче се оказа само увертюра: прасето се изсра на палубата, след което се обърна и побягна.

Редуинг нямаше намерение да чисти. Обади се на полевия биолог Кондит и тя дойде и сви рамене.

— Съжалявам, капитане. Измъкна се, докато им давах храна.

— С какво се хранят?

— С всичко. Остатъци, човешки отпадъци от въздушните филтри. Дори със собствените си лайна, ако ги оставиш.

— Може би трябва. Така им се пада.

Тя го прие сериозно и кимна.

— Да, може да помогне в хранителното рециклиране. Ние извличаме осемдесет процента от азота в урината, но почти нищо полезно от твърдите отпадъци. Може би трябва да ги даваме на прасетата.

Редуинг хареса донякъде идеята. „Да ядат лайна! Мария Антоанета го е казала точно“. Все пак успя да запази сериозно изражение и отсече:

— Проучи възможностите.

Върна се в централния коридор и вдиша с облекчение рециклирания въздух. Трябваше да внимава да не показва чувството си за хумор.

Надяваше се, че никой на кораба няма достъп до досието му. Десетилетия преди да бъде построен „Слънцетърсач“ той презираше идеята за междузвезден Ноев ковчег и бе написал заядливо писмо до програмата. Предлагаше им да изпратят роботизирани кораби с просто съобщение. „Направете десет копия на това съобщение и добавете името си в края, след което го изпратете на десет разумни раси. След четири милиарда години името ви ще стигне най-отпред в списъка и ще управлявате галактиката“.

Шега, бързо забравена. Комисията, която му бе поверила командването, не я спомена. Може би не ѝ бяха обърнали внимание. Но сега не можеше да се прави на шут.

Когато се върна на мостика, Джам го погледна и каза:

— Капитане, мисля, че… — Млъкна, сякаш смяташе, че идеята му е твърде налудничава. — Ами, може да опитаме да натрупаме плазма, като… като се доближим до струята.

— Твърде е опасно. За малко нямаше да успеем да прелетим през нея.

— Само ще я доближим, без да навлизаме в турбулентната топлина.

Редуинг се усмихна. „Турбулентна топлина“ беше добро описание.

— Да гребнем малко плазма и да я складираме?

— Вярвам, че можем, ако разтегнем кръстосаната секция на греблото.

— Но това ще ни отдалечи твърде много от Купата. С голямо делта-ви.

— Изчислих, че можем да наваксаме с натрупаните резерви.

Очите на Джам казваха, че решението е на Редуинг.

— Но ще загубим връзка с Бет, нали? И едва ли ще можем да се свържем с групата на Клиф с новата антена на Аяан.

Джам кимна.

— Да, така е. Но можем да се ускорим силно, ако се плъзнем покрай Купата и се върнем в рамките на десет дни.

— Планирай го — каза Редуинг. — Искам да дам шанс на Аяан да засече Клиф. След това ще видим.

— Да, сър.

Редуинг закрачи отново. Искаше му се да има повече опции. Отново изплува съжалението, че не е слязъл на повърхността — като зло черно псе, — но той го потисна. Преценката му беше правилна, въпреки че му се налагаше да седи затворен тук.

Като част от обучението си и за да се справя по-успешно с медиите, беше проучил някои от старите идеи за междузвездно пътуване. Бяха едновременно смешни и нелепи. Един сериал от Ерата на апетитите представяше смел капитан, който винаги се впускаше в приключения на планетите. Никой не поставяше действията му под въпрос! Разбира се, имаше и множество мечтателски, боклучави идеи — свръхсветлинно пътуване, и то след Айнщайн, извънземните естествено говореха на английски, имаше и телепортация, за да отскачат светкавично където си пожелаят. Никой не обясняваше защо при наличието на неограничени ресурси икономиката не е рухнала. Все пак корабите им можеха да произвеждат с лекота храна, уреди, пари, даже и хора.

Въпреки това хората от Епохата на апетитите имаха мечти. Просто не мислеха сериозно колко трудности и смърт ще коства непознатото.

Той се усмихна и продължи с окуражителните коментари, докато обикаляше мостика, запазил мислите си за себе си, както винаги.

4.

Всички бяха потресени, Клиф го виждаше ясно.

— Чудя се дали Птичите хора възнамеряваха да ни нападнат, когато излязохме през люка — каза Ирма, докато ядяха студено месо до платноходката.

— Не, разбира се! — изсумтя Ейби. — Приемаха ни за равни…

— И опитаха да ни пленят — довърши Тери.

— Не им дадохме шанс за преговори — настоя Ейби.

— Те заловиха групата на Бет — каза Ирма. — И вижте какво направиха с приматите. Които също използват сложни инструменти. Имам предвид арбалетите.

— Не можем да разчитаме, че с нас ще се отнасят различно — заяви спокойно Хауард.

— Съгласен съм — отвърна Клиф. — Да помислим какво ще правим сега.

— Все още смятам, че трябва да видим как функционира обществото им — каза Тери. — Може би ако…

— Твърде е опасно — пресече го Клиф.

— Но прекосяването на пустинята също е опасно — каза Хауард. — А и не ни учи на много.

Всички се съгласиха.

— Почва да ми писва да седя в този корпус, да го пренасям над скалите и да търся вода. А гадните пясъчни бури… Трябва да си намерим по-добър транспорт, иначе ще ни хванат.

Отново съгласие. Клиф видя, че ужасяващите убийства, на които бяха станали свидетели, имат и положителен ефект. Страхът ги обединяваше.

— Да уловим малко дивеч, да поспим и след това да тръгваме.

Хауард и Тери се оживиха. Те наистина се забавляваха да убиват неприятните гущери и незабавно тръгнаха към най-близката суха местност. Черно-кафявите същества обикновено живееха под грамади от камъни, които си строяха сами. Номерът беше да ги сбараш навън, а Тери имаше талант да примамва бързоногите съскащи създания с остатъци от предишната плячка. Явно те нямаха нищо против да ядат собствения си вид.

— Може би това са извънземните адвокати — каза Ирма и всички се разсмяха.

Ейби извади апаратурата, която бе донесъл, и започна да я човърка с инструментите си. Ирма тръгна да търси ядливи растения, но гледаше да не се отдалечава от лагера. Клиф опита да се отпусне. Не спеше добре. Но постоянно топлото и слънчево време беше новата норма на живота и нямаше какво да се направи, така че след малко той задряма.

Събуди го крясъкът на Ейби.

— Какво става? — попита Клиф сънено. Сънуваше Бет и не искаше да напуска топлия комфорт на илюзията.

— Успях! — Ейби беше подпрял апаратурата на едно дърво. Излъчвателят му беше включен в нея и той размахваше развълнувано комуникатора си към Клиф. — Успях да засека „Слънцетърсач“.

Клиф се разбуди мигновено.

— Какво? Може ли да говорим с тях?

— Мощността е скапана и аудиото вероятно не работи. Но мога да им пратя текстово съобщение. Ето, пращам го…

И след секунди възкликна:

— Отговориха! Редуинг е… Изпраща ни файл!

Няколко дълги минути двамата се взираха в комуникатора. Накрая устройството изпищя и се появи картина — голяма лилава сфера. В десния ъгъл имаше символ на зелен палец.

— Това съм го виждал — каза Ейби. — Зеленият палец сигурно значи, че става за ядене.

— Покажи следващата страница — подкани го Клиф.

След двайсетина картинки имаше няколко растения, които бяха яли.

— Откъде ли ги е изровил Редуинг? — попита Клиф.

— Вероятно от групата на Бет и ни ги препредава.

— Браво на него. Това съм го виждал. И това също. А, схванах. Това е меню! — Следващите страници съдържаха растения и животни, обозначени с червени кръстосани показалци, като очевидно предупреждение. — И антименю. Червените са опасни, зелените стават. — Клиф се засмя. — Брей, Лау Пин е голям тарикат.

Огледа менюто и се замисли за цветовете на ядливите растения. Еволюцията караше хората и животните да харесват цветове, които свързваха с нещо добро — синьо за небе и чиста вода, бяло за сняг. И обратно, не харесваха кафявото и тъмните цветове, които свързваха с фекалии и гнила храна, както ѝ червеното, което обозначаваше отрови и подправки. Растенията бяха еволюирали, като ги използваха за предпазни сигнали. Надяваше се, че Бет не е рискувала при разучаването на менюто. Тогава…

— Чакай — обърна се той към Ейби. — Обзалагам се, че са получили тази информация директно от извънземните.

— Значи още са в плен. Хм.

— Може би. Важното е, че установихме контакт.

— Относително — въздъхна инженерът. — Пак загубих сигнала.

— Те се движат в орбита. Не е лесно да останат в обхват дори с тесночестотните комуникатори.

— Добре поне, че имат голям обхват — каза Ейби. — Никой не е предполагал, че ще им се наложи да работят в междупланетни разстояния.

Съобщението от Бет го върна към темата, която не искаше да зачеква: краткото отдаване на страсти с Ирма.

Спомни си с тъга за старата шега: „Съвестта е онова, което те боли, когато всичко останало се чувства чудесно“.

Когато Ирма се върна, Ейби беше готов да ѝ каже кои растения да задържи и кои не стават за нищо. Хауард и Тери донесоха странно двукрако животно, приличащо на язовец, което всъщност се оказа ядливо. Одраха го и го изпекоха и настроението им се подобри.

След това отплаваха в пустинята, за да се отдалечат от Птичите хора с магнитните коли. След половин час бавно плъзгане навлязоха в район със скалисти възвишения. Нищо, което да не могат да заобиколят, но се забавиха значително. Изведнъж Хауард, който оглеждаше хоризонта за по-добър маршрут, каза:

— Приближава нещо голямо.

Една самотната точка в далечината нарастваше видимо.

— Тук сме съвсем на открито — каза Ейби. — Ако това е…

— Магнитна кола — прекъсна го Ирма, която бе включила бинокъла. — Две, не, три птици.

— Няма смисъл да бягаме — каза Тери. — По-бързи са.

— Ще се сражаваме ли? — попита Хауард.

— Не знаем със сигурност дали са враждебни — отвърна Ирма.

— Просим си белята — обади се Ейби.

Клиф се наруга наум, че не беше помислил колко уязвими ще са в такава ситуация.

— Не можем да се скрием, нито да избягаме, затова да направим обратното. Да помахаме и да ги поздравим, когато се приближат.

Всичко го изгледаха, сякаш е откачил.

— Скрийте оръжията. Ако положението се скапе, ще стреляме. Но първо искам да се добера до магнитната кола.

— Най-важно е да действаме синхронно — каза Хауард. — Ако се наложи да стреляме, аз поемам десния. Тери, за теб е този отляво. Ирма, ти смъкни третия, където и да е застанал.

Ирма продължаваше да следи нарастващата точка с бинокъла.

— Приближава, завива наляво… обърнаха към нас. Явно ни забелязаха.

— Добре. Сега се престорете, че искаме да бъдем открити — нареди Клиф.

— И не показвайте лазерите — добави Хауард.

Разпръснаха се около яхтата и започнаха да подскачат и да размахват ръце. Магнитната кола забави и се снижи на два метра от земята. В пътническата кабина имаше три глави — на Клиф все още му приличаха на щрауси. Колата се приближи с тихо бръмчене и той видя, че птиците носят колани със странно изглеждащи инструменти. Всички имаха каски.

Колата спря над платноходката и Клиф вече можеше да чуе бръмченето ѝ. Зачуди се как магнитните сили успяват да повдигната такава маса толкова далече от проводниковата повърхност, която сигурно се намираше на метри под почвата. Птиците заговориха помежду си с високи чуруликащи гласове. Главите им се мърдаха рязко, а перата сменяха цветовете си в сложни композиции. „Дали това е част от говора им?“ Колата се издигна на три метра.

Според Клиф това не беше добър знак. Той отстъпи и се обърна към Ирма.

— Ако извадят оръжия, трябва да стреляме първи.

— Да. Само дай команда.

— Щом кажа „огън“, стреляйте — каза Клиф.

— Не мисля, че ще е необходимо — отвърна Тери.

— Да им покажем, че сме миролюбиви — каза Хауард и разпери ръце с отворени длани.

Секундите се разтеглиха. Клиф стоеше напрегнато, готов да посегне към лазера си.

Две от птиците се изправиха и колата помръдна наляво, така че хората да са от едната ѝ страна.

— Да опитаме по-енергично — каза Ейби и се провикна: — Ние сме миролюбиви.

Тери повтори същото и показа празните си ръце.

— Говори по-бавно. Нека да разберат, че…

От магнитната кола със съскане излетя мрежа, толкова бързо, че Клиф не разбра как е изстреляна, и оплете Тери и Ейби. А след това се стегна — с-с-с-ст-щрак. Дебелото ѝ въже, закачено за колата, се опъна и мрежата започна да ги тегли.

Клиф толкова се стресна, че му трябваха няколко секунди да осъзнае, че трябва да даде команда.

— О… огън!

Вдигна глава нагоре. Три лазерни лъча удариха птиците. Едната беше уцелена в главата и падна назад. Другите две изкрещяха и посегнаха към коланите си. Нови четири изстрела ги свалиха и те изчезнаха от поглед.

Клиф беше стрелял само веднъж и не уцели. Прибра лазера и скочи към мрежата. Хвана се за нея и бързо се закатери. По пътя ритна Тери и той изкрещя. Клиф стъпи на гърба му, оттласна се и хвана въжето.

Прехвърли се през борда на магнитната кола и падна върху едната птица — перата омекотиха падането. Надигна се задъхано и усети острата, кисела миризма на извънземните.

Кръвта им беше червена. Две вече не помръдваха, а последната потръпваше, но очите ѝ бяха затворени. Клиф се подхлъзна, изправи се и тръсна глава, за да се отърси от адреналиновия шок. Огледа се и видя изненадващо простото контролно табло.

Тери и Ейби продължаваха да викат, но той не им обърна внимание. В дясната част на таблото имаше ръчка и превключвател. Останалата част бе запълнена с екрани и панели за натискане. Ръчката значи.

Дръпна я и въжето започна да се навива. Клиф натисна в другата посока и въжето започна да се отпуска. Натисна силно превключвателя и видя как мрежата освобождава двамата мъже.

— Ау! — изпъшка Тери, когато падна на земята. Ейби се стовари отгоре му и викна:

— Уф!

Двамата се надигнаха. Всички се спогледаха, изумени от бързината, с която се беше случило всичко.

— Беше толкова бързо… — каза Ирма.

— Добра стрелба! — похвали ги Тери.

— Ще вземем колата — подвикна им отгоре Клиф. — Донесете екипировката.

— Дали е безопасно? — попита Тери.

Клиф се замисли за няколко секунди.

— Не мога да кажа дали са изпратили някакъв сигнал. Не ми се струва вероятно обаче.

— Не мислех, че ще успеем — каза Ейби. — Беше толкова бързо!

— Магнитната кола е по-добра от скапаната платноходка — каза Ирма. — Да действаме.

— Чудя се дали… — започна Тери.

— После ще му мислим — сряза го Клиф. — Давайте по-пъргаво.

Останалите го изгледаха отдолу, едновременно уплашени и радостни, после почнаха да свалят багажа от лодката.

Хауард се изкатери при Клиф и двамата огледаха телата. Лазерите бяха пробили важни органи, предизвиквайки шок и кръвозагуба. Опитаха да открият признаци на живот. Нямаше пулс, нито сърцебиене. Очите на птиците гледаха празно в нищото.

— Големи грозници, а? — Тери ритна едно от телата. — Че и са здравички.

Клиф искаше да проучи труповете обстойно, но нямаше време. Разкопчаха коланите и изхвърлиха две от телата навън. Клиф реши да остави най-запазеното. Ейби понечи да възрази, но после сви рамене и се отказа.

Докато товареха екипировката, Хауард каза:

— Най-добре да изчезваме бързо. Може да са успели да вдигнат тревога.

Другите се съгласиха и избраха Ейби за пилот, защото имаше летателен опит. Седалката беше твърде голяма за хора, но той успя някак да се настани. След това започна да изучава систематично контролния панел.

Клиф слезе на земята, за да огледа изхвърлените тела. Беше най-добре да направи аутопсията максимално бързо и той успя да научи много в рамките на половин час. През това време Ейби изпълни няколко маневри с колата. Останалите го аплодираха, а той заговори с престорен глас:

— Дами и господа, закопчайте коланите, излитаме.

Клиф помогна на Ирма да домъкнат последната част от екипировката от платноходката.

— Страхотна атака! — прошепна тя. — Знаех си, че ще успееш.

— Е, поне един да знае.

5.

Най-тъжното бе, че магнитното гребло на „Слънцетърсач“ работеше по-добре като спирачка, отколкото като ускорител.

Палубата трепереше под краката на Редуинг с тихо ръмжене. Греблото се протегна — разширяваше се и се свиваше като дроб, и „Слънцетърсач“ забави. Контакт — и корабът започна да ускорява.

Редуинг мразеше ръмженето и тласъците, може би защото отразяваха състоянието на собствените му нерви. За да запази контрол над полета и да поддържа магнитните полета, корабът трябваше да захранва двигателите с плазма. Но тук гъстотата ѝ беше ниска и „Слънцетърсач“ трябваше да разгъва магнитните екрани, за да запазва равновесие. Корабът следваше неприятна орбита, плъзгаше се над Купата и се опитваше да прихване сигнал от изгубените групи.

— Джам, не можем ли да го поизгладим? — попита капитанът.

Стройният мъж — взираше се напрегнато в контролното табло — поклати глава.

— Опитвам се, сър. Устройството на Аяан се скапва, когато променяме ускорението.

— Не мога да получа кохерентност! — обади се Аяан от близката контролна станция. — Антените не могат да се фокусират.

Редуинг бе раздразнен, защото се чувстваше технически некомпетентен. Кораб от класа на „Слънцетърсач“ беше сложна саморегулираща се система и никой не можеше да овладее дори част от безкрайния лабиринт на технологиите му. Беше не толкова кораб, колкото съвкупност от изкуствени интелекти, внедрени във всяка подсистема. Не се държеше като кораб, а като електромагнитна метална кутия, управлявана от разпръснато електромагнитно съзнание.

В сравнение с него древните автомобили бяха като идиоти, работещи само защото аналоговите връзки, наречени „саморегулиращи се мрежи“, се справяха относително добре, като всичко това бе постигнато с безкрайни тестове и много смъртни случаи. Автомобилите бяха еволюирали чрез каране. „Слънцетърсач“ пък произлизаше от двувековната еволюция на развити интелекти, без да има огромен индивидуален капацитет. Наистина, интелектите в системите на кораба не бяха по-добри от нормален човек, а в някои случаи си бяха и по-лоши. Но сумата от тях, както и при цели човешки култури, беше по-мощна от линейната последователност. Модерната човешка цивилизация бе по-нисша от най-великите ѝ интелекти като Годел и Хайншлихт. „Слънцетърсач“ беше антология от самокритични и дисциплинирани умове. Всеки живееше по система на награди и ограничения, в общност с разнообразни таланти. Това практически го превръщаше в социален интелект, който се простираше отвъд пълните разбирания на кораба. Доста наподобяваше човешките общества. Номинално служеше на Земното общество, но бе еволюирал през вековете на полета в собствено оригинално общество — нещо нормално за разумните мрежи.

И можеше да се обновява.

— Капитане! Подсистемите откриха начин да увеличат кохерентността — извика Аяан. — Никога не съм ги виждала да правят така.

Редуинг застана зад нея и загледа объркващите графики на екраните. Умните системи се свързваха и реагираха за милисекунди на извивките и тласъците по траекторията на „Слънцетърсач“. Стотиците елементи в устройството на Аяан се мъчеха да компенсират, като ретина, реагираща на промените на светлината.

Решетката на сигнала се промени и цветовете започнаха да се сливат. Появи се силна пулсация.

— Прихванах комуникатора на Ейби — извика Аяан развълнувано.

— Изпрати биоданните от Бет, веднага.

— Вече ги пуснах, заедно с нашия сигнал — отвърна Аяан.

— Каква е ситуацията при тях?

— Ето съобщението: ИЗМЪКНАХМЕ СЕ ОТ ИЗВЪНЗЕМНИТЕ. ДВИЖИМ СЕ ПРЕЗ ГЪСТО ГОРИСТ ТЕРЕН. НАСОЧВАМЕ СЕ КЪМ ПУСТИННАТА ЗОНА.

— Само това ли?

— Трябваше да синтезирам сигнала им три пъти, за да получа дори толкова.

— Може ли да изпратят повече подробности?

— Ще ги накарам да съхранят данните и да ги излъчат. Това ще позволи да настроят комуникатора да изпраща оптимално съобщение, щом ни прихване.

— Няма ли аудио?

— Твърде шумно е. Измъкнах това от повтарящото се текстово съобщение. Късмет, като се има предвид, че…

— Какво?

— Колко е слаб сигналът им, колко бързо се движим и проблемът с антената…

— Ясно — каза Редуинг. — Отлична работа, лейтенант. Тя се усмихна и добави:

— Ще изпратя целия текст на вашия адрес.

— Иска ми се да имахме повече хора, които да го анализират.

— Експертите ни са долу и събират информация.

Той кимна и се навъси. Не биваше да показва несигурност пред екипажа. Така че попита строго:

— Ейби получи ли информацията за храната?

— Току-що. Изпрати ни потвърждение. Оп, ето, връзката изчезна. По дяволите!

— Знаеш ли, точно преди да потеглят Клиф се притесняваше, че няма да могат да смелят никоя от местните храни — каза Редуинг. — Донякъде е забавно, че сега му изпращаме меню.

— Според мен това е сериозно откритие — заяви Аяан.

— Наистина ли? Аз си мислех, че е проста работа. Храната си е храна.

— Повечето биохимици смятат за исторически инцидент това, че всичките ни захари са с дясна ориентация, а аминокиселините са с лява. Съвсем лесно би могло и да е обратното.

Редуинг примигна. Забравяше, че екипажът има множество специалности, така че загубата на един експерт да не им навреди сериозно.

— Е, положението е такова — каза той. — Бет каза, че групата ѝ е страдала от разстройство в началото, но хапчетата ги оправили. Може би и с хората на Клиф е било същото.

— Според съобщението на Бет повечето им информация идва от извънземните.

— Може би познават отровите, които вероятно са относително универсални… Интересна идея.

Забеляза, че Аяан го наблюдава внимателно.

— Сър, разбирам гледната точка на Клиф и съм съгласна с нея. Особено с предложението да тестват дали извънземният въздух ще е опасен за нас.

— Което вече направиха. Не е.

— Бет съобщава за подобни на грип симптоми и разстройство, но като цяло — нищо страшно.

— Може би просто имат късмет.

Тя поклати глава.

— Интересното е, че идеите, които имаме с Клиф, са доста вероятни. И въпреки това вие ги игнорирахте.

— Не съвсем. Казах да е внимателен, но да продължава. Трябваше да слезем долу и да си опитаме късмета.

Аяан се усмихна.

— Да, и ви се възхищавам. Взехте решение въпреки страховете ни.

За миг той се зачуди дали му се подмазва. Не — тя не беше от тези, които се издигаха с целуване на задници.

— Това ми е работата.

— Радвам се, че не е моя — засмя се Аяан.

— Преди всичко да свърши, ще се наложи и ти да взимаш решения. Един съвет. Най-голямата грешка е да се страхуваш твърде много да не сгрешиш.

Сега се засмяха и двамата и се почувстваха по-добре.

Вечерта Редуинг лежеше в койката и мислеше за казаното от Аяан.

Медиите на Земята непрекъснато правеха аналогии между космоса и океана и го сравняха с Кук и Магелан. Но онези мореплаватели бяха имали огромен опит. Бяха се издигнали, като бяха плавали до близки пристанища, бяха изучавали навигация и постепенно бяха предприемали по-дълги плавания. Космическите капитани от първо поколение бе трябвало да направят гигантски скок в летенето из Слънчевата система, Куйперовия пояс и покрайнините на облака на Оорт до междузвездните пространства. Все едно да тръгнеш на околосветско, след като си плувал само до съседния остров.

Той беше пилотирал магнитния кораб при едно от първите навлизания в облака на Оорт и се бе справил добре. По време на изпитанията „Слънцетърсач“ бе надвишил една десета от скоростта на светлината само веднъж, и то за седмица. Преди него бяха потеглили пет кораба и през първото десетилетие никой не докладваше за подобни проблеми. Плаваха в непознати води, ако трябваше да използва морската терминология.

Магелан бе загинал в битка на Филипините. Бил убеден, че Дева Мария е на негова страна и че не може да загуби, въпреки че го превъзхождали многократно. По-късните поколения бяха кръстили една галактика на него, макар да беше взел доста глупави решения, особено последното, заради емоциите си.

Може би в крайна сметка аналогиите можеха да са полезни.

Част 6

Галерия за планети

Действията говорят по-силно от думите, но не толкова често.

Марк Твен

1.

Дори Тананарийв се справяше и вървеше стабилно, макар и потна и намръщена. За разлика от Майра, която не издържаше на темпото след последния сън. Вървеше като в треска и устните ѝ се движеха във вътрешен диалог. Бет разбираше, че загубата на съпруга ѝ я е съкрушила.

Ето за това трябваше да мисли. За оцеляването. Дръж групата заедно и преодолей станалото. По време на обучението го наричаха лидерство. Всеки член на екипажа трябваше да е готов да поеме лидерството в случай на нужда. Тоест ако предишният лидер бъде убит или се пречупи пред лицето на непредставимото. Лидерство.

Лау Пин се шмугна в листака и изчезна.

Бет прехапа устни. Нямаше да вика след него. Бяха бегълци и бе най-добре да са тихи.

Майра зарида и се просна в меките листа.

Бет погледна след Лау Пин и я докосна по рамото.

— Майра…

— Той е мъртъв, и за какво? Ние просто бягаме. А и без това ще умрем от отслабване на костите в тази гравитация…

— О, Майра, съжалявам. — Беше най-добре да се възползва от момента и да си кажат всичко. Беше въпрос на емоционални, а не на здравни проблеми. Човечеството имаше доста опит при ниска гравитация, а този регион беше с около 0,3 g. Може би не толкова зле — ако не се задържаха тук с месеци.

— И къде отиваме, че е толкова важно?

— Трябваше да избягаме — каза Бет меко. — Всички се съгласихме. Той беше чудесен мъж и се справи брилянтно с паяра. Храбро. — Бет я потупа по ръката. Съзнаваше колко е безполезно съчувствието ѝ.

Майра кимна и сълзите ѝ рукнаха.

— Беше толкова, толкова…

— Знам. — Това бе всичко, което можеше да каже. Съчувствието наистина беше безполезно, но въпреки това бе важно. Ако съкрушените се почувстваха изолирани, нещата щяха да станат още по-зле. — Наистина съжалявам.

Спомни си собствените си чувства. Съществото буквално бе смазало Абдус и вътрешностите му се бяха изсипали. Кръвта течеше на червеникавокафяви струи, а лицето му бе смачкано и неузнаваемо.

Всеки сблъсък със смъртта я потрисаше, но този случай определено заставаше начело.

Зачуди се дали Клиф е оцелял на това странно място. Насили се да спре да мисли, приседна до подсмърчащата Майра и я прегърна.

— И аз съжалявам, Майра — каза Фред, бавно и равнодушно. После се огледа. — Накъдето и да решим да тръгнем, трябва да се придържаме към хребета.

Бет се сепна. Фред понякога не говореше с дни. И ето, и сега пак млъкна.

Лау Пин — тъкмо се бе върнал — каза:

— Фред! Не бива. Така може да ни видят.

— Няма да вървим по самия хребет — сряза го Фред. — Просто ще го следваме. Да ни ориентира. Вижте. — Ръцете му нарисуваха крива линия. — Помните ли като ни докараха, как минахме покрай онези куполи? Хребетът продължи още трийсет-четирийсет километра и стигнахме до стената и Градината. Не разбирате ли, че това под пръстта и камъните е структурна решетка? Колко плитка е почвата? Ако ще строиш тук, трябва да застопориш важните неща към широките… — Той млъкна, но ръцете му продължиха да махат.

Бет кимаше. Надяваше се, че това ще ги разсее от мъката на Майра.

— Тогава да вървим покрай хребета. Ще стоим от едната страна и няма да се доближаваме до паярите. Ако сме внимателни, ще избегнем коридорите им.

Фред кимна и тя продължи:

— Вече знаем част от ядливите неща. Ще ги печем с лазерите, за да не вдигаме дим. Тук растителността е сурова и ще пуши. Трябва да внимаваме да не ни заловят. Вече няма да газим из гъсталака. Ще се движим по дърветата. Трудно е, но можем да се справим.

Лау Пин се намръщи.

— Опасно е и ще ни забави.

— Но е по-сигурно. — Майра излезе от вцепенението си. — Колко от паярското въже ни остана? Лау Пин…

— Мисля, че ще е достатъчно. — Инженерът посочи намотките около кръста си. Бет осъзна, че това е шансът да отвличат вниманието на Майра, като я карат да участва във вземането на решения. Да я държат в групата.

— Мисля, че Бет е права — заяви твърдо Тананарийв. — А и става дума за кратко разстояние. Е, Фред, накъде?

— Онази линия куполи трябва да е космодрум — намеси се Лау Пин. — Беше мъгливо и не ги видях ясно. Но трябва да е космодрум, нали? Със складове и така нататък.

— Може. — Майра примигна и видимо се стегна. — Но пък сигурно точно там ще ни търсят.

— Права си — каза Фред. — Но ако следваме хребета в обратна посока, ще открием нещо важно.

— Като какво? — попита Тананарийв.

— Нещо, което иска стабилна подпора.

От дървото, на което се покатериха, видяха, че хребетът е на няколко километра от тях. Намираха се в началото на издигащия се към него склон.

Движението по дърветата приличаше повече на плуване, отколкото на катерене. Ниската гравитация помагаше и придаваше бавна грация на движенията им, докато се прехвърляха по гъвкавите клони.

Виждаха на голямо разстояние. Пейзажът тук бе вдлъбнат, а не като на Земята. Високите обекти в далечината се забелязваха лесно. Хребетът особено, с безразборно струпаните скали на върха. Отвъд него беше небето с розовеещото слънце и безспирното бяло изригване. Струята се охлаждаше в червено и кехлибарено, когато достигнеше Купата. Нишките се увиваха една в друга и танцуваха в кръгове, като змии на бавна музика.

Когато доближиха хребета, спряха и Бет каза:

— Трябва да открием път обратно към гравитацията. Как сме с ориентацията? Фред, накъде са онези куполи?

Фред се огледа и кимна наляво.

— Да. Би трябвало да са натам. Наляво — потвърди Лау Пин.

— Ето там са — каза Тананарийв. — Като тъмна черта в онази посока. Точно както каза Лау Пин.

— А какво има надясно?

Те погледнаха. Хребетът се виеше, виеше… И нищо друго.

— Към космодрума — нареди Бет твърдо. — Жалко, че сме толкова лесно забележими.

Една черна птица с яркожълт гребен се сниши над тях, без да се бои, нададе писък и отлетя.

— Ех, обяд — каза Фред.

Лау Пин се засмя, после каза:

— Птиците ни помагат. Астрономите не могат да ни открият по топлината, защото небето е пълно с големи птици. Ако успеем да уловим няколко за вечеря, може да използваме перата им за камуфлаж.

Ако не идеха в космодрума, нямаха шанс да намерят превозни средства, които да ги върнат в гравитацията. Лау Пин беше прав. Космодрумът бе очевидната им цел.

Твърде очевидна.

Птицата имаше вкус на хищник, а месото ѝ бе тъмно и жилаво, малко като лъвското. Бет беше яла веднъж лъв в специален ресторант, преди векове. Прогони мисълта, че от всичките ѝ познати — родители, приятели, любовници — сега е жив само екипажът на „Слънцетърсач“.

Примлясна и се съсредоточи върху месото. Изяждаха съвестно всичко — мазнина, сухожилия, дори чупеха костите и изсмукваха мозъка. Не се знаеше кога ще успеят да уловят още нещо. Бяха хванали само четири от пуйкоподобните птици, преди другите да се усетят. Сега трябваше да се спускат в гората, за да открият нещо за ядене. Намираха вода по листата. Поне беше лесно да стрелят от дърветата — животните явно не се страхуваха от небето и просто си обикаляха наоколо.

Използваха черните пера, за да се маскират, и се усмихваха, сякаш са на маскарад. Придвижваха се с къси скокове, като летящи катерици.

Пукот и пращене. Вляво се мърдаха някакви клони, макар че нямаше вятър. Лау Пин им махна да изчакат. Фред посегна, не за оръжие, а за камерата на комуникатора си. Изчакаха няколко дълги секунди. Тананарийв изстреля слаб лазерен лъч към шумолящите клони.

И те паднаха, като се мятаха диво, докато летяха надолу. Клони ли?

— Дървесни октоподи — каза Лау Пин. — Кълна се, приличат точно на това.

— Две змии, които се чифтосват — каза Майра.

— Според мен изглеждаха повече — отвърна Бет.

Фред превърташе видеото на бавен кадър.

— Змии с две или три опашки. Много странно. — Показа им комуникатора. — Виждате ли? На опашките има… нещо като нокти или като прешлените на гърмящите змии. Хванаха се за някои от долните клони.

Всички се заслушаха и чуха шумоленето отдолу.

— Да идем да погледнем? — предложи Лау Пин.

Фред започна да се спуска, без да чака.

— Фред! — извика Бет. — Трябва да продължаваме.

— Виждам нещо.

— Може да се отровни!

Фред не отговори. Майра го снимаше, докато не се скри от поглед.

Той се върна след няколко мига. Размахваше нещо с размерите на възглавница и формата на наденица.

— Изпуснаха го — каза, когато стигна до другите. — Вижте, широко е колкото тях, около трийсет сантиметра, с размер на змия. Има колани и…

— Не го късай? — извика Лау Пин.

Храс.

— Велкро.

Бет посегна и извади съдържанието. Парче месо, увито в плат. Нож със странна дръжка. Инструмент с едно копче: фенер? Комуникатор? И двете? Смееха ли да го пробват.

— Трябва да продължаваме — настоя Тананарийв.

Бет беше съгласна. Продължиха с подскачането по клоните. Новопридобитата чанта бе вързана за колана на Фред.

2.

— Ами ако се наложи да излезем от гората? — попита Лау Пин. Бяха спрели да си починат на някакви листа с размерите на главната палуба на „Слънцетърсач“.

Бет нямаше отговор. Отвъд гората се простираше вертикален пейзаж. Можеше да няма удобни места за изкачване. Но пък зеленината се простираше чак до редицата точки, които бяха започнали да се превръщат в полусфери с различна големина и цвят.

Решиха да тръгнат към тях.

Дърветата ставаха по-редки, растителността — по-ниска. Големите птици ги отбягваха. Стомахът на Бет изръмжа.

Слязоха от дърветата и тръгнаха през ниските храсти. При всеки шум замръзваха.

Напредваха бавно и методично. Нямаше сенки да се крият и небето изглеждаше по-горещо.

Първият купол беше сфера, висока десет етажа — извисяваше се от джунглата, сякаш стъпила на един крак. Обграждаха я папрати и тръстики, от онези, с които се хранеха Птичите хора.

Бет наблюдаваше внимателно далечните фигури, които се движеха с поклащане и ленива грация между по-далечните сгради. Целият комплекс ѝ заприлича на градина, пълна с наслади.

Промъкнаха се предпазливо до купола. Въздухът бе пълен с ухания и Бет се ослушваше за съмнителни шумове, но такива нямаше.

Какъв беше този купол? Тя го огледа по-внимателно. Кафяви петна със следи от бяло, като всяко бе обградено от тъмносиньо. Почти като…

— Това е глобус — прошепна Тананарийв в ухото ѝ. — Карта.

— Дявол да го вземе, права си! Тази градина е някаква… галерия за планети? — Бет погледна към по-далечните глобуси и действително, по всички имаше континенти и морета. Но бяха относително малки, не по-големи от вагон или от най-едрите Птичи хора.

— Значи тази… може би е родната им планета? — предположи Тананарийв.

— Или някоя, която са проучили.

— Нали се движат в същата посока като нас! Може да е Слава. От това разстояние може телескопите им да са различили континентите. Виж, в другия край на редицата има друга голяма.

Бет погледна натам.

— Едната да е домът им, а другите да са зададените цели — да, може. Логично е родната планета да бъде отбелязана специално. — Астрономите можеше да знаят очертанията на континентите на Слава или пък това просто бе планета, която бяха проучили по време на пътуването си. Ако светът не беше интересен, сигурно въобще не кацаха.

— Какво става? — прошепна Лау Пин зад тях и те му казаха до какво заключение са стигнали.

Бет отиде до сферата и започна да я обикаля обратно на часовниковата стрелка. Останалите я последваха.

Наистина изобразяваше планета. Но нямаше ледени шапки; къде ли бяха полюсите? Сферата не се въртеше достатъчно бързо, за да се каже. Може би не се въртеше изобщо, макар че бе закрепена на ос. Океаните бяха в тъмносиньо, а земята в кафяво и червено. Земните маси бяха назъбени и белите ивици показваха снежните планини. Беше леко стилизирано. Континентите и островите бяха оцветени, малко като скъпоценности, а океаните, които представляваха три четвърти от повърхността, бяха прозрачни. Виждаха се по-дълбоките зони и подводните хребети. Ако се вгледаше достатъчно силно, виждаше сенки, които се движеха вътре. Форми на живот с размерите на планини? Вече бе ясно, че системата се върти, макар и много бавно.

— Някой се приближава — прошепна Тананарийв.

Няколко Птичи хора се движеха към тях.

— Трябва да се скрием — каза Лау Пин.

— Вътре? — обади се Фред.

— Единственият път е през оста, която поддържа сферата — отвърна Лау Пин и отиде до стълба.

— Вътре видях движение — каза неспокойно Бет. — Не искам да се сражаваме с никого.

— Вече огледах — отговори Майра. — Това са холограми. Нещо ги излъчва.

— Има ли публика?

— Не, доколкото видях.

Лау Пин махна с ръка и всички го последваха бързо и мълчаливо.

При нормална гравитация крехката метална колона не би могла да поддържа десететажната сфера. Вътре имаше спирално стълбище. Беше широко — може би бе пригодено за различни видове, а не само за Птичите хора.

Тананарийв предложи да спрат, но не бе особено настоятелна. Горе ги очакваха чудеса.

Влязоха.

Вътре беше още по-просторно. Приличаше на музей: разни неща висяха на жици или бяха поставени на най-различни места. Около извитата стена имаше широка керамичнозелена рампа.

— Внимавайте за движение — изсъска Лау Пин. — Фред, Майра, Тананарийв, в средата. Аз съм отпред. Бет?

— Охранявам тила.

На пода имаше мърдащо възвишение, почти плоско, но с хребети и басейни. Петна с цвят на охра и бледозелено потрепваха и се разпростираха. След минута това се повтаряше. Отначало не можаха да схванат смисъла, но след миг Тананарийв се сети.

— Това е континенталното движение.

— Все още не знаем… — започна Бет.

— Коя е планетата. Вярно.

Минаха покрай модели, които сигурно бяха космически кораби, и внезапно се озоваха в триизмерен филм. Прекрачиха някакъв невидим праг и пространството се изпълни с космически пейзаж, осеян с мърдащи тъмни точки.

Бет бързо отстъпи назад. Точките изчезнаха. Сред движещите се образи можеше да е скрито всичко, но нямаше нищо живо освен собствените ѝ хора, които виждаше, ако стоеше извън холограмата. Те се бяха разпръснали и наблюдаваха за врагове, освен Фред, който стоеше неподвижно, запленен от танцуващите точки.

Тя отново пристъпи вътре. В примигващата светлина край нея заигра хаос. При тези условия можеха да бъдат изненадани от всичко, но тя не можеше да извърне поглед. До нея Фред въздъхна, също толкова омаян.

3.

Гледката се отвори в дълбокия космос. Точно в центъра на картината се виждаше малка жълто-бяла точка. Визуалното поле беше полусфера, толкова голяма, че Бет не можеше да види краищата, без да завърти глава. Небето бе обсипано със звезди, но тя не разпознаваше никакви съзвездия.

Гледната точка започна бавно да се върти. Може би това бе най-близката звезда? Не — вляво се появи ръждивожълт диск. Дискът кипеше от малки бури и тя виждаше магнитните арки, които се стрелкаха над горещата повърхност. Тази звезда беше видимо по-малка и по-червена от Слънцето и бе наситена с тъмни петна. Гледката се измести, звездата остана вдясно и се видяха малки кораби. По средата им имаше сини издутини, може би цистерни за гориво. Влачеха огромни шестоъгълни контейнери. Стотици кораби, насочили се към…

Появи се огромен блед полумесец и Бет видя конструкцията от дълги подпори, които се извиваха към сложния център. Между тях имаше дълги светещи обръчи, като брачни халки. Нещото беше толкова голямо, че хвърляше дълбока сянка върху рояка кораби, суетящи се около него като насекоми работници.

В далечината орбитираха въртящи се скали, оцветени предимно в бяло. По повърхността им танцуваха пламъци, а парите излизаха на сфери. Това бяха огромни леярни системи, работещи в пълен вакуум. От тях се издигаха големи облаци бял и кехлибарен газ, разширяваха се, ставаха прозрачни и изчезваха. Гледката мина покрай по-малка звезда, бяла и по-ярка от останалото небе.

Около минните операции се суетяха още кораби, по-малки. Някои тикаха масивни подпори през цилиндрични конструкции. Дългите греди излизаха с блясък и присветваха на оранжево-червената звездна светлина. Може би беше някакъв процес на закаляване?

В далечината се носеха мръсносиви късове. Бет осъзна, че това са ледени астероиди, като тези, които човечеството експлоатираше в Оортовия облак. Кондензирани при раждането на звездата и богати на изпаряващи се вещества. Корабите около тях обслужваха големи оранжеви балони. Балоните бяха пълни с газ, роден от малките оранжеви огньове под тях. Маса и вещества за строежа.

След това роякът кораби се замъгли. Времето се ускори. Огромната конструкция започна да придобива форма. Подпорите се съединиха на слоеве. Бяха разгънати скелета с напречни тръби и започнаха да се оформят скоби и връзки с размерите на планети. Гигантската геометрия се дооформи. Това беше Купата.

Малки кораби, които не се виждаха добре, започнаха да полагат около полусферата черен слой. Повърхността внезапно проблесна с бяла светлина. От структурата се разнесе газ и постепенно избледня.

„Това е урок по история. Местните искат да запазят знанието откъде се дошли… и затова има такива места, за да не се изгуби посланието. Традиция от древни времена“.

Камерата се приближи. Бет виждаше сложните маневри на сребристите кораби по повърхността на Купата. Те полагаха слоеве и колони, които рамкираха полусферата, и камерата ги следваше. Плъзна се по ръба на Купата… право към рояк кораби, носещи оранжевите балони с летливи вещества, които бе видяла по-рано. В балоните проблясваха светкавици. Корабите ги освободиха над Купата и те се плъзнаха през дупки в почти невидимия външен слой, надолу към повърхността.

Гледната точка се насочи към блестящия слой. Това беше атмосферният щит, който се изду от налягането на освободените газове. По повърхността на Купата се появиха облаци, като изригващи гейзери. Други кораби се плъзгаха и полагаха кафявата и черна почва.

Това беше история за произхода. Малкото червено слънце бе родило съществата, построили Купата. Защо представлението не бе почнало от планетата на строителите? В тъмното небе не се виждаха никакви планети. Може би бяха много малки. А може би светът на строителите беше съвсем далече и орбитираше около първата ярка точка, която бе видяла. Може би строителите бяха от някой далечен съсед на малкото слънце.

Гледката се промени. Роякът работни кораби се движеше като бърза мъгла. Почвата се намести и в атмосферата се надигна синкава мараня. Високите облаци бяха прорязани от светкавици. Назъбените континенти бяха пометени от мусони и моретата се разплискаха.

Системата еволюираше. Над необятните земи бушуваха бури. Един участък от задната стена се изтръгна и роякът го обгради, докато във вакуума се изливаха пръст и газ като от изригващ вулкан. Системата бе закърпена.

Времето потече още по-бързо. Бет не беше сигурна откъде го знае, но знаеше, че е необходимо много време, за да се създаде работеща биосфера. Въздухът започна да се прочиства и сивите облаци се натрупаха на купчини, като палачинки. Зеленината се разпростря като плесен по извит керамичен съд.

Бет вече виждаше Дупката, без проясняващата се атмосфера. Огледалата започнаха да се появяват по Купата, приличаха на намотки прежда. Тъмната повърхност на Дупката бе осеяна с големи сиви конструкции, които сигурно бяха магнитните ядра. Центърът се оформи бавно и вече се виждаха звездите от другата страна.

С наближаването на края полагането на огледалата се забави. Огледалните полета потръпнаха, проблеснаха и оживяха. Гледката се промени и се видя ръбът на Купата, където се оформяха шарнири от полиран метал. Огледалните полета придобиха металически отблясък и по тях заиграха ярки цветове.

Огледалата започнаха да светят в червено и оранжево. Отразяваха малката звезда и се наместваха, фокусираха се. Внезапно се появи тънка линия кипяща плазма, стабилизира се и се промуши през Дупката.

После се удебели. Появиха се нишки и тъмни петна. Едно влакно се отдели и засегна слоя, който предпазваше атмосферата. Струята се прекъсна, но белята беше станала. Атмосферната кожа потъмня и въздухът започна да изтича. Трескав рояк от работни кораби успя да го спре.

Гледката се завъртя към червеникавата звезда. Короната ѝ кипеше от магнитни сили, образуващи високи дъги около нажеженото петно. Това беше фокусът на огледалата и множество кораби се суетяха около него.

Струята се появи отново. Този път се насочи право през Дупката. Поправената атмосферна кожа я отразяваше бледо.

Купата от миналото започна да напомня живата зеленина от настоящето. Гледната точка се отдалечи от нея и постоянно примигващите работни кораби се стопиха.

Системата от звездата, Купата и струята заплава през тъмата. Блестящата струя затъмняваше далечните ледени звезди. Огромната конструкция се отдалечи болезнено бавно от жълто-бялата звезда.

Явно напускаха системата. Не можеха да минат близо до звездата, защото щяха да нарушат орбитите на потенциалните планети. Купата се превърна в кораб, отправен към далечните бели светлини на зовящите звезди.

Остана само космическата гледка.

Лау Пин, Фред, Тананарийв, Майра и Бет изглеждаха така, сякаш бяха взели ЛСД. Бяха пътешествали в далечното чудно минало.

В тъмното Бет можеше да види през опушеното стъкло на глобуса. Отдолу вървяха гигантски Птичи хора.

— Май разбирам — каза Фред.

— Всички разбрахме — отвърна му Майра.

— Сега ми е ясно защо примитивните са загинали, когато са се сблъскали с по-напредналите цивилизации — обади се Тананарийв.

— Очевидно, щом има само един вход, има и само един изход — каза Лау Пин.

— Не можем да излезем — отвърна Бет. — Обградени сме.

— Ако някой влезе тук… — започна Лау Пин.

— Сме мъртви — довърши Майра. — Да продължаваме да проучваме. Тайните са тук. Между другото, Бет, това трябва да е карта на родната им планета.

— О… почти.

През следващия час разгледаха стотици космически инструменти. Повечето бяха твърде загадъчни и дори не можеха да се опишат. Майра снимаше съвестно.

В един момент спряха да си починат и да изядат последните си запаси.

— Според мен Птичите хора се махнаха — каза Бет. — Това поне е хубаво.

— Лошото е, че сме гладни — отвърна Тананарийв. — Как мислите, тук дали има нещо за ядене?

4.

Следващите шест глобуса бяха с диаметър три-четири метра и бяха разположени през половин километър. И те бяха светове, но не като Земята. Единият беше изцяло син, малко по-голям от останалите. Друг беше гол и леденобял, напукан около екватора. Никоя от сферите нямаше врати и прозорци.

Последната, на около час път, беше много голяма и пак стъклена. Птичи хора от вид, който хората не познаваха, се стичаха към голямата арка на входа ѝ и влизаха вътре.

Бет и спътниците ѝ се приближиха отстрани през папратите и Тананарийв пропълзя до стъклото, погледна и каза:

— Танцуват. Това е бална зала.

Лау Пин застана до нея, погледна и добави:

— Ритуал за чифтосване.

— Има ли разлика? — попита Бет.

Смехът, последвал плоската ѝ шега, показваше колко са напрегнати всички.

Бет също погледна през стъклото. Отвътре се чуваше бавна думкаща музика, проста мелодия с натрупващи се акорди, допълнени с множество перкусии. Птичите хора се клатушкаха, вдигнали глави към тавана.

Слънцето и струята бяха зад гърба им и ако не мърдаха, Бет и Тананарийв можеше да изглеждат като папрати. Вътре имаше платформи с… ложета?… гнезда? Хилядите Птичи хора, включително няколко гигантски Астрономи, обръщаха внимание единствено един на друг. Някои танцуваха, други се биеха, трети… глава до опашка… това сигурно бе чифтосването. Астрономите не участваха. Дали бяха тук, за да надзирават? Или воайорстваха?

— Нямаме работа тук — заяви твърдо Майра.

— Майра, това може да е карта на Слава! Това е последният глобус в парка.

— Тогава да направим няколко снимки.

Направиха ги и продължиха към последната сграда — огромен сребрист купол с широк правоъгълен отвор, от който излизаха релси. Непрекъснато влизаха и излизаха въздушни вагони. На тях имаше открити клетки, а вътре…

— Живи животни — каза Тананарийв.

— И растения. Това е склад — каза Лау Пин. — Гладни ли сте?

Минаха от сенчестата страна на един бавно движещ се вагон и прикрити от него стигнаха до зоната за разтоварване.

Имаше Птичи хора от едрите видове. Някои може би бяха пазачи, но повечето товареха и разтоварваха. Товареха познати неща — плодове, растения и животни от градината-затвор. Разтоварваха папрати, тръстики и треви — цели тонове. Явно това беше храна за различните типове Птичи хора.

Работниците сякаш изобщо не обръщаха внимание на храната, но стомасите на хората къркореха от глад. Влязоха в склада и се скриха зад камара тикви и пъпеши с размерите на автомобили, разрязаха един пъпеш и започнаха да се тъпчат.

Фред посочи една вентилаторна решетка в стената и каза:

— Трябва да се скрием там.

— Защо? — попита Бет.

— Защото смърдим — отвърна Фред.

Беше прав. Можеше да ги надушат.

Преместиха се под въздухопровода, като освен резените пъпеш взеха и разни плодове и някакъв мъртъв бозайник.

Вятърът беше освежаващ.

Ядоха, спаха и ядоха пак.

— Най-лесно е да носим храната в себе си — каза Фред съвсем сериозно, докато се тъпчеха.

— Мисля, че разбирам… — продължи той.

Всички го погледнаха.

— Какво? — попита Бет.

— Ще ме помислите за луд, но…

— Живеем като мишки в гигантски извънземен супермаркет, Фред — каза Бет. — В купа с размерите на слънчева система. Никой от нас просто не може да е нормален.

— Много звезди са по двойки — каза Фред. — Може би повечето.

— И какво?

— Мисля, че онази сфера, първата, беше карта на Земята. Отпреди да се оформят континентите.

— Защо им е да правят глобус на Земята? — попита Лау Пин.

— Защото са динозаври.

Лау Пин се засмя.

— Да бе!

— Някои динозаври са станали разумни. Развили са пътуването сред звездите. Започнали са да проучват. Посетили са братската звезда на Слънцето. Не сте ли се чудили как така динозаврите са живели на достатъчно топло? Спомнете си, че Слънцето е било доста по-хладно.

— Стига де. — Лау Пин още се усмихваше.

— Братска звезда — каза Тананарийв. — И са я откраднали?

— Била е тяхна. Както и Земята. Напуснали са Слънчевата система, но може би са взели планетите около звездата Викрамсинг. Като зърно за мелницата.

Бет забеляза, че Майра не се усмихва, което означаваше, че пак мисли за загиналия си съпруг. Прегърна я и продължи да слуша, докато обсъждаха налудничавата идея на Фред.

Опита да я обмисли без насмешка. Бяха видели построяването на Купата. Ако човек не се намираше на нея, щеше да умре от смях. Свят-чаша. По-напредналата версия може би щеше да има нощ и ден от орбитиращи пакетчета чай. А в дръжката щеше да има космодрум. Но Фред беше толкова убедителен…

Интелигентни динозаври. Еволюирали в Птичите хора. Може би вече са имали пера.

— Възможно е — каза тя и опита да се пошегува. — Динозаврите са били големи и сто на сто са мислели мащабно.

Беше добре да се разсеят от ситуацията, поне за миг. Бет започна да се чуди как да ги накара да продължат. Не бяха гладни и в плен, но ниската гравитация щеше да ги разболее, ако останеха тук. Костите им щяха да станат крехки, а неврологичните функции постепенно да ерозират.

Лау Пин и Фред наблюдаваха далечните работници, без да спират да ядат.

— Май са от същия вид, дето ни пазеха — каза Фред.

— И ни хранеха — добави Лау Пин.

— Не. По-различни са. Виждаш ли звездната шарка отстрани? И освен това не разтоварват… просто обикалят?

— Търсят ни.

— Да. И обикалят системно. Ако останем тук, ще ни заловят.

— Не са много добри в издирването, иначе досега щяха да са ни хванали.

— Сигурно им липсва практика — каза Бет и погледна Фред. — Имаш ли някаква идея? Защото аз не виждам как ще се промъкнем покрай тях.

— Може да се скрием в пъпеш — предложи Майра. — Или в два-три. Да изчакаме да ни отминат.

— Стига глупости — каза Фред. — Да се махаме.

Част 7

Зли древни създания

Не можеш да разчиташ на очите си, когато въображението ти не е настроено.

Марк Твен

1.

— Намали! — извика Клиф и стомахът му се преобърна от ускорението.

Моторите жужаха на предела — Ейби подмяташе магнитната кола насам-натам, за да изпита способностите ѝ. Нагоре, надолу, настрани — колата се мяташе по-бързо от проклетите влакчета в увеселителните паркове. Изобщо не беше забавно.

— Спри, по дяволите! — извика Ирма.

Ейби намали и се засмя весело.

— Трябва да знаем какви са възможностите на това чудо!

Подкара колата нагоре и тя забави и спря.

— Внимавай — каза Хауард.

Тери и Ирма гледаха сърдито.

Инженерът подкара колата нагоре, натисна контролния лост максимално напред… обаче колата забави и спря.

— Явно не може да се изкачваме над шест метра. — Ейби подкара напред и скоростта се увеличи.

— Да се махаме оттук — подкани го Тери.

Ейби свали колата почти до земята и ускори. Клиф погледна назад към окървавените тела. Усещаше, че убиването на извънземните е повратна точка. Вече щяха да ги подгонят сериозно.

След десетина километра колата зафуча в тясно дере с високи дървета.

Ято птици над тях изведнъж рязко зави и се чуха отчаяни крясъци. Нещо огромно се спусна от един облак право към ятото, челюстите му се отвориха и загребаха няколко птици. След миг съществото изскочи от другата страна на ятото и се извъртя за нова атака. Като акула. Не, като кит. Небесен кит.

— Много духа — каза Ирма. — Тази кола няма ли някакъв покрив?

— Ей сега ще проверя. — Ейби се ухили, както винаги доволен да се изправи пред нов проблем. — Би трябвало да има…

Забърника таблото и след малко от центъра на колата, където се намираше двигателят, се издигна тесен стълб и забръмча. Извиси се на три метра и внезапно вятърът и шумът намаляха. Всички бяха впечатлени. Ейби предположи, че това е някакво поле, а Хауард посегна с пръст да го пипне и го удари ток.

— Явно е и защитно — каза той и разтри пръста си.

— Трябва да решим къде отиваме — каза Ирма.

— Да потърсим подслон — отвърна Тери.

— Трябва да мислим с перспектива — продължи тя. — Каква е целта ни?

— Да изучаваме и да не ни заловят — отговори Хауард.

Ейби сви рамене.

— Какво да изучаваме? Как да открием групата на Бет? Как да се върнем на „Слънцетърсач“? Или друго?

— Веднъж трябваше да се срещна с една приятелка в Ню Йорк — каза Ирма. — Комуникационната система беше паднала, а и приятелката ми си беше примитивистка и нямаше вградени технологии. Как мислите, че я открих?

— Потърсила си на очевидните места — предположи Хауард.

— Именно!

— Отишла си в музея в Емпайър Стейт Билдинг и си я намерила — засмя се Хауард.

— Не. Отидох на Таймс Скуеър, но е все едно. Предлагам да направим същото.

— И кое е очевидното тук? — подвикна Ейби, докато управляваше, без да откъсва очи от пейзажа.

Изкачваха лек наклон. На стоманеносиния хоризонт се издигаха ниски хълмове. В подножието на хълмовете и в ерозиралите дерета имаше зелено-кафява растителност и Клиф знаеше, че там се спотайват хищници.

— Струята — каза Тери. — Тя е двигателят, който задвижва цялата система и минава през Дупката.

— Точно така! — съгласи се Ирма. — Може би тези, които управляват този свят, живеят там.

— Изглежда опасно — каза Хауард. — Мисля, че не бива да се приближаваме до нея.

— Да, но виж. — Ирма показа на комуникатора си една снимка, направена от „Слънцетърсач“. Близо до Дупката голямата огледална територия преминаваше в зелена зона. Когато изображението се увеличеше, се виждаха сложни сгради, още по-близо до Дупката. — Някъде там.

Ейби поклати глава.

— Това е на милион километра от нас!

— Не казвам, че трябва да прелетим дотам с тази кола. Но все пак сме в изкуствена среда. Трябва да има някакъв транспорт за далечни разстояния.

— И къде би бил разположен? — попита Клиф. Знаеше, че идеите се пораждат тъкмо от такива разговори.

— Трябва да е нещо очевидно — отвърна Хауард. — Това място е огромно, така че трябва да има някаква структура, която осигурява транспорт. Би трябвало да е голяма, след като става дума за сериозни разстояния. Ирма е права, намираме се в изкуствена среда, нещо като огромна сграда.

— Добре, да огледаме за конструкции. — Ирма извади още снимки от „Слънцетърсач“.

Клиф загледа разнообразните изображения на Купата и се замисли за предишния си живот. Беше събуден само за няколко седмици на кораба, а сега… сега бягаше от няколко месеца. „Слънцетърсач“ се носеше някъде горе, в покой и безопасност. „Ако можехме да поддържаме редовна връзка…“

Това бяха нови преживявания, а десетилетията на израстване и обучение в Калифорния бяха истинската рамка на живота му. Но онзи свят бе изчезнал завинаги. В един миг цялото му бъдеще — събирането с Бет, отлитането към Слава, за да проучи нов свят и да предложи нов живот на човечеството, — се бе сринало. „Бет! Боже, колко ми липсва!“

Миналият му живот беше сън, който трябваше да забрави в суровата реалност на тази необятна конструкция.

— Каква е тази решетка? — попита Тери и посочи малкия плосък екран.

Клиф погледна и се помъчи да излезе от вцепенението си. Редуинг им беше говорил за проблеми с духа, но това по-скоро бе морален проблем. Какво значение имаха грандиозните им планове пред тази брутална реалност?

Ирма опитваше да пренастрои картата с копчета и гласови команди. Докато „Слънцетърсач“ приближаваше Купата, бяха направили ясна карта на външната страна на полусферата. Подпорите, които поддържаха огромното центробежно въртене на Купата, приличаха на плетена кошница. Чудо на механичното инженерство с мащаби на слънчева система.

Ирма промени екрана, така че да вижда Купата отвътре. Тези карти бяха по-сложни заради огромните континенти, морета и пустини. Тя започна да анализира и съпоставя картите, видя, че външните решетки имат паралел във вътрешния пейзаж, и каза:

— Това са хребетите. Имат пълна прилика с подпорните конструкции. Ребрата на Купата са големи извити тръби. Има ги и от двете страни — те са механична основа за хребетите в жизнената зона.

— Къде е най-близкият? — попита Хауард.

— Хм, трудно е да се каже, но… трябва да е на хиляда километра в ето тази посока.

Ейби възрази, двамата заспориха и Клиф се върна към наблюдаването на околността. Бавно се изкачваха по терен, който ставаше все по-каменист и по-гол.

А после стигнаха до истински скали — със слоеве и следи, които говореха за теченията на древно море. Имаше и пещери, достатъчно големи, че колата да влезе в тях. Някои от стените бяха с различен цвят, червеникави и жълти, обрулени от древни ветрове, и явно бяха от повърхността на някоя планета.

— Искам да огледам това място — каза Клиф. — Да направим почивка.

Техничарите спряха да спорят и Ирма го подкрепи:

— Да! И аз трябва да се изпикая.

Спряха и Клиф слезе и започна да се изкачва, а другите останаха назад. Запъхтя се, но успя да се изкатери в една от пещерите. Нима строителите на Купата бяха взели част от родния си свят? Интригуващо…

Примигна. Таванът и стените на пещерата бяха покрити с розови рисунки. Имаше тичаща фигура на Птичи човек, съставена от чертички, с дълъг врат и протегнати напред ръце. Пред него тичаха по-дребни животни. Птицата носеше… копие? Трудно можеше да се определи.

Нещо му подсказа, че тези рисунки са много древни. Напомняха му на аборигенските, които бе виждал в Австралия. С кенгурута, риби и човешки фигури. Не бяха толкова сложни като рисунките в пещерите на Франция, но бяха много по-древни.

Бяха извънземни паметници от… колко отдавна? Беше невъзможно да се определи. Строителите на Купата ги бяха пренесли тук — може би тези хълмове се извисяваха от равнинния терен. Вероятно това бе почитан остатък от света на Птичите хора. Спомен за планетарния им произход, изгубен във времето.

Другите дойдоха и застанаха мълчаливо пред странните рисунки. Въздухът бе сух като в запуснат музей.

Излязоха мълчаливо, сякаш се бояха да не обезпокоят призраците, дошли от бездната на времето.

2.

Мемор направи ритуалните стъпки, разпери пера и се поклони, преди да заеме мястото си.

По стените на огромната зала се стичаше топла вода, която капеше по камъните и я успокояваше преди предстоящата схватка. Това би трябвало да е скромна среща — за да се свърши повече работа, — но министърът бе предпочел тази голяма церемониална сграда може би за да наблегне на сериозните грешки на Мемор.

Единствената ѝ приятелка, Сарко, се приближи, поклащайки бедра.

— Добре дошла, порицавана. Нека ти помогна.

В сравнение с почти пирамидалните Птичи хора Сарко беше висока и елегантна. Приятелството им бе нетипично, защото Мемор беше по-сериозна и мълчалива. И двете осъзнаваха, че другата разполага с нужните допълнителни социални умения. Гъвкавото държане на Сарко я правеше отличен социален експерт. Тя се стараеше да познава всички и разясняваше на Мемор текущите интриги. В замяна Мемор я пазеше от оплаквания, че Сарко рядко дава идеи, допринасящи за общата цел. Социалните борби бяха полезни, за да смазват скърцащата машина на йерархията. Приятелството им произлизаше още от древни времена, когато и двете бяха мъжки. Колко скандали бяха предотвратени на косъм! Колко злословия бяха пресечени! В добрите стари дни.

— Благодаря, мила — отвърна Мемор. — Какво можеш да ми кажеш?

— Ще се наложи да изтърпиш обичайните дребни процедури. Приобщените — не че твоите примати са такива, нали — номинално подлежат на кодекса. Особено ако — Сарко демонстрира закачливост с цветовете на перата си — сеят безпорядък.

— Те са умни — призна Мемор.

— И трудни за залавяне! Имаше множество примери на последната среща. Жалко, че не можа да присъстваш, беше вълнуваща. Разбирам, че тези примати не се прости като нашите, които само висят по дърветата. Нищо чудно, че са избягали, изглеждат доста умни. И коварни! Разбрах, че са се измъкнали от няколко сериозни издирвания и вече… — Сарко направи пауза — са убили няколко от Народа? И са отмъкнали кола…

Мемор размърда пера в знак на съгласие.

— Истина е. Информацията изтича. Сами се опитват да си подпишат присъдата.

Сарко се взря в лицето ѝ.

— Нали разбираш, че най-добрият начин да спасиш кариерата си е като се съгласиш, че трябва да бъдат екзекутирани?

— О, напълно.

— Нали ще го направиш? Моля те.

— Мисля, че си играем с огньове, които не разбираме, и трябва да сме внимателни. — Мемор беше запланувала това изречение и не беше лошо да го пробва с приятел.

— Това няма да се приеме добре от Дълбокомислените, приятелко.

Бърз страничен поглед.

— Приятелко, може ли да разчитам на подкрепата ти?

Смирен поклон.

— Уви, аз имам малко власт.

— Използвай каквото имаш. Аз оцелях в Цитаделата на възпоминанието въпреки порицаването.

— Дано да се справиш добре и тук. — Сарко се върна към обичайното си щастливо настроение, разпервайки сините си пера.

Мемор я последва през лабиринта, радвайки се на бързите движения. Сарко беше съобразителна, макар и не особено интелигентна. Беше отворена към обширните ментални пейзажи, но предпочиташе лековатата радост от социалните взаимоотношения.

Един Екосистемен учен се приближи и Сарко отстъпи.

— Искаш ли препитание? — дойде традиционният въпрос.

— Не преди останалите — отвърна Мемор с традиционния отговор. Ученият разпери пера в рутинно одобрение и представянето приключи.

В този официален миг се появи една Водачка на ято, седна и кимна, като разпери властно перата на врата си.

— Започваме.

Във влажната зала се разнесе приемащото пърхане.

Първата точка беше разочароваща. Един Екосистемен инженер представи най-новия проблем. Водните храмове в Зона 28-94-4578 контролираха притока, така че племената нагоре по течението да не изразходват цялата вода и да създадат криза за долните. Въпреки екоуправлението дъждовете бяха намалели. Предотвратяването на задържането на водата от височините изискваше социално циментиране. Храмовете на влагата използваха обичайните ритуали субак, за да смесят общностите с церемонии и задължителното междуплеменно чифтосване. Иначе щяха да започнат да си скубят перата. Ако липсваше общност, реколтите щяха да пропаднат. В древните гори щяха да нахлуят дървари, овчари и крадци, за да отмъкнат каквото могат. Тази еволюираща криза заплашваше земи, по-големи от планети.

Разбира се, биологията се променяше навсякъде. В еволюционен смисъл съществата се подминаваха на път за някъде. Адаптирай се, еволюирай или умри — вечният ритуал. Но в този случай сушата ускоряваше работата на природата.

Мемор наблюдаваше как няколко Дълбокомислени се суетят над проблема. Многото вербални финтове не можеха да скрият трудните избори. Не се виждаше милостиво разрешение. Водачката на ято остави двете страни да се доизкажат и да пледират за каузите.

След това демонстрира крайното си решение — лош знак.

— В застрашения район няма да се приемат искания за дълголетие. Без обжалвания и без изключения.

Толкова. В залата се възцари тишина. Мемор чуваше нежния плисък на успокояващите води по стените. Водачката беше обрекла милиони на естествена смърт. Те нямаха право на специалните процедури, задържащи стареенето.

Водачката нареди почивка за размисъл и Сарко мигновено се появи до Мемор.

— Може би строгата присъда ще ти е от полза.

— Или пък просто задава тон на срещата — отвърна сухо Мемор.

— Понаобиколих… — Сарко винаги започваше със закачливо обещание, пърхайки с перата около очите си. — Според някои ти познаваш най-добре извънземните и трябва да водиш лова.

— Сигурна ли си?

— Да. Тези, които се съгласиха да говорят, са доста благосклонни към твоята кауза.

— Не искам да водя лова.

Перата по врата на Сарко настръхнаха.

— Но ти разбираш тези странни…

— Хрумвало ли ти е, че мога да се проваля?

— А, не. Ти имаш толкова безупречно досие…

— Това е първото нашествие от безброй дванайсеткубични цикъла. Нямаме опит. А и никой не се е сблъсквал с толкова зли дребни създания.

Елегантната глава на Сарко трепна и се килна на една страна. Перата около учудените виолетови очи настръхнаха.

— Освен теб! Останалите казват…

— Останалите не са минавали по моя път. Не искам да разменям един повод за екзекуция с друг. Ловът може да се провали, извънземните може да нанесат множество щети — и тогава ще има жертви сред нас.

Веселото изражение на Сарко изчезна.

— Не може да…

Призоваващият гонг отекна във високата зала. Мемор вдиша влажния въздух и усети горчив дъх; може би собствената ѝ жлъчка?

Последваха още екологични въпроси. Движенията на Народа не следваха Дизайна. Мемор остави подсъзнанието ѝ да скита, докато слушаше с едно ухо.

Всички живеещи организми се движеха по огромните полета на Купата. Едрите и по-ниско интелигентни представители на Народа, които живееха примитивно и обогатяваха диетата си с храсти и дървета, трябваше да се преместят — за да дадат шанс на гризачите да живеят от тревата, която обичайно никнеше след загубата на храстите. Тези примитивни видове не развиваха земеделие и трябваше да останат в диво състояние.

Популацията трябваше да се мести, а не да създава лагери и села. Водачката взе бързо решение и нареди унищожаването на примитивните лагери, за да накара поднародите да продължат. Те имаха своя роля в Дизайна и тя трябваше да им бъде припомнена.

Водачката припомни на всички, че Първоначалните са научили Великата истина, която ги управляваше: ако види нова, обширна земя, Народът нахлува и сее разрушение, а когато ресурсите се изтощят, започва война със съседите. При първия прилив на популация в Първоначалните времена дивият живот бе трябвало да плати или да загине. Бракониерите и дърварите превръщаха земята в бойни полета.

Чак след сериозни сблъсъци, които бяха заплашили самата Купа, се бе стигнало до Кодекса, управляван от учените. Постоянният, даващ сигурност ред нямаше алтернатива. Друго откровение учеше, че смъртта не позволява да излизаш от цикъла. В някои общества народите се опитваха да откажат ролята си и слагаха мъртвите си в ковчези и мавзолеи или пък ги изгаряха, а някои даже се замразяваха за бъдещо съживяване.

Всичко това бе неправилно, защото Купата се нуждаеше от тези тела.

— Буболечките и червеите трябва да ни изяждат — каза Водачката. — Това е цикълът и трябва да му се подчиняваме. Такъв е Дизайнът. Кодексът не предпазва моретата и земите от Народа, а за него — като избира дългосрочната перспектива. Кодексът учи на смирение, защото ни сблъсква с природата във вечния танц с другите видове.

При тази изтъркана фраза Мемор наведе глава и се зачуди как ще повлияе на нейния — уж не точно процес, но строгите лица наоколо не вещаеха нищо добро.

В този момент Сарко се изправи.

— Предполагам, че поуката е да запомниш, че не можеш да предскажеш поведението на система, по-сложна от теб. И ако искаш проектът да продължи да се развива, след като те няма, не предоставяш контрола на индивид или група със собствени планове.

„Аха“. Сарко привличаше огъня, за да освободи напрежението. И успя. Повечето издадоха насмешливи звуци, макар че някои само размърдаха пера.

— Това е твърде проста гледна точка — изкряка един възрастен учен.

Други само се засмяха.

Пернатата корона на Водачката настръхна раздразнено.

— За нас, учените, Дълбокомислените и всички останали под Астрономите, корупцията е просто подкупване, рушвети и връзкарство. Но за нисшите части на Народа, които живеят в непроменящия се статут на Купата, корупцията има съвсем различно значение. Тя се състои в провала да споделиш натрупаното с тези, с които си развил взаимозависимост.

— Това, естествено, е предсказуемо… — започна Сарко.

— Нашето разбиране за корупция има смисъл в култура на закони и институции — прекъсна я Водачката. — Техният свят е малък и определящата му черта е мрежата от зависимости и задължения, осигуряваща социалния ред. За тях корупция е да дадеш работа на роднина, въпреки че има други, по-квалифицирани. Да не правиш сделки със съплеменниците, защото би могъл да откриеш по-добри условия другаде. Намаляването на корупцията от този вид изисква… — гласът ѝ придоби гробовен тон — решителност.

Тези, които виждаха накъде отиват нещата, запазиха мълчание.

— Полезно е да прилагаме цялата строгост на мерките си. — Водачката показа навъсена арка от пера в сиво и бледосиньо. — Припомням ви, че подобни социални отклонения се случват рядко, но в момента имаме враждебен елемент недалеч от териториите, в които водните храмове не могат да запазят равновесието.

Погледна многозначително към Мемор и продължи:

— Вижте състоянието на тези, които се обрекоха, като създадоха подобни заплахи. — Разклати сериозно тялото си и даде знак на слугите. Куполът над главите им се изпълни с пращяща енергия и се появи образ. Мемор потръпна, когато разпозна контекста.

Най-тежката мярка, с която разполагаха Астрономите, използвана срещу тези, които застрашаваха самата съдба на Купата, беше Постоянният ад. Дори самото му споменаване можеше да смълчи тълпата.

Съзнанията на тези, които нарушаваха Кодекса, се прекопираха, преди телата им да бъдат екзекутирани. След това те се събуждаха във виртуален, ментален Ад, от който не можеше да избяга никой. Никога.

Мемор беше минала през задължителната демонстрация на един-единствен Ад и никога нямаше да го забрави. Ето, че сега го виждаше отново, по целия таван.

Блестящо небе, оцветено в червено и кехлибарено. Отдолу имаше тресавище, пълно с кипяща лава. Водачката беше наредила да се ползват всички сетива и миризмата беше толкова силна, че направо дълбаеше главата ѝ.

— Гледайте! — заповяда Водачката. Някои вече бяха започнали да извръщат глави и да навеждат очи.

Мемор се насили да погледне. Във вонящата лава бяха потопени обречените. Гърчеха се и крещяха с пискливи гласове. По телата им играеха огньове, носещи болезнена агония. Те не можеха да се измъкнат от пламъците и ги понасяха, като дървета, превиващи се в буря. Очите им гледаха умолително, защото знаеха, че ги наблюдават — като част от мъченията. От димящото небе падаха камъни и разплискваха кипящата тиня.

Първият път имаше за цел да я образова и тя не бе забравила урока. Сега Водачката искаше да наложи дисциплина. Мемор потрепери, защото съобщението беше ясно насочено към нея.

Водачката кимна. Изображението и миризмата изчезнаха. Водачката се намести доволно, а в залата се разнесоха въздишки и тревожно мърморене.

Всички чакаха, а Водачката оставяше напрежението да се натрупа. „Тя си играе с мен“. Накрая Водачката заговори бавно:

— Бюрото по Приобщаване има за Министър на проучванията всепризнат Дълбокомислещ. Сега той ще представи наблюденията си, а нашата гостенка, Мемор, ще отговаря. Внимавайте, това са твърдите резултати от анализите на природата на тези… извънземни.

Дълбокомислещият — мъжки, разбира се, защото мъжкият щеше да стигне до границите, както се полагаше на праведната младост, — говореше доста бързо. Клатеше голямата си глава, за да подчертае думите си, и перата на врата му настръхваха. Изреченията му преливаха от мъжествена енергия.

— Това са умни същества, каквито не сме виждали да еволюират на Купата. — Дълбокомислещият наклони глава към публиката и в очите му се появи весел блясък. — Може би се е случило заради ролята им на изкушаващ дивеч. — Това предизвика бурен смях, очевидно целящ да разсее напрежението от изображението на Ада. — Но можем да отгатнем някои аспекти на еволюцията им от изненадващия им интелект.

Мемор знаеше накъде се насочва разговорът. Тя не беше толкова далече от мъжката фаза и можеше да отгатне нишката на мислите им. В крайна сметка това бе съществен женски талант. Еволюционната теория щеше да предскаже ясния шаблон на извънземните, а мъжките обожаваха теоретичните механизми. Налягането на някоя планета беше облагодетелствало катеренето по дърветата, а след това по някаква причина се бе променило и съществата бяха слезли на земята. Бяха се научили да ловуват. Ловуването в групи изискваше социална комуникация за откриване на плячка и координирането на атаки, което пък развиваше говори и език. На свой ред интелигентността действаше според социалните подсказки, така че засилваше груповото оцеляване при сблъсък със себеподобни. Това създаваше кооперация. Естественият подбор облагодетелстваше едновременно харизматичните лидери и аналитичните умове, които мислеха дългосрочно. Социалната пирамида се издуваше в средата, където бяха разнообразно компетентните.

— Но това са общи черти — намеси се Мемор с премерен риск, от който сърцето ѝ се разтуптя. Усещаше киселия вкус на нервите в дъха си. — Виждаме накъде отива спорът. Самите ние сме еволюирали по подобен начин на нашия Дом.

Споменаването на Дома беше дързък ход, но трябваше да го направи. Мемор разпери пера, променяйки цветовете им.

— Тези същества са дребни! Липсва им преимуществото на размера и не би трябвало да са много успешни.

Дълбокомислещият отметна глава и показа ярък прилив на насмешливи цветове.

— Дори и неспециалистите трябва да знаят, че размерът може да се окаже пречка. — Нападката предизвика хихикане. — Лесно е да станеш едър и глупав, но да запазиш сигурност… Ние — Народът — сме открили баланс. Станали сме умни, но размерът ни е позволил да развием изкуствата на цивилизацията. Обществата ни са съзрели. Научили сме се да пазим най-големите добродетели. Научили сме се да приобщаваме други видове чрез модифициране на гените им, макар, разбира се, понякога те да се нуждаят от рекалибриране.

Мемор се изправи в пълната си височина, за да го предизвика. Изправянето беше риск, защото можеше да демонстрира обида. Но животът ѝ беше заложен на карта. Очевидно Водачката бе решила да го демонстрира, показвайки Постоянния ад.

— Говорите за стратегии, които не разбираме напълно. Да, приобщаването е наш метод. Но трябва да напомня на Дълбокомислещия, че ние не знаем как сами сме еволюирали!

Мемор не очакваше тази атака да отрази аргументите на Дълбокомислещия и не беше изненадана.

— Според стандартната теория тези умения, плюс невероятното ни социално съзнание, са били решаващи — отвърна той. — Не съм изненадан, че не го знаеш, защото не си обучавана по еволюционни въпроси.

— Знаеш ли от какъв свят сме дошли?

— Разбира се. Най-добрите му части наподобяват много на Купата.

— Говориш за Великата равнина, за Дупката, за Отражателната зона или за друго?

— Това е въпрос за специалисти, който няма общо…

— Не знаеш, нали?

— Не съм казвал това. Смятам, че не е от значение в момента.

— Искам да отбележите, че Дълбокомислещият не отговори на въпроса.

— Достатъчно! — нареди Водачката. — Отклоняваме се от причината за идването ти тук, Мемор. Забелязвам, че използваш отвличане на вниманието, за да забавиш обективното обсъждане.

Мемор се усети, че е прекалила, и се поклони ритуално, като разпери пера три пъти с разноцветната шарка на разкайване. Присъстващите закимаха одобрително, а някои дори я поздравиха с пера за изпълнението на трудния поздрав. Обстановката сякаш се успокои, но Мемор знаеше, че това са просто учтиви маниери.

Дълбокомислещият заговори бавно, гласът му беше изпълнен с горчиви нотки:

— Тук присъстващата Мемор позволи на единствените заловени извънземни да избягат! Те са доста отдалечени от другите примати, които се измъкнаха още в началото.

— Как се случи това? — попита един от най-възрастните.

— Непростимо недоглеждане. Трябва да добавя, че отговорните командири вече са рециклирани.

— Това изглежда твърде жестоко — обади се някой от дъното. — Не сме свикнали на нашествия и нямаме хора с опит.

— Може и да е така — отвърна бавно Дълбокомислещият, — но вестта за рециклирането се разпространи и спомогна за дисциплината.

Тишина.

— И още не можем да открием онези, които се измъкнаха през въздушния шлюз? — попита възрастният член.

— Не, а те са истинска заплаха. Тези примати са свирепи, вече убиха няколко от нас и са на видимо по-нисък еволюционен етап. Но е адски трудно да бъдат заловени и убити.

— И нямаме никакви в плен? — Старият член разроши изненадано перушината по главата си.

— Точно така, заради Мемор — каза Водачката. — Единственият мъртъв примат е жертва на хищник, който останалите са убили. Всичко това става след бягството им от Мемор. — Тя я погледна намръщено и разпери перата на раменете си в знак на порицание.

На Мемор не ѝ се нравеха тези злобни коментари, но запази мълчание.

Всички я гледаха и тя реши, че най-добрата тактика е да отвърне на погледите.

Дълбокомислещият не се поколеба.

— Има и друг въпрос. Това не са наистина рационални съзнания. Те нямат достъп до подсъзнанието си и не се познават.

Възклицания и мръщене. Мемор понечи да възрази на това навлизане в нейната специалност.

— Аз…

Дълбокомислещият я прекъсна:

— При тези примати винаги има мълчалив партньор в същата глава. Той може да се свързва със съзнанието им. Да, признавам, че дължим това откритие на Мемор. Но! Подсъзнанията им говорят само по време на сън. Мемор откри, че те получават идеи, които идват сякаш от нищото. Не думи и точни мисли, а образи и чувства.

— Но това не може да са значими идеи — обади се един старейшина. — Те са немотивирани.

Дълбокомислещият поклати глава в театрален жест и Мемор изскърца със зъби.

— Уви, трябва да ви докладвам, че отново благодарение на работата на Мемор знаем, че този „мълчалив партньор“ е развъдникът на примитивната им креативност.

— Но това е неефективно! — настоя възрастният учен.

— Очевидно не е на странния свят, от който произхождат тези дървесни обитатели и недодяланият им кораб. Еволюцията е предпочела да остави разделени съзнателната и тихата част на умовете им.

Ученият го погледна невярващо — с очи нагоре и оцветявайки врата си в червено.

— Но подобни ощетени същества, дори и разполагащи с технологии, не би трябвало да са заплаха за нас.

Дълбокомислещият махна заповедно и таванът над тях запращя с образ — извънземните примати, скупчени около огън. Публиката се разшава.

— Изглеждат доста безпомощни — каза възрастният учен.

— Не са. — Дълбокомислещият продължи с изображение на трима повалени Птичи хора, чиято екипировка бе плячкосана. Изгарянията по вратовете и главите бяха опърлили много пера. Пясъкът около тях бе напоен с кръв, а застиналите им очи гледаха изненадано.

— Сега се обръщаме към причината за тези събития — каза тихо Дълбокомислещият.

Мемор разпозна изображенията от собствените си доклади. Разбира се, Дълбокомислещият интерпретираше мозъчните скенери по собствен начин. Мемор се изправи.

— Аз не съм причината, о, Дълбокомислещи. Аз съм откривател.

— На какво?

— На стряскащия намек, че тези примати уронват разбирането на собствените ни съзнания.

— Това са глупости.

— Ти си мъжки, уважаеми Дълбокомислещ, и трябва да си по-отворен към нови идеи, още повече че си млад. Тези събития подсказват за болезнено ново прозрение. Тези същества са успели да избегнат рисковете на неокованото съзнание. Заключенията са…

— Много, но заплахата е ясна — прекъсна я Дълбокомислещият. — Ти ги остави да избягат. Единственото сигурно знание идва от трупа, който са оставили. Въпреки че са примитивни, очаквах поне да го погребат. Изучаването на тялото обяснява архаичния им произход. Имат органи, които едва функционират, някои даже са закърнели, особено в храносмилателната система. Естественият подбор не е имал време да се справи с тези прости недостатъци. А и видимо няма следи от изкуствен подбор.

Новината бе посрещната от крякания, изразяващи колебание.

— Как са тръгнали да пътуват между звездите, без да променят телата си? — попита един старейшина.

— Явно бързат — отвърна сухо Мемор.

Дълбокомислещият присви очи.

— Трябва да идват някъде отблизо, за да ни достигнат с толкова прост съд. Но според Астрономите на няколко светлинни години няма обитаеми планети.

Мемор видя, че смекчаването на тона му цели да спечели тълпата.

— Те ни настигнаха и спряха, за да кацнат — каза тя. — Очевидно не дойдоха със страхопочитание като предишните извънземни. Обикновено минаваме покрай някоя звезда и интелигентният технологичен живот идва с голямо уважение към величието на Купата. Съмнявам се, че тези същества, които очевидно са ни открили случайно, ще се присъединят към приобщените без сериозна съпротива.

Очите на Дълбокомислещия проблеснаха и той не пропусна възможността.

— Значи си съгласна, че трябва да бъдат убити?

— Разбира се. Но заключенията, до които водят…

— Няма да са от значение, щом загинат, нали?

— Говориш за това, сякаш е лесно. Но нещата не са толкова прости. Тези същества разполагат с ресурси, които не мога да обхвана.

— Но това е въпрос на демонстрация, нали? — Дълбокомислещият се прозя развеселено.

— Ако впрегнем…

— Уверявам те, че получаваме доклади от различни общности. Уви, групата, която избяга от теб, не е засечена. — Той разпери насмешливо перушината си. — Но мнозина забелязват приматите, които откраднаха въздушната кола. Виждали са ги в далечината.

— Тогава… чакай, защо Народът не ги атакува?

— Защото се движат в зона със слаба популация. Тези, които са ги забелязвали, не разполагат с далекобойни оръжия, по очевидни причини.

Общностите разполагаха само с оръжия с ниска мощност. Силните експлозии можеха да пробият обвивката и да изложат Купата на риск. Ако редките Приобщени бунтовници докопаха такива оръжия, това щеше да има катастрофални последици.

Мемор усещаше промяната на настроението в публиката.

— Дълбокомислещи, ако си прав, трябва да използваме някой, който познава тези странни примати — каза един възрастен учен.

Дълбокомислещият го погледна объркано.

— Аз пледирам за унищожението им…

— Но само Мемор знае как мислят, нали?

— Не се преструвам, че знам, но мога да усетя как ще реагират — каза тя.

Старейшината беше объркан и поиска обяснение с класическо разрошване на перушината и изкрякване.

— Мога да предвидя много от действията на тези примати, без да разбирам мотивите им.

Перата по главата на Дълбокомислещия започнаха да редуват кръгове от синьо и златно.

— Мисля, че Мемор доказа, че не знае…

— Тя е всичко, с което разполагаме — прекъсна го внезапно Водачката. — Тя е изучавала тези извънземни.

— Помислете за рисковете! — Дълбокомислещият огледа предизвикателно присъстващите. — От предишните ери знаем, че извънземните пристигат с планетарен начин на живот. Това ги осакатява. Разбира се, след като видят Купата на небесата и поживеят на нея, те разбират грешките си и намират равновесие. Приобщените са много полезни и когато се опитомят, подобряват живота на всички ни. Но те неизбежно страдат, по причини, вградени в гените им — носталгия по планетите си, по безсмислената смяна на ден и нощ, на сезони, предизвикани от въртенето на планетите, по неконтролируемо време. Те са податливи на подстрекаване. Тези нови нашественици могат да разпалят подобна носталгия в гняв и насилие и тогава…

Водачката вдигна ръце и в залата се възцари тишина. Водачката се обърна към Мемор и я изгледа продължително.

— Ще намериш начин да ги примамиш.

— Но… как? — поколеба се Мемор.

— Ти ги познаваш. Видяла си как се сплотяват, как говорят, как се променят лицата им. Тоест имаме работа със съзнание, което не контролира напълно израженията и показва на останалите какви емоции се вихрят в теб! Използвай това. Имаш две групи извънземни, които се скитат из величествената Купа. Те са общителни животни, нали?

— Да, срещаха се ежедневно, за да говорят и…

— Добре. Използвай го.

— Да ги примамя?

— Да, ако измислиш начин.

— Може ли да използвам Небесното командване? Мога бързо да покрия голяма територия, ако използваме летящи средства. Особено въздушните риби.

Водачката изсумтя.

— Би могло.

Мемор се поколеба и се поклони. Предпазливостта я караше да замълчи, но…

— Ами техният кораб?

— Какво по-точно? — Водачката не беше свикнала да бъде разпитвана.

— Корабът им орбитира около нашата звезда. Ами ако има способности, за които не знаем?

— Това със сигурност е въпрос за Астрономите. — Водачката се размърда, сякаш не беше мислила над това. — На съвета чух, че огледалата ни не могат да се задвижат достатъчно бързо, за да се фокусират върху кораба им. Той е достатъчно маневрен, за да избегне лъч.

— Във всеки случай малък кораб не би могъл да навреди на Купата — обади се един възрастен учен.

— Да, това е успокояващо. — Мемор се поклони и разпери почтително перата на качулката си. Хрумна ѝ идея.

3.

Когато след дълго пътуване с магнитната кола спираха за почивка, Клиф търсеше храна. Беше му хубаво да се раздвижи и да се върне към „донякъде нормалното“, както се изразяваше Ирма.

Автоматично забеляза, че почти няма животински следи и изпражнения. Забеляза узрели къпини. На стъблата на едни големи дървета растяха плодове. Странност, която беше от полза. Двамата с Хауард отделиха няколко от тях с лазерите си. С помощта на наличната екипировка Клиф беше разработил детектор за отрови. Приземяването и бягството през въздушния люк му се струваха далече в миналото. Беше се подготвил за няколко дни на Купата, за да направи биологични тестове, и после обратно на „Слънцетърсач“.

Плодът беше лилав, сочен и вкусен.

Лилавият сок привлече малки мушици, които се опитаха да изсмучат влагата от очите му. Пъхаха се надълбоко в ушите му. Десетки летяха във въздуха и търсеха подходящи цели. Само побягването успя да го отърве, но не задълго.

А и просто заведе мушиците при другите. Стана толкова неприятно, че решиха да се качат в магнитната кола и да избягат. Ейби беше разгневен, защото го бяха нахапали по врата. Изкара си го, като реши да „тества динамиката“. Което значеше още акробатики. Хауард беше измерил магнитните полета около колата и установи, че е асиметричен двуполюс. Всички се натовариха и колата се понесе бързо само на метър от повърхността. Колкото по-тежки бяха, толкова по-бързо се движеха.

— Противоположен интуитет — каза Хауард. — Може би полетата се закачат по-добре към металната повърхност отдолу.

Ейби кимна и каза:

— Смятам, че конструкцията на Купата е метална и магнитните полета са заложени в нея.

— Сещате ли се за онази голяма решетъчна конструкция от външната страна? Може да е гигантска свръхпроводникова линия. Хауард, какъв е магнитният интензитет на повърхността?

— Силен — доколкото мога да измеря с простите инструменти. Поне сто пъти по-голям от земния, може би повече.

Скоро пред тях се извиси планински хребет и Ейби се насочи натам.

— Това не е далече от решетката, която открих — каза Ирма. — Може би е град?

— Тогава да не ходим там — отвърна Хауард.

Включиха биноклите, но хребетът си оставаше гола скала, без следи от живот. Ейби подкара покрай тесните каньони, които водеха към подножието.

— Изглежда пуст — каза инженерът. — Може би ролята му е структурна.

— От ето там ще имаме по-добра перспектива — каза спокойно Клиф. Искаше да огледа отвисоко това необятно място, но досега нямаше представа как да го направи, без да успее да открадне летателно средство. А такива се виждаха твърде рядко в небето.

Заизкачваха се над склона. Скалите бяха предимно голи, но в някои от деретата се виждаше метал, сякаш конструкцията се бе показала. Магнитната кола се справяше добре.

— Според мен магнетизмът се засилва — каза Хауард. Ейби кимна.

— И аз усещам по-добър контрол. Може да се изкачим доста бързо. — Снижи колата още повече и продължиха да се изкачват стабилно.

Клиф гледаше как теренът се отдръпва. Гори, тревисти степи, нагънати хълмове. Склонът ставаше по-стръмен, но магнитната кола се държеше добре и ги издигаше с ръмжене. Зачуди се какво ли я задвижва. Компактен ядрен реактор? Осцилиращото бучене в краката му подсказваше нещо такова, но нямаше как да отгатне извънземните технологии.

Огромни облаци се извисяваха като планини в далечината. Атмосферата беше толкова дълбока, че подобни скупчвания се образуваха и се носеха като небостъргачи от памук. Купата се завърташе за около десет дни и създаваше течения и фронтове в атмосферата. Облаците следваха този ритъм с достолепен такт. Беше видял ефектите на тънкия слой, който задържаше атмосферата — вълничките, които зараждаха ветровете, тук-там въртящи се торнада, лилава буря, наподобяваща покривка на далечна маса. Как беше възможно да се прогнозират температурите и валежите на нещо толкова голямо?

Ейби вече ги бе изкачил нависоко. Все едно катереха сграда без предпазно въже. Вече бяха на нивото на малките облачета и имаха още по-добра гледка. Срещу облаците имаше ясна зона. Клиф гледаше противоположно на ръба, към Дупката. Струята бавно се извиваше и потръпваше, като тънка червено-оранжева змия. Той я проследи към Дупката, но не можеше да види отвъд мъгливата мараня. По-наблизо, отвъд обширните земи, имаше странна извита зона — огледалата.

Тъкмо щеше да се обърне на другата страна, когато видя нещо ново.

Окото му засече отблясъците. Сякаш цялата зона кипеше от активност — примигвания и слънчеви зайчета. Нима огледалата се наместваха, за да коригират струята и да спрат изскачащите нишки?

— Да отидем там — посочи Клиф. — Там би трябвало да живеят тези, които управляват това място.

— Към по-високите ширини ли? — попита Хауард. — Нямаме представа какво има там!

— Нямаме никакви други идеи! — избухна нервно Ирма.

— Значи е време да измислим — заяви Ейби.

Продължиха да се изкачват покрай скалистите стени на огромната кула и по някое време спряха за сън. До лагера им имаше от спирално извитите дървета, чиято хартиена кора използваха за тоалетна хартия. Ставаше и за печене на риба. Тери откри местна подправка, която придаваше приятен вкус на късовете бяло месо. Клиф изкорми рибите, които уловиха в изненадващо богатия поток, и започна да си води бележки. Имаше някои отклонения от обичайно продълговатата форма. Един от видовете екскрементираше отстрани, а не откъм опашката. Друг имаше кръгъл гребен пак отстрани. Маскировка? Защитен механизъм? Не можеше да прецени.

Всички се наслаждаваха на гледката. От едната им страна се виждаше тъмносиньо море, простиращо се в далечината. Лъжливо плоският хоризонт изчезваше в маранята. Водата не създаваше впечатление за вдлъбнатост, а само за ширина. Клиф се подсмихна. Тук мачтите нямаше да са първият сигнал за приближаващ кораб.

Почти нямаше земен аналог на това място. На Земята дълбоководните същества живееха в постоянен мрак, противно на тукашния безкраен ден. Слънцето оставаше в небето и животните можеха да се ориентират по него. Всички се криеха, за да спят, освен някои от хищните гущери, които дремеха под вечното слънце. Клиф не можеше да прави обобщения отвъд тези голи факти.

Тери застана до него, за да се полюбува на гледката. После заобиколиха една скала да погледнат и от другата страна. Не говореха. Отдавна бяха изчерпали дребните теми за разговор. Безкрайните дни ги уморяваха. Дрехите им бяха от здрава материя, но вече бяха взели да се прокъсват по ръбовете. Когато откриеха поточе и езеро, се къпеха, но по-често намирисваха. Мъжете вече имаха бради, а косата на Ирма все ѝ пречеше. Въпреки това не се подстригваха, защото косите и брадите ги пазеха от ултравиолетовите лъчи. Всички бяха в отлично здраве, но животът на открито започваше да ги изтощава. Най-лошо от всичко беше очакването, че нещата няма да се променят скоро.

— Натам е горната част на Купата, нали? — каза Тери и посочи.

— Питаш за по-големите ширини ли? — Клиф хвърли едно камъче по сивия склон и го проследи как отскача и изчезва в мъглите долу.

— Да, отвъд огледалата. Трябва да е на сто милиона километра оттук.

— Вярно, далечко е — отвърна разсеяно Клиф, защото нещо бе привлякло вниманието му. Включи бинокъла и го насочи към огледалната зона. Тя проблясваше с цветовете на дъгата — дребни подскачащи пикселчета в синьо, бяло и розово. Беше виждал подобно нещо и преди, но сега цели региони от огледалата показваха еднакъв цвят, оформяйки… образ.

Той се опули и прошепна на Тери:

— Погледни натам. Какво виждаш?

— Това е… лице!

— Не просто лице. Човешко лице.

— Какво? — Тери замълча. — Прав си. Жена.

— И се движи… Това е… Бет.

— Да, наистина е тя.

— Устните ѝ се движат.

— Аха. Чакай, аз мога да чета по устни. Май казва: „Ела“.

Клиф усети, че е затаил дъх.

— Ела при мен. Това повтаря.

Лицето на огледалата повтаряше и повтаряше тези думи. От време на време се надипляше на места, когато кохерентността на вълните се разстройваше.

— Дали това значи, че я държат в плен? — попита Тери.

— Това са извънземни. Може да мислят различно. Може да значи, че искат тя да отиде при тях. Или съобщението е насочено към нас и ни кара да отидем при Бет.

— По дяволите — измърмори Тери.

Клиф пак погледна повтарящото се съобщение и се намръщи. Сякаш още бе под влиянието на шока от лицето, за което бе копнял. Беше я сънувал толкова пъти в тези отчаяни дни, представяйки си, че е мъртва или в някакъв извънземен затвор…

— Освен ако самата Бет не праща съобщението.

4.

За Клиф най-лошото бяха сънищата. На следващия „ден“ се събуди с уханието на печена пуйка в ума си. Като малък най-любими му бяха остатъците от Деня на благодарността. Обичаше да реже лук с майка си и да пълни птицата с мексикански зеленини, както правеше баба Мартинес, а не с обичайната плънка. Другият клон на семейството печеше агне с ориз и ядки. Сега, в просъница, усещаше ясно арабската храна с пикантни подправки и мъничко канела. Стисна очи от постоянната слънчева светлина — не искаше да се разбуди напълно. Стомахът му изръмжа съчувствено.

Сънища за ядене. Вече се появяваха при всяко заспиване. Тук ядяха простичко, но подсъзнанието му не беше длъжно да го харесва.

Стана, прозя се и взе един от ароматните плодове, които бяха набрали предишния ден. Успяваха да застрелят дребен дивеч от магнитната кола и събираха плодове и билки, за да избегнат гладуването — но сънят му се насочваше към благоуханните пирове всяка „нощ“. Подозираше, че храната замества някакъв друг, по-дълбок копнеж, но не можеше да определи какъв.

Сподели го с Ирма към края на следващия „ден“ и тя незабавно го погледна в очите.

— Бет. Очевидно.

Той примигна, защото наистина беше очевидно, а не се бе усетил.

— Предполагам.

— Точно както аз копнея за Хърб. — Продължаваше да го гледа в очите.

— Разбира се. — Това беше фраза за печелене на време, докато опитваше да се сети, но Ирма не се заблуди.

— Не помниш Хърб, доколкото разбирам.

— А-а, беше инженер, нали?

— Не, системна поддръжка.

— Е, то си е като инженер…

— Редуинг щеше да го събуди, за да работи над проблема с двигателя, но бяхме твърде заети.

— И ти липсва. — Клиф опита да се измъкне от темата за Бет, но Ирма не му позволи.

— Клиф, ние си помагаме в трудни моменти. Искам да знаеш, че е само това.

— Разбира се. — Пауза. — Не че нямам… истински чувства към теб.

Тя се усмихна.

— И аз. Но как да го кажа… Те не са… дълбоки.

— Да. Както казват психиатрите, сексът има „спомагателна функция“.

— Стига и двамата да сме наясно. А като заговорихме за това, май още не съм уморена.

Клиф схвана явния намек.

— Бих искал да се поразходя преди лягане.

Групата спазваше стриктни процедури преди спане. Откриваха сигурно място с гледка към околността, но да има сянка. Подсигуряваха се, че няма да бъдат изненадани, като опъваха въжета с дрънчащи неща по тях, за сигнализиране. Ако мястото изглеждаше опасно, се редуваха на пост. Освен това по възможност наблизо трябваше да има вода.

Днес — терминът обозначаваше само будния им период — бяха спрели под високи дървета. Отгоре се носеха виковете и шумовете на дивите животни. Клиф непрекъснато се оглеждаше встрани, а от време на време и назад, за да запомни пътя. Движеха се тихо и предпазливо. Едно растение, което бе нарекъл пушехраст, се приближаваше бавно, като протягаше малките си клончета — бе доловило движението им. Можеше да оплете само насекоми и малки птички, но идеята за подвижно растение продължаваше да му изкарва акъла.

Ирма гледаше предимно нагоре.

Когато се отдалечиха на няколкостотин метра от лагера, тя внезапно се завъртя и го целуна. Той отвърна задъхано и осъзна, че няма удобно място за лягане, чак когато повечето ѝ дрехи бяха свалени.

— Може би трябва да повървим още малко…

— Виж, това дърво е наклонено.

— Да, зигзагообразните дървета. Те експлоатират постоянната позиция на слънцето. Разполагат различните си слоеве така, че да събират максимално светлина. Всеки слой е встрани от другите и отгоре дървото изглежда като изумрудена зона, улавяща лъчите.

— Изумиииително.

Сухият ѝ тон го накара да се обърне и тя го целуна пак. „О, да, затова дойдохме…“

Тя го бутна на широката гладка кора на ствола. Клиф смъкна панталоните си до глезените и Ирма се усмихна, когато видя, че е готов.

— Ето. — Тя се намести отгоре му. — Така е по-добре, нали?

— Много по-добре.

— Не мърдай.

Той изстена от тежестта ѝ, когато тя се заклати.

— Ммм…

— Хвани ме… така.

Усещаше как вятърът ги гали с нежни аромати и се ослушваше за евентуална заплаха. Шаващите птици, които непрекъснато крякаха, избраха точно този момент, за да се наврат в близкия храсталак. Той се извърна към тях, после пак погледна Ирма. Тя го гледаше съсредоточено.

„Винаги нащрек“, помисли той.

— Бавно — прошепна Ирма. — Не бързай. Бавно. Продължавай. О, да. Боже, Хърб, да. Точно така.

Клиф не каза нищо за името и се съсредоточи върху тласкането. Клоните над тях потрепериха и спряха. Вятърът изшумоля, дървото изскърца.

— Повдигни се малко.

— Така ли? — изстена той.

След това стана бързо и страстно и Клиф спря да обръща внимание на околността. Свърши тежко и ароматът на гората го блъсна в ноздрите.

— Ах… хубаво — въздъхна Ирма и в този миг нещо се стовари отгоре им.

— Змия! — изкрещя тя и се претърколи. Както и змията. Беше дълга и дебела и изпълзя настрани.

Клиф скочи и вдигна панталоните, които се бяха оплели в краката му. „Не съм много умен…“ В този миг се появи и втора змия. Спря и се изправи на около метър. Малките ѝ очи се стрелкаха между двамата. „Разумна е“. От листака се появиха още две змии. Миришеха на смазка и джинджифил. Очите им бяха разширени от изненада.

Всички замръзнаха. Клиф виждаше, че и четирите змии изучават внимателно Ирма. Посегна и извади лазера си от колана.

— Не мърдай. Не изглеждай заплашително.

— Аз ли да не изглеждам заплашително?

Това провокира някакви сигнали между змиите. Главите им се извиха и те издадоха меки звуци. „Дали разпознават, че използваме език?“ В речта им сякаш имаше думи, заедно с цъкане и движения на главите. Клиф забеляза, че две от съществата имат колани с малки продълговати предмети, напомнящи инструменти.

Моментът се проточи. Змиите се спогледаха, изрекоха още няколко фрази и се скриха в гъсталака.

Клиф хукна след тях.

— Остави ги! — извика Ирма.

По някаква причина той не се страхуваше от тях. Не ги бяха ухапали. Може би това бе просто случайна среща.

Бяха достатъчно странни, за да ги последва през увисналите лиани и цъфтящите растения. Змиите стигнаха до купчина пръст, обърнаха се към него, после започнаха да се вмъкват една по една в дупка с диаметър около педя. Последната му изсъска силно.

Ирма се появи зад него.

— Какво правиш?!

— Искам да науча повече за тях.

— Направо ме накараха да се подмокря.

— Използват инструменти…

— Змиите? Стига бе!

— И са интелигентни.

— Змиите?!

— Измъкнаха се от нас, нали?

5.

Заспускаха се надолу с помощта на магнитните течения, които Ейби използваше като гъвкави скиписти.

Всички го молеха да забави, но той все едно не ги чуваше, особено когато отдолу имаше воден източник. След това ги вдигаше на отсрещния склон, използвайки магнитните полета, които на метър от скалата бяха изненадващо силни.

Водата тук бе изненадващо тъмносиня. Обградените от дървета планински езера напомняха на Клиф походите в Сиера, които не се различаваха от тези преди векове, ако съдеше по фотографиите на Ансел Адамс, които бе виждал.

В крайна сметка човечеството бе възстановило древния свят, който бе разрушило през двайсет и първи и двайсет и втори век. Даже в Сибир бяха възстановили дивия живот от плейстоцена, с вълци, рисове, мечки и видри — върховните месоядни, които впоследствие бяха почти унищожени. След като човешкото население бе паднало на около два милиарда имаше достатъчно място.

Клиф беше помагал като момче. Нищо съществено или биотехнологично, просто прочистване на агресивните видове. През лятото ставаше призори, обличаше промазани панталони, за да избегне одраскванията, и вземаше голям нож, кирка и бинокъл. Баща му винаги повтаряше, че който става рано, господства над деня. Натъжи се, като се сети за баща си, който го бе изпратил със здраво ръкостискане и бе мъртъв от повече от век.

В онези топли летни дни той убиваше агресивната трева от пампасите — жълтеникави стръкове, които извличаха веществата от калифорнийската почва, без да изхранват нищо. Скубеше и трупаше купчини, по-големи от къщата им. Беше биофанатик, ядосан на чуждите растения, които само взимаха, а не даваха нищо. По-добре бе от лова на елени или пъстърви, а и беше съвсем добро упражнение. Чувстваше се добре, като скубеше тревата. След това пръскаше корените и почвата с хербициден разтвор.

Спомените го накараха да се замисли как някой е успял да построи Купата и да я накара да работи. По площ беше милиони пъти по-голяма от Земята. Как успяваха да се оправят с видовете и промяната?

Дори Калифорния бе трудна за поддръжка и изискваше много ръчен труд. Златистите хълмове, където бе израснал, бяха отрупани с агресивни испански треви. Те бяха надделели над местните, чиито по-дълбоки корени ги оставяха зелени през цялата година. Но затоплянето през двайсет и първи и двайсет и втори век бе по-добро за упоритите натрапници, които хората наричаха бурени. Тоест растения, които някой просто не харесваше. Те бяха по-устойчиви в сравнение с местните треви. Така че промяната бе дошла отново, както щеше да настъпи и на Купата.

Клиф се беше замислил и почти не усети Тери, който го сбута.

— Нещо голямо.

Ейби също го видя и ги скри по един ръб. Високо в небето се носеше продълговат синьо-зелен обект. Беше започнал леко да завива, така че носът вече сочеше в тяхна посока.

— Видял ни е — каза Тери. — Спуска се и ускорява.

— Старата схема — отвърна Ейби. — Заменяш височина за ускорение.

— Значи имат цепелини — продължи Тери. — Има смисъл при толкова дълбока атмосфера.

— Аха — съгласи се Ейби. — Нямат изкопаеми горива, а без тях е трудно да създадеш самолет. По-добре да се носиш във въздуха.

— Не е цепелин — отбеляза Ирма. — Има перки като риба и те се движат. Все едно гребат във въздуха. Вижте — тя увеличи изображението, — има и очи.

— Жив цепелин! — възкликна Клиф. — Това е адаптация, за която не бих и помислил.

Огледа грубата кожа на съществото. Издутините и вдлъбнатините преминаваха в кули и затворени люкове. Но нещото имаше големи очи и перки, като платна на тежък кораб. Те се накланяха, за да уловят вятъра, а в задния край имаше още очи.

Как бе еволюирало подобно нещо? Беше виждал летящи създания, подобни на птици, с големи оранжеви гърла, които можеха да се издуват. Но предполагаше, че това е сексуален механизъм, а не навигационен трик.

Отстрани по тялото имаше странни отвори. Той увеличи изображението и видя, че вътре мърдат някакви фигури. Осъзна, че вижда прозрачни прозорци. Фигурите приличаха на Птичи хора.

— Определено е живо. И си има пасажери.

— Виждам опашката му, докато се извърта — каза Ирма. — Огромно е! Оттук е трудно да се прецени разстоянието. Като гледам, е далече, поне на десетина километра.

— Значи е наистина голямо — каза Тери.

— По-добре да бягаме. — Ейби подкара колата надолу по склона и пусна екраниращото поле, за да спре вятъра.

— Заобиколи от другата страна, така че да не ни виждат — предложи Тери.

— Точно така. — Клиф се замисли. — Насочи се към онези каньони и стой ниско. Там ще се скрием.

Продължиха надолу. Ейби ги прекарваше ловко по магнитните полета, но това ги приближи опасно до скалните стени на склона.

— Поне стой близо до дърветата — извика Тери. — Ако се ударим в скалите с тази скорост…

— Не ме закачай! — изкрещя Ейби и сграбчи кормилото по-здраво. Потта течеше по челото му и капеше към брадата.

Вмъкнаха се в един тесен каньон, а в следващия миг нещо прелетя в небето. Беше продълговат самолет.

— Трябваше да се сетим, че ще изпратят нещо по-бързо. Дали са ни забелязали?

— Ние се виждахме само за няколко секунди…

Стената на каньона експлодира. Западаха отломки от скали. Щитът явно не бе пригоден само за вятър. Клиф погледна нагоре и видя как един камък, по-голям от главата му, пада и отскача от щита.

Ейби натисна руля напред и ускориха, носеха се само на метър от земята.

Клиф чуваше как някой диша накъсано. Беше чувал това дишане. Сети се, че диша самият той.

Ейби направи остър ляв завой в едно тясно отклонение. „Ами ако каньонът е задънен?“ Клиф реши да не се обажда. Беше твърде късно. Взеха следващия остър завой, а поредният взрив зад тях обсипа магнитната кола с камъчета и чакъл. Клиф вдигна поглед, но не можеше да види самолета. Ейби зави рязко надясно по един проход, който бе толкова стръмен, че се виждаше само частичка от небето.

— Ако се заклещим тук… — започна Ирма.

— Няма да бягаме, а ще се скрием — отвърна спокойно Ейби. — Не мисля, че могат да ни видят толкова навътре в цепнатината.

— И реши това, без да го обсъждаме? — заяде се Тери.

— Нямаше време. Едва успях да се изплъзна от обстрела. Рано или късно щяха да ни настинат.

— Прав си — каза Ирма. — Така или иначе нямаме друг избор.

Тери сви устни скептично.

— Ами ако използват по-мощни експлозиви?

— Съмнявам се. Няма да рискуват да пробият външната обвивка на Купата — отговори Клиф. — Обзалагам се, че не ползват тежка артилерия.

— Да се надяваме — отвърна Тери.

Изчакаха. Защитният екран заглушаваше донякъде външните звуци. Бяха се настанили така, че да виждат във всички посоки, включително назъбеното парче синьо небе. Скоро се появиха бели облаци. Не чуваха никакъв звук от самолета или от живия балон, нито пък виждаха следи от тях.

В тесния участък небе се появиха лилави облаци. Хората свалиха за малко екрана и се ослушаха. Чуваше се само свистенето на вятъра. Нямаше нищо подозрително.

— По-добре да изчакаме тук и да не привличаме огън — каза Ейби.

Изчакаха цял час. После още един.

Тери взе да става нетърпелив. Свалиха отново екрана, за да отидат по нужда. Клиф тъкмо се забърсваше, клекнал зад един камък, когато по главата му закапаха едри капки. Той се затича, но след няколко мига бе вир-вода. Вятърът блъскаше магнитната кола, а наоколо се носеше остра миризма на озон от светкавиците, които разцепваха небето. Останалите също се измокриха, когато Ейби свали екрана, за да го пусне вътре.

Водата се стичаше по скалните стени на каньона. Потоците набираха сила и започваха да достигат колата.

— Най-добре да изчезваме.

Ейби се намръщи скептично към прииждащата вода.

— Прав си. Предпочитам да ме хванат, отколкото да се удавя.

— Ако водата стигне до двигателя… — Клиф спря. — Няма значение, и без това не знаем как работи.

Това го притесняваше, но нямаше смисъл да говори. „Научаваш повече, ако си затваряш устата. Учудващо е колко често това е правилният подход“. Никой не каза нищо. Потопът се изливаше по екрана и замъгляваше гледката.

— Някой може да ни изненада и няма да разберем — намръщено каза Ейби.

— Но движението привлича внимание — отвърна Тери.

Клиф се сети за думите на баща си: „Рано пиле рано пее, но втората мишка докопва сиренцето“.

— Не можем просто да стоим тук — заяви твърдо Ейби. — Живият цепелин ще започне да ни издирва систематично и ще ни открие.

Съгласиха се с него и той включи управлението. От пода се разнесе успокоително бръмчене.

Издигнаха се над прииждащите кални води и поеха по някакъв страничен проход. Скоро излязоха в широк каньон, забулен от навяваната от вятъра дъждовна пелена.

— Имаме късмет. — Ейби погледна назад към останалите, които продължаваха да отцеждат вода от дрехите си. — Изглежда като дълга долина. Ще успея да наваксам време и въздушният кит няма да ни открие.

— Освен ако не разполагате уреди в невидимия спектър — обади се Тери. — Тогава ще сме чудесна мишена.

— Ние и сега сме мишена — каза Ирма. — Ейби, не се притеснявай от залавяне. Те стрелят, за да убиват.

Настъпи тишина.

— Хъм — каза Ейби след малко. — Тогава ще се придържам към стените.

— Може да помогне — отвърна Тери и погледна надолу. В пороя обаче не се виждаше нищо. — Но не знаем къде е небесният кит.

— И няма как да узнаем — каза Клиф. — Това ни е проблемът.

Ейби се ухили.

— Нерешителността може да е, а може и да не е проблем.

Останалите се разсмяха и напрежението се поуталожи.

Продължиха напред. Каньонът се виеше, а видимостта беше слаба. Ейби увеличи скоростта и ги издигна с метър, за по-безопасно. Когато стигна към шестдесет километра в час, поройният дъжд сякаш изчезна чудодейно. Водата се оттичаше отстрани и Клиф се сети, че това се дължи на скоростта, която спомагаше за видимостта по-добре от каквито и да е чистачки.

Седяха и се преструваха, че не се притесняват, което само увеличаваше мълчаливите паузи. Клиф осъзна, че макар да бягаха от много седмици, ситуацията се е променила. Извънземните птицеподобни вече се опитваха да ги убият. Какво ли трябваше да направи, ако ги притиснеха?

Знаеше, че няма да се моли. Това щеше да е обида към човечеството. Усети го незабавно, без да се замисля.

Вероятно и другите мислеха за това. Виждаше напрежението в наведените им очи, умората по лицето на Ирма. Колко дълго можеха да продължават така?

Ейби летеше покрай скалните стени, които се появяваха като призраци от бурята и след миг изчезваха. Клиф осъзна, че дъждът е единственото прикритие, което живите същества получават на това място. Никой никога не можеше да се възползва от мрака. Видя няколко тичащи животни под тях и се зачуди дали местят територията си. Или пък използваха прикритието на дъжда, за да се чифтосват?

— Знаете ли, може би не е случайно, че хората правят секс нощем — обади се той внезапно. — Или поне на закрито. — Трябваше да ги извади от унилото настроение дори само заради собствената си тревога.

— Какво? — Ирма го изгледа предупредително.

Той им обясни заобиколно. Страхът от нападение, докато се съвкупяваш, те кара да го правиш по тъмно и на закътано. След това изтъкна, че е наистина важно. Дай социални сигнали, например голотата да е знак, че желаеш да правиш секс. Защо иначе хората се притесняваха да ги видят, все едно е огромна тайна? Създай племенни правила, така че двойките да не бъдат закачани. Направи го важно събитие, а не просто едно бързо сношение в тъмното. Беше противоречива теория, скалъпена набързо, но свърши работа.

Както и предполагаше, Ейби пусна първата шега. Не беше много добра, но Тери последва с истинско попадение. Започнаха да се хилят и угрижените бръчки изчезнаха от лицата им. Разговорът беше бърз, кратък, пикантен и отпускащ. Обучението им се включи несъзнателно — как да повдигат настроението и да запълват леките пукнатини в екипната работа.

След смеха Клиф продължи да ги разсейва от опасността, защото знаеше, че прекаленото напрежение може само да навреди. Разказа им какво мисли за това странно огромно място. За тукашните цветя, които цъфтяха постоянно. И как листата не падат от дърветата, освен ако не ги откъснеш, защото тук нямаше и зима. Животните нямаха определено време за покой и бърлогите им бяха широки и охранявани. Малките животни защитаваха леговищата си свирепо, защото им трябваше безопасно място, с почти пълна тъмнина, за да си почиват и да се чифтосват.

Ирма го изгледа скептично и той усети, че лекцията му е започнала да ги отегчава, така че спря.

— Но защо Купата е толкова голяма? — попита Ирма. — И защо няма никой?

— Питаш защо има толкова открити пространства ли? — обади се Тери.

— Може би не харесват градовете — предположи Ейби. — Не сме виждали нищо освен малки селища.

Клиф кимна и каза:

— Дори от „Слънцетърсач“ не се забелязваха големи мегаполиси.

— Може би Птичите хора предпочитат природата. Като мен — каза Ирма.

Завиха покрай някакви скали и дъждът внезапно спря. Ейби спря колата и всички се заоглеждаха.

— Ето го там! — извика Тери.

Балонното създание висеше в далечината над едно скалисто възвишение. Клиф не се беше замислял, че и то е подвластно на ветровете, докарали бурята. Само лошият късмет го бе отвял така, че да блокира пътя им.

— Току-що изстреляха самолет — каза Тери, гледаше през бинокъла. — Завива към нас.

Клиф погледна в обратна посока, към върха, който се извисяваше зад тях.

— По дяволите! Трябва да се върнем. — „Край на бягството“.

Ейби завъртя майсторски магнитната кола и потегли, като използваше скалните стени за заслон от самолета.

Носеха се към каньоните на възвишението, които бяха по-дълбоки и предлагаха повече убежища. Всички мълчаха и Клиф се чудеше как да ги изкара от това настроение. Страхът от преследването бе заседнал в главите им и не се виждаше начин да ги пусне.

Ейби изведнъж забави и възкликна:

— Сетих се! Отдавна се чудя за тази колона. Клиф, слушай. Нали от кораба видяхме, че са разположени в схема?

— Аха.

— Вече знам защо. Те са в решетка, защото са част от конструкцията. Това са точките на най-голямото напрежение!

Останалите го гледаха неразбиращо.

— Нещо като противотежести. — Ейби пусна руля и им показа, като сложи дланите си перпендикулярно. — Опъват поддържащи кабели и ги слагат по двойки на мостовете, не се ли сещате?

— Значи въртящата се купа е като мост? — попита колебливо Ирма.

— Да — отвърна оживено Ейби. — Чиито краища са вързани един за друг.

— А защо е като колона? — попита Тери.

— Обзалагам се, че от външната страна на Купата също има такава колона. Всичко е в изравняването на напрежението. — Видя колебливите им погледи и добави: — Мислете за арка, чиито страни се подпират взаимно.

— Арката е измислена, за да работи при гравитация — каза Тери.

— А това място работи срещу центробежната сила, която ние усещаме като гравитация — отговори Ейби триумфално.

Клиф беше доволен, че това ги изкарва от мрачното настроение, но все пак попита:

— Е, и? В смисъл, хубаво е, че си се сетил, но…

— Не схващате ли? — възкликна Ейби. — Естественото място за транзитна система е по линиите на най-голямото напрежение. Там се решават големите механически въпроси. Има достатъчно подпори за транспортни линии и тем подобни.

Клиф сякаш зацепваше, но…

— Значи там спира някакъв транспорт? Нещо като железопътна гара?

— Или асансьор — отвърна Ейби. — На такова странно място това си е на практика едно и също.

Клиф отвори някои от изображенията, заснети от „Слънцетърсач“. При по-висока резолюция можеше да види дребните иглички, които се подаваха от външната страна и сочеха към звездите. Те оформяха решетка по полукълбото, но му се бяха сторили маловажни — тогава беше толкова смаян от цялата идея, че едва успяваше да я осмисли.

— Е? — попита Тери. — Самолетите ни издирват…

— Можем да се скрием, но кой знае с какви детектори разполагат? — продължи забързано Ейби. — Трябва да се скатаем.

— В подземната система, която според теб свързва тези колони, така ли? — попита оживено Ирма.

Ейби вдигна палец.

— Именно! Права си! Това е по-скоро като метро, заровено под нас.

— И къде се намира? — попита Клиф скептично.

— В колоната, разбира се. Има смисъл от инженерна гледна точка. Глупаво е, че не се сетих по-рано.

Клиф го потупа по рамото.

— Чудесно! Намери го.

Ирма прегърна Ейби, а Тери му стисна ръката… но точно тогава чуха бръмчене.

— Самолетът приближава — каза Тери.

— Дайте тогава да открием това метро дяволски бързо — подкани ги Клиф.

Част 8

С дъх на хилядолетия

Инженерството за едни е магия за други.

Робърт Хайнлайн

1.

Извънземната технология наистина притесняваше Клиф и той имаше лошо предчувствие.

Обсидиановите висини създаваха впечатление за сложен дизайн в издължената перспектива. Издатъци от блестящ жълтеникав метал се плъзгаха по плоската повърхност и описваха сложни геометрични фигури, които подлъгваха окото. Или поне неговите очи. Тройните вертикални отвори, подобни на хриле на акула, предполагаха, че става дума за охладителен канал.

Извисяваше се над тях, докато слизаха от магнитната кола. През последните часове проверяваха безброй тесни каньони в търсене на „железопътната гара“ на Ейби в подножието на каменната колона. След няколко неуспешни опита, водещи до „задънени улици“, нервите им бяха опънати. При всяко излизане от каньоните преследвачите, които дебнеха отгоре, можеха да ги заловят. Самолетите обикаляха в бледосиньото небе и плашеха ятата птици, които се разлитаха трескаво. Ейби придържаше магнитната кола до стените и излизаше на открито само когато това бе неизбежно.

А после колата изведнъж се спусна към земята, спря и от вътрешността ѝ се разнесе стържене. Ейби успя да я подкара чак след няколко опита.

Поеха по едно ветровито дере, което се разширяваше бавно, и скоро стигнаха до широк стръмен каньон от зелен варовик, прояден от водата. След десетина километра каньонът се разшири в огромна площ от груби напечени от постоянното слънце камъни. От другата им страна се издигаше някаква голяма конструкция, почти слята с издигащата се колона. Според Клиф беше висока поне километър.

Отне им почти час да стигнат до основата ѝ, като се движеха покрай скалите.

— Вижте, има следи — каза Ирма, щом спряха.

Тук очевидно многократно бе минавал колесен транспорт и наистина имаше множество следи, някои явно много стари.

Дълбоките коловози бяха раздалечени на десетина метра. Това, което бе минало, бе мачкало дори скалите по пътя си.

— Водят натам. — Ирма посочи кръглия отвор в центъра на тъмната фасада.

Всички се колебаеха. Ейби насочи магнитната кола напред, но тя отново забави и заръмжа още по-силно.

— Надявам се, че не се е повредила — каза Ирма.

— Не разбирам какво става. — Ейби сви рамене. — Проверих данните в дисплеите и разчовърках каквото мога. Повечето неща обаче са запечатани и нямам необходимите инструменти. Не е като да разполагаме с упътването.

— Караме я доста здраво от… — Тери погледна надясно, което означаваше, че се консултира с вътрешния си софтуер, — тринайсет дни. Може би има нужда от смазка и смяна на маслото.

Клиф знаеше, че нямат избор. Насочи зарядните панели към слънцето — след като влезеха на закрито, нямаше да има как да ги зарежда.

— Какво чакаме — попита Ирма. — Вече сме пред входа, така че…

— Да, да скрием колата и да видим какво има вътре — каза Клиф. — Ако стане напечено, ще се чупим.

Помещението беше огромно и празно.

Дълбоките коловози по пода показваха откъде е минала тежката машина — или машини.

В центъра на огромното високо фоайе имаше каменно изваяние на пиедестал. Беше с размерите на човек и се въртеше бавно, вероятно чрез магнитно поле. Сякаш цялата околна светлина излизаше от него и искреше в целия цветови спектър.

Клиф мръдна глава и се появиха нови присветвания в синьо и жълто. Камъкът сякаш нямаше фиксирана форма. Фасетите му примигваха и той имаше чувството, че самите очертания на камъка се размиват.

— Хипнотизиращо е — каза Ейби.

Камъкът едновременно излъчваше и отразяваше светлина — брилянтна, успокояваща, поразителна с вида си на вечна красота.

Ирма извади лазера си и го настрои на ниска мощност, като фенерче. Прокара лъча по камъка и това предизвика блестящи светлинни каскади.

— Истинско произведение на изкуството — каза тя с възхищение.

Наистина бе така, но…

— Изключи лазера. Това може да е аларма.

Ирма се подчини и камъкът помръкна. Явно се хранеше от светлината.

— Да вървим — каза Ирма.

Последваха коловозите. В следващата широка пещера имаше огромна двойна врата.

— Наистина прилича на асансьор — призна Тери.

— Няма бутон за повикване обаче — отбеляза Ирма.

— От милиони километри ли? — Ейби поклати глава. — По-скоро трябва да е като влак…

Зад тях долетя приглушен звук. Тропот. Клиф се огледа.

— Ето там. Прилича на врата.

Затичаха се натам. Наистина беше врата, голяма с издут орнамент — може би ключалка — в средата.

Клиф спря, а Ейби попита:

— Защо бягаме? Да ги нападнем.

Ирма само изсумтя.

Клиф не им обърна внимание. Вратата не реагираше на бутане, а и не изглеждаше, че лазерите могат да прережат дебелия метал. Месинг, желязо? Не можеше да отгатне. Тропането зад тях се засилваше. Орнаментът в центъра имаше сложен отвор. Вече чуваха стъпките и тропота на нещо по-тежко.

Той се наведе да огледа отвора, но Ирма го избута, посегна към колана си и извади някакви инструменти. Според Клиф беше невероятно ключалката да е аналогова. Понечи да отмести Ирма, но се замисли. „Какво би издържало тук?“ Не и дигиталните мрежи, чиито компоненти се разваляха. Не — само обикновен метал.

Ирма не успя с първия шперц и опита следващия. Трети. Четвърти. Шумът се засилваше и Клиф вече чуваше нещо като приглушени думи…

Ключалката изщрака.

Вратата беше тежка и изскърца, когато Тери и Ирма я бутнаха. Вътре беше тъмно. Всички се вмъкнаха и внимателно притвориха вратата. Ирма включи лазера си и успяха да огледат ключалката отвътре. Тери тикна в нея един от инструментите, за да не се заключи, а останалите избутаха вратата. Не се чу щракване.

— Дали е умно? — прошепна Клиф. — Може просто да бутнат вратата и да разберат, че някой е влязъл.

— Може би. — Ирма се намръщи. — Дойдоха толкова бързо, сякаш са повикани от някаква аларма. Трябва да са били наблизо.

— Ако са работници от поддръжката, ще започнат претърсване — каза Ейби. — Може би могат да извличат образи от онзи камък и ще разберат как изглеждаме.

— Да заключим — нареди Клиф. — Веднага.

Тери издърпа инструмента и ключалката щракна.

— И сега какво?

Огледаха се в сумрака. Покрай едната стена имаше машини, подсигурени с вериги. Беше прашно. Прахът беше фин и кисел, с дъх на хилядолетия. Клиф се чувстваше така, сякаш може да потъне в мекото му царство.

Не беше осъзнал как коприненият спокоен мрак го кара да се чувства у дома.

— Клиф, хайде — подкани го Тери и тръгна да разглежда.

Бяха в помещение, което очевидно съдържаше ремонтна екипировка. Големите прозрачни стени им показваха самата транспортна система. В центъра на големия коридор имаше релси, които изчезваха в размиващата се далечина. Тунелът беше очертан с бледи рамки, чиито външни ръбове светеха в луминесцентно бяло.

— Вагоните явно са големи — отбеляза Ейби.

— Купетата сигурно са като къщи — каза Клиф.

— Светлината става по-силна — обади се Ирма.

— Усещам полъх — каза Тери. Хауард кашляше от прахоляка, който се вдигаше от пода. Клиф видя как четири от рамките се озариха и внезапно проблеснаха в бяло. Чу се остро изщракване и нещо профуча покрай тях…

Изпопадаха на земята и Клиф осъзна какво се случва чак като се озова по гръб. Примигна в сумрака, надигна се, разтри главата си — беше се ударил в прашния под — и кихна.

Останалите също се надигнаха и седнаха. Ирма дишаше задъхано с широко отворена уста. Хауард търкаше главата си и псуваше. Тери се бе облегнал на стената до големия прозорец и беше присвил очи.

Ейби се изправи, олюля се, после застана стабилно. Пое си дъх.

— Видяхте ли? — И посочи през прозореца. — Това са електрически намотки. Явно системата е електродинамична.

Клиф бе виждал такива инсталации на Земята — зареждаха асансьора и предаваха теглото му на стабилната вълна от електромагнитни полета. Тази технология беше подобна.

— Усетихте ли труса, когато премина? — продължи Ейби. — Подът не просто се разтресе, а леко потъна. Този „влак“ е доста тежък.

— Как да са качим на някой? — попита Тери.

— Първо трябва да разберем как да го спрем — каза Клиф.

Тери се усмихна.

— А след това къде ще отидем?

Големият въпрос.

— Далеч оттук — отвърна Клиф. — Нали това правим през цялото време — бягаме и се обучаваме.

— Няма ли да търсим групата на Бет? — попита Ирма.

Клиф усети, че погледите на всички са насочени към него.

— Иска ми се, разбира се. Стига да знаем, че е в ръцете на Птичите хора. Но къде?

— Може би близо до огледалната зона? — предположи Ейби.

— Защото ни изпратиха образа оттам ли? — Ирма поклати глава. — Може просто да ни примамват.

Клиф не каза нищо. Все още не знаеше как да тълкува образа на Бет.

— Вижте, намираме се в доста неприятно положение — каза Тери.

— Как позна? — отвърна рязко Ирма.

— Трябва да се махнем оттук! — прекъсна ги нетърпеливо Ейби. — Защо не хванем първия влак, който успеем?

Май наистина не разполагаха с други възможности. Клиф усети лек полъх и каза:

— Идва следващият.

Този път се приготвиха, но нямаше завихряне и трус, а само силен полъх и съскане. Появи се дълга колона ръбести вагони, която започна да намалява скорост.

Това им попречи да видят тъмната трикрака машина до отсрещната стена и контролното табло пред нея. Тя натисна някакви копчета и влакът спря.

От един страничен коридор на широката платформа се появиха големи сиви роботи, бързи и безшумни. Вдигнаха ръце, сякаш отдаваха чест. Шест от тях отвориха един вагон и започнаха да разтоварват някакви капсули. Движеха се с изненадваща скорост, координирани и специализирани — вдигаха, товареха и придвижваха капсулите по коридора. Никой от роботите не поглеждаше към хората, които наблюдаваха от прозореца.

— Виждате ли контролното табло на страничната стена? — посочи Хауард. — Онази машина направи нещо и влакът спря.

Докато гледаха роботите, Клиф усети под краката си трус. Имаше усещането, че наблизо се движи нещо огромно. Сякаш минаваше перпендикулярно на линиите, които виждаше.

— Има друго ниво — каза той. — Вероятно по другата ос на решетката.

— Естествено. Ширината и дължината на Купата — отвърна Тери.

— Тези релси отиват към по-високите ширини — каза Ейби.

— Откъде знаеш? — попита Ирма.

Ейби се ухили.

— Имам вродено чувство за ориентация. Помните ли как по време на обучението ни оставиха в гората, за да открием обратния път?

Клиф помнеше. Беше се провалил. Тогава се бе притеснил да не го отстранят, макар да се справяше добре с останалите полеви тестове.

— И какво?

Ейби се ухили още по-широко.

— Направо ви размазах, не помните ли?

Наистина беше срамно. Клиф усети, че се изчервява. Боровата гора в Джорджия беше идеално равна и максимално гъста, защото от нея се добиваше пресована хартия, така че ходенето беше трудно. Небето беше облачно, така че не можеше и да се ориентира по слънцето. Накрая се бе съюзил с още двама и използваха система, раздалечавайки се на един вик разстояние. Определено не беше метод, с който да обикаляш в дивата природа, където може да има хищници и врагове, но бе сработил. Донякъде. По-късно научи, че насмалко да го изключат заради това. А отгоре на всичко като малък уж беше скаут.

— Е, и? — Ирма изви язвително устни.

Ейби се намръщи.

— Тези релси водят към по-високите ширини. Този влак е товарен и не виждам пътници…

— И? — попита Тери.

Ейби не бързаше да споделя мъдростта си.

— Да се качим — каза Клиф.

— Ако се настаним в някой празен вагон, никой няма да ни види.

„Да хванем товарния“. Клиф помнеше, че е чел книга по въпроса. Очевидно изразът беше класически.

— Така ще сме все едно в капан! — изсумтя Тери.

— Че сега не сме ли в капан? — озъби се Ейби.

— Това са товарни вагони.

Ейби извади комуникатора си и го пусна на бавно възпроизвеждане.

— Снимах първите вагони. — Предният имаше прозорци и в тях се виждаха странно оформени столове. До стените имаше някакви машини. — Приличат на пътнически седалки. Доколкото виждам, няма никой.

— Изглежда рисковано… — почна Тери.

Но Клиф вдигна ръце и ги спря.

— Но как да се качим?

— Ето оттам. — Ейби посочи към страничния коридор. — Вляво има врата. Обзалагам се, че води към релсите.

Тери поклати глава.

— Съмнявам се, че…

Откъм голямата врата, през която бяха влезли, долетя тракане. Всички се обърнаха натам.

— Откриха ни… — изстена Тери. — По дяволите!

Тракането спря и той млъкна. Пауза. Откъм вратата долетя бръмчене.

— Опитват да я срежат — каза Клиф.

— Да се махаме оттук — подкани ги Ейби.

Клиф погледна роботите. Почти бяха свършили с разтоварването. Наведе се към твърдия прозорец и видя широката платформа и разтоварващите машини. Влакът беше дълъг.

Не му харесваше тази работа. „Но когато бягаш…“

— Добре — заяви Клиф. — Хайде по-бързо.

Излязоха от страничния коридор и затичаха към началото на влака. Роботите не им обръщаха никакво внимание.

Пътническият вагон беше по-дълъг от товарните и имаше големи прозорци. Изглеждаше празен и около него не се мотаеха роботи.

Качиха се и Клиф си помисли, че мирише на зоологическа градина. През предния прозорец се виждаше тунелът, осветен на всеки стотина метра от рамките, които излъчваха бяла светлина.

Изпробваха машините на едната страна и откриха, че пускат храна — или поне нещо подобно. Малко като автоматите за закуски. Пускаха някакви пакетирани неща, които приличаха на слама, но не миришеха лошо.

Влакът потегли и ускори бързо, така че всички побързаха да седнат. Седалките се наместиха автоматично по формата на телата им и се подгряха до приятна температура. След толкова много време в магнитната кола Клиф започна да се отпуска.

Клиф подуши въздуха и усети миризмата на озон. Влакът продължаваше да ускорява, но не друсаше и Клиф стана и отиде до предната страна, за да погледне. Доколкото можеше да прецени по стрелкащите се светлини на стените, се движеха с повече от сто километра в час. А влакът продължаваше да ускорява.

Той седна до Ейби.

— Още се ускоряваме.

— Купата е огромна. Този влак е по-добър от всеки, на който съм се качвал. Ако пътуването трае, да речем, седмица, това чудо трябва да стигне до скорост от около сто километра в секунда.

— Хм. Може би отнема по-дълго.

— Надявам се, че не. Тази машини за храна не могат — а може би могат? — да правят храна от нищото.

Клиф не каза нищо. Притесняваше се, че ги е вкарал в капан, и то смъртоносен.

2.

Редуинг гледаше гигантския пейзаж на Купата и си мислеше как преди десетилетия и той беше нещо като учен. Точно затова бе станал астронавт.

Така бе развил уменията, които му позволиха да поведе групата учени и инженери към нов свят. Това нещо, тази Купа, не беше свят, а огромна конструкция. Изглеждаше близо, защото виждаше позната картина, която бе наблюдавал безброй чудесни часове в ниска орбита около Земята. Но въпреки това бе на десетки милиони километри, имаше защитена атмосфера и бе странна.

Сравнението беше мамещо. Тук атмосферните циркулации, които бе изучавал като млад, бяха съвсем различни и отвъд разбиранията му. Звездната светлина падаше върху Купата почти равномерно. Но слънцето никога не залязваше и липсваха дневните и нощни ветрове, които управляваха движенията в атмосферата на Земята, Марс, Титан и Венера. Освен това Купата винаги беше на еднакво разстояние от звездата. Което означаваше, че няма сезонни цикли, студени зими и жежки лета. Преди години — векове в реалното време — той се любуваше на кристалното есенно небе и на обещанието за пролет след студените месеци. Тук нямаше нищо подобно. Извънземните съществуваха под постоянната светлина на малката звезда и нейната струя. Нямаше нощ. Кой би искал да живее в безкраен ден?

Въздушните течения не се издигаха от мястото, където падаше директна светлина, защото такова нямаше. Или по-точно, това бе Дупката, през която минаваше струята. Нямаше клетки на Хадли, полюсни завихряния, ветрове от пустинните пояси, които да обвиват глобус. Вместо това тук нещата зависеха от ефекта на въртенето.

Виждаше дългите облачни реки, които се оформяха над тъмносините морета и се проточваха на разстояния, по-големи от разстоянието между Луната и Земята, изтиквани към по-високите ширини на необятната Купа. Навъсените лилави дъждовни облаци се извисяваха на по седем километра над червеникавокафявия пейзаж.

Грамадният мащаб му пречеше да усети какви модели биха били възможни. Очевидно цялата конструкция бе създадена, за да се държи всичко в постоянство — стабилна светлина, минимални разлики в температурите, за да няма бури.

Изобщо не можеше да разчита на интуицията си, за да предположи как се формира времето тук.

Климатът явно зависеше от въртенето. За да получат гравитация, извънземните бяха завъртели цялата конструкция и получаваха любопитни кориолисови ефекти.

Името го върна към студентските му години, преди повече от половин век. Сети се за една пиянска песничка на метеоролозите.

Кориолис се натряскал

и върви и все се стряска.

А бе уж върви направо,

но зачита не наляво,

а надясно и надясно, и надясно…

Кориолис може и да е бил кротък човек, но силите му пораждаха урагани, торнада, реактивни струи и куп други бели. И сигурно ги предизвикваха и тук. Докато си мислеше това, Редуинг забеляза на екрана блестящ бял ураган. Бързо потъмняващите облаци бяха с размерите на Земята и се завихряха към крайбрежието на огромно море. „Проблеми за някого или за нещо“.

Почукване на вратата го върна към реалността на „Слънцетърсач“.

Изпитото лице на Карл беше усмихнато, което можеше да значи и добри вести. „За всичко си има първи път“. Но слабичкият мъж седна срещу него и започна с лошите новини.

— Има прогресивно разхлабване на прозрачните керамични прозорци, които използваме за астрономично наблюдение. Причината или е механична, или през магнитните екрани минават йони.

— Можеш ли да ги оправиш?

— Естествено. Вече започнах да произвеждам нови. Външните роботи ще ги поставят, когато свърша, а старите ще ги приберем за материал. Не дойдох за това обаче, капитане. Имам идея.

— Радвам се — отвърна автоматично Редуинг. Това беше може би двайсетото хрумване, което Карл му поднасяше по този начин. Все пак човекът заслужаваше известна похвала, защото бе успял да подобри работата на кораба. Но беше толкова съсредоточен върху машините, че почти не вършеше работа като корабен офицер. Редуинг виждаше, че Карл се готви да го засипе с технически подробности, но знаеше, че е най-добре да го остави да продължи.

— Имам предвид магнитните гребла за плазмата, която събираме от звездата — почна Карл. — Не е като протоните, които идват с една десета от скоростта на светлината, така че трябва да пренастроя улавящия капацитет.

Редуинг знаеше за големия напредък, който бе позволил междузвездното пътуване — той зависеше от технологии, които не можеха да се видят от мостика. Методът на улавянето на протоните, забавянето им между заредени решетки за електрическа енергия и изпращането им в горивните камери, където катализаторът вършеше ядрената магия — всичко това се случваше в ореола около кораба, а самото горене беше в неговите недра, където не можеше да отиде никой. „Летим благодарение на чудеса“.

Кимна и зачака да чуе идеята.

— Летим с гребло от хиляда километра, което се поддържа от наномрежа. Имаме по-голяма фуния отпреди, защото плазмата е по-слаба. Промених настройките — наложи се да използвам пълния набор външни роботи.

— Сега полетът ми харесва повече — призна Редуинг. — Поне не се будя посред нощ.

Лицето на Карл светна.

— Радвам се да го чуя. Обаче се сетих нещо — щом греблото не е оптималното за мястото, където се намираме, какво би било по-добро?

Редуинг искаше да го подкани да изплюе камъчето, но знаеше, че няма да се получи.

— Бих предположил — струята?

Карл го изгледа унило.

— Как познахте? Ако…

— Че какво друго имаме в тази система? — Редуинг се усмихна. — Трябва да е струята. Освен това прелетяхме през нея. Какво изживяване само, нали?

— Ами… да, сър. Проучих го. Тогавашните настройки на греблото не са били толкова добри за прелитане през струята, колкото сегашните, и…

Поколеба се, после изтърси:

— Защо не използваме „Слънцетърсач“ като оръжие?

Виж, това беше идея. Не че Редуинг я разбираше, но самото ѝ споменаване забърза пулса му.

— Как?

— Ще ви обясня. Помните ли как видяхме огледалата да се променят и да показват женско лице? Бях навън и поправях фунията с роботите. Видях го директно през скафандъра си: Невероятно! Беше Елизабет Марбъл, заловена с екипа си, и говореше.

Редуинг му кимна да продължи по-бързо и Карл схвана намека.

— Дори това, което трая около час и оттогава се повтаря приблизително всеки ден, има ефект върху струята. Дава ѝ по-малко слънчева светлина или просто разсейва светлината. Големи промени! Ден-два по-късно видях малки нишки, които се образуваха в звездата, в основата на струята. Те също пораснаха и се отделиха.

— Всички ги видяхме. — Не изглеждаха по-различни от вариациите, които се случваха понякога, като бримки по нишка.

Редуинг все още се изумяваше как ярката черта в небето се запазва стабилна.

Карл се наведе напред и продължи развълнувано:

— Огледалата се фокусират в тази точка, за да карат плазмата да извира от звездната повърхност. Освен това в основата на струята има станции, които по някакъв начин генерират магнитни полета. Предполагам, че тъкмо те оформят и ограничават струята. Та значи… — Карл се ухили гадно — защо не им покажем какво можем да направим на струята?

— Какво можем да направим? — попита скептично Редуинг.

— Да я прецакаме!

— Тоест…

— Да предизвикаме нестабилност. Тя ще се разрасне. Все едно струята е пожарен маркуч — трябва да го държиш здраво, иначе започва да се гъне и да шава като ядосана змия.

— И когато стигне до Купата…

— Ако нестабилността нарасне достатъчно, струята ще удари встрани. Ако засегне атмосферната бариера, която започва от най-горния пръстен, сигурно ще я прогори.

Редуинг се загледа във възбуденото му лице. Говореха за световно разрушение от немислима степен. Трябваше ли да опитат?

— Ще предизвикаме нестабилност — продължи Карл. — Някой път я получаваме при плазмата във фунията, преди да се забави от колекторните листи. В потока се появява издутина, предизвикана от турбуленцията. Издутината избутва магнитните полета навън, тоест ще получим цилиндър от бърза плазма, приличащ на змия, погълнала яйца на равни интервали.

— Тоест ще стане дебела и ще може…

— Да обгори териториите около Дупката, където струята е най-близо до Купата. Ще удари контролните инсталации, които според мен са точно там. Изучавах ги през телескопите. Виждат се огромни намотки, точно около ръба на Дупката. Сигурен съм, че това са магнити, които отблъскват струята.

Редуинг го гледаше втрещено.

— И ще постигнем това, като прелетим през струята?

— По-скоро само ще я забършем. Мога да изчисля как да профучим покрай нея и после да се върнем в точния момент, за да предизвикаме нестабилност.

— Близо до основата на струята и звездата?

— Добре де, признавам, че ще стане малко горещо.

Хубаво, че поне признаваше нещо. За човек, предлагащ да се унищожи тази огромна и невероятна конструкция, изглеждаше невъзмутим.

— И няма да има опасност за „Слънцетърсач“?

— Мога да настроя параметрите на фунията и да поработя с роботите по колекторните листи. Ще ги наглася. — Карл се усмихна гордо. — Вече пуснах симулация. Вярно, има проблеми с преминаването през магнитните обръчи, които обграждат струята. Ако успеем да ги разрешим, полетът ще е гладък. Поне така изглежда. Според статистиката няма да друса много.

— Чувал съм за един статистик, който се удавил в локва на улицата. — Редуинг се усмихна сухо.

— Е, може просто да прелетим покрай струята и да пробваме…

— Искам подробни анализи. — Капитанът присви очи. — С разпечатка.

Ако предприемеха тази стъпка, тя трябваше да бъде документирана. Не че в неговия живот щеше да се стигне до разследване, но беше добре да остави доклад, каквото и да се случеше.

Продължиха да обсъждат дребни технически проблеми и след като Карл си тръгна, Редуинг стана и се загледа в Купата.

Виждаше тропически джунгли, пустини, гъсти гори и красиви долини — Купата беше като истинска планета. Нямаше големи планини, защото масата им щеше да наруши общия баланс. Но имаше много равнини и океани. При това невъобразимо огромни. Някой си ги бе представил преди безкрайно много време.

Най-шокиращото при Карл не беше идеята му, а колко възбудено описваше как ще отвори атмосферната бариера. Това щеше да убие безброй същества и може би щеше да унищожи самата Купа. Редуинг гледаше как силите на Кориолис продължават да се вихрят. Мъчеше се да разбере как работи глобалният хидрологически цикъл — и внезапно осъзна, че това не е глобус, а голям съд, и че образованието му е почти безполезно.

Но там долу имаше същества с непредставими способности. Как оцеляваха в буря, която можеше да трае месеци и години? Това беше съществената разлика тук — мащабът. Всичко беше по-голямо и траеше по-дълго. От колко ли време съществуваше самата Купа?

Съществата, която я бяха изградили и я управляваха, разполагаха с огромен опит и дълга история. Със сигурност бяха помислили за това, което бе хрумнало на Карл.

И със сигурност разполагаха със защити срещу подобни опити.

3.

Според изчисленията на Клиф магнитният влак се носеше с около десет километра в секунда. Наистина астрономически ускорения. Може би Ейби беше прав, че да се обиколи Купата в относително разумно време се изисква скорост от поне сто километра в секунда. Размазаната гледка през прозореца показваше само бързо примигващите пръстени, докато преминаваха през тях, докато накрая и те се сляха в един постоянен примигващ блясък.

Решиха да проучат дългия пътнически вагон. Имаше обширни купета с прости платформи за сън и сядане, както и завивки в отварящи се с плъзгане шкафове. Хауард откри прекъсвачите след първия час, докато търсеше повече храна. Клиф чу виковете му и изтича при него.

— Гледайте! — извика гордо Хауард, когато се събраха всички, и натисна един ключ близо до вратата на купето. След това завъртя прекъсвача на стената и осветлението на тавана се намали до пълен мрак.

Всички започнаха да викат и да се радват, а Ирма дори затанцува с Ейби. Все едно бяха получили свободата си — свобода от постоянната слънчева светлина.

Ирма предложи да проучат останалата част от вагона и продължиха. Купетата варираха по размери и стил, предимно с разположението на платформите.

— Пригодени са за пътници с различни размери и нужди — отбеляза Ирма. — Най-вероятно за различни видове.

Клиф кимна.

— Да, Птичите хора са големи, но някои от другите живи форми, които видяхме отдалече, са малки. Интересно е да имаш интелект в различни по големина тела.

— А защо няма никой? — попита Тери.

— Както и на станцията. Освен роботи — добави Ейби.

— Може би не пътуват много? — предположи Ирма.

Нямаше отговори, само множество въпроси. Вагонът беше дълъг повече от сто метра и завършваше със запечатана врата и стеснение.

— Да не ходим нататък — каза Ирма. — Хауард, копчето за светлината беше чудесна находка. Ще я използваме ли?

Хапнаха, преди да легнат. Храненията бяха важни, както по време на интерпланетарните обучителни мисии. Клиф беше научил корабния протокол на орбиталната станция на Марс, както и как да се справя с късата центробежна гравитация, от която в началото му се виеше свят. Най-важният урок бе социалното сплотяване. Храненето заедно развиваше солидарност, работа в екип, важните преценки за сили и слабости, които всички трябваше да знаят. Тези познания им позволяваха да реагират интуитивно при криза. Тук опасността никога не беше далече и тези мълчаливи умения бяха станали жизненоважни.

— Какво ще правим, като стигнем следващата гара? — попита Тери, докато дъвчеше една от странните храни, която се изстискваше от тубичка. Самата тубичка се изпаряваше със съскане, щом бъдеше изпразнена. Свойствата ѝ станаха тема на озадачена дискусия. Клиф наблюдаваше как сега, след като възбудата от преследването бе отминала, всички започват да се чудят в какво са се забъркали.

„Твърде късно“. Реши да не казва нищо и се сети за една от любимите фрази на баща си: „Животът просто е едно проклето нещо след друго“.

Облегна се отпуснато в сънливото състояние на попреял човек. Ниското бучене на влака го успиваше, но той събра решителност да заговори.

— Трябва да оставим пост, както и преди. Тери, ти си пръв.

Недоволна въздишка, завъртане на очи, после бавното съгласие, с което бе започнал да свиква. Клиф се възползва от това и се надигна, като опита да изглежда суров.

— Не знаем нищо за това място. Вече не сме сред природата. Това е влак и спира някъде. Когато спре, трябва да сме готови да бягаме или да се крием.

— Няма да е лошо да се разделим — каза Хауард. — Да не ни спипат всички наведнъж.

Клиф не хареса скрития зад тези думи песимизъм, но се съгласи.

— Добра идея. Но да не бъдем по един.

Продължителна тишина. Тери погледна към Ейби и Клиф се сети, че един от тях беше гей. Кой? Не можеше да се сети даже животът му да зависеше от това. „По дяволите. След цялото това време…“

Твърде късно. Вече нямаше значение. Хауард. Тери и Ейби решиха да са заедно. Никой да не остава сам. Клиф и Ирма…

Тери и Ейби го гледаха и той осъзна, че знаят. Щеше да е с Ирма в купе, което се затваряше здраво, да, мерси. Нямаше значение кой е гей, големият проблем бяха те с Ирма. Досега го бе игнорирал. Беше толкова погълнат от собствените си емоции, че не мислеше какво се случва с малка група при всички тези подводни течения. Сега, когато отново бяха на относително безопасно място, всичко потискано от псевдоприродата на Купата се разкриваше. Старите елементи — оцеляване, секс, великолепието на дълбоката чувственост. Живот.

Осъзна, че е останал без думи, което сякаш не беше лоша идея. „Животът е просто едно проклето нещо след друго“.

— И какво ще правим, като стигнем до гара? — попита равнодушно Тери.

— Трябва ни изход — отвърна бързо и нервно Ирма.

Всички се съгласиха. Върнаха се в задния край, към „кърмата“, и огледаха запечатаната врата.

— Трябва да я пробваме — каза Тери.

Вратата се отваряше с бутане. Водеше към малка камера, на чиято стена имаше регулатор за налягане — аналогов и дълготраен, разбира се, — с няколко клапи. Просто устройство, което можеше да служи на поколения без наръчник с инструкции.

Влязоха в тъмно помещение, което веднага се освети от фосфорни лампи.

— Товарен вагон — каза Тери.

Товарите с размерите на земни вагони бяха подсигурени с тъмно мрежесто покритие. Изглеждаше механически сигурно и професионално — работа на машина с най-висок стандарт по земните стандарти.

— Ще отстъпим насам, така ли? — предположи Ейби.

— Нямаме голям избор — отвърна Тери.

— Ако започнем да забавяме, вдигнете тревога — каза Ирма.

— Кой ще е на пост? — попита невинно Тери.

— Ти — сряза го Клиф. Нямаше надежда, че хилавият мъж ще остане буден повече от пет минути след останалите. Но беше добре да установят някакъв ред дори да беше очевидно, че няма да работи. От уморените им очи виждаше, че и те го разбират.

— Избраха си купета и изгасиха лампите. За пръв път в странния им нов живот се възцари благословена нощ.

Клиф се надигна. От пода се носеше бавно и продължително басово бучене. Той примигна — реши, че е под дърво и наблизо има някакво животно. Внезапно осъзна, че това е истински, солиден мрак. Не сянка. Нямаше да се махне.

Намери копчето на стената и светна лампите. Ирма трепна, изви глава и вдигна ръка да се предпази от светлината.

— О-о-о! Нееее…

— Налага се. Забавяме.

Клиф вдигна комуникатора и изпрати обща тревога. Досега не се бе замислял дали стените на влака не блокират сигнала. Е, беше твърде късно…

— Ставам — заяви Ирма неубедително, надигна се и взе сивите си гащи от пода.

Клиф не можа да се сдържи и се разсмя.

— Какво има? — попита Ирма, докато си нахлузваше панталоните.

— Ами… мислех за… секс.

— Тъй ли?

— Не, не сега. Просто… Тери и Ейби. Снощи. Така и не осъзнах, че всички искаме най-вече сън.

Тя направи гримаса, след което се прозя и се протегна.

— Ох… Все едно съм надрусана от спане — толкова е приятно.

— Да. Спали сме… — Клиф погледна комуникатора си. — Уха!… Четиринайсет часа.

— И си мислиш за секс? — Тя опита да се усмихне, не успя и разтърка очи.

— Не точно. По-скоро за групата… По дяволите! Наистина загрявам бавно.

— Като заговорихме за това…

Да. Влакът забавяше.

Клиф побърза да се облече, после си сложи раницата и полевата екипировка. Всичко, което имаше. Може би влизаше в битка.

Излезе в коридора, като затягаше каишите на раницата. Беше бягал от достатъчно заплахи и знаеше, че невинаги има време да се върнеш за екипировката. Тери и Ейби вече бяха там и гледаха тревожно през прозорците.

— Трябваше да си търсим подземни места за сън — каза Ирма.

— Търсехме. Не сме намирали нищо като гарата, но да, може би трябваше да търсим по-настоятелно.

Сивите фосфорни обръчи вече минаваха толкова бавно, че можеше да види примигването им.

— Наближаваме перон — каза Ейби.

Клиф пристъпи напред и погледна. Сивите роботи стояха в линия. А зад тях… се виждаха фигури.

— Бързо в купетата — каза той. — И залостете вратите.

— Ами ако някои от Птичите хора изберат нашите купета? — попита Тери.

— Ще се оправяме на място — отвърна Ирма и извъртя очи.

Влакът забави съвсем. Клиф се върна в купето с Ирма. Имаше прозорец и двамата клекнаха до него, за да не се виждат отвън. Влакът спря, без да се чуе нито звук.

Зачакаха. Тракане и тропане някъде назад. Ирма и Клиф се надигнаха и погледнаха през прозореца. Минаваха роботи, някои високи колкото вагона, но оптичните им сензори не трепваха.

— Как се чувстваш? — попита Ирма.

— Като снежна топка в ада.

В коридора се чуха стъпки, леки и колебливи. Спиране, пауза, продължаване. Отново. И отново, по-близо.

Стъпките спряха пред купето. Клиф извади лазера и затаи дъх. Бравата започна да се завърта. Клиф пристъпи напред и отвори рязко.

Едно гъвкаво създание вдигна големите си плоски ръце и каза:

— Аз не мисли вреда.

Клиф погледна по коридора, не видя никой, отстъпи назад и махна на съществото да влезе.

Извънземното се вмъкна с грация и се навря в ъгъла, възможно най-далече от хората.

— Говориш… нашия език — каза Ирма.

— Астрономите споделят език с нисши, за да ловува по-лесно. Аз вмъкнах вътрешно. Простете грешен говор. Ние тук съблазни вас приятелство.

— Някой друг качва ли се на влака? — попита Клиф.

Извънземно направи пауза и килна глава, явно търсеше някаква връзка. Клиф осъзна, че са прави и се виждат от платформата, и бързо клекна. Извънземното го последва и се изви, сякаш нямаше стави, а само гъвкави мускули.

— Не. Трябваше има дистрибуция, но аз изтрил.

Черепът му беше издаден, с високи извивки и костен гребен на върха. Късата муцуна говореше за силни мускули, класическа черта за хищник. Но сякаш нямаше нокти, или може би бяха подвижни и прибрани. Докато го наблюдаваше, от дебелите пръсти се показаха остри нокти. Аха. Двете му очи се местеха между него и Ирма.

— Изтрил? — попита внимателно Ирма.

Съществото говореше с нежно ръмжене и произнасяше гласните внимателно, сякаш му бяха странни.

— Прихванал контрол, за да поздрави вас сам. И отклонил преследвачи към ортогонален влак.

— Значи сме в безопасност? — настоя Ирма, гледаше го настойчиво.

— За кратки времена.

— Защо си тук?

— Да постигне съгласие с вас. Трябва обединим своя кауза.

— Която е? — Клиф се надигна рязко, за да огледа платформата. Виждаше роботи, но не и живи същества.

Извънземното изсумтя, после каза:

— Завърне към напълно споделен живот.

Видя озадачения поглед на Ирма и сякаш вече се бе научило да разчита израженията на хората, побърза да обясни:

— За всички Приобщени.

— Които са? — попита тя.

— Много видове, малки и големи. Ние затворени тук. Иска върне по домашни светове.

— А ти откъде си?

Съществото издаде звук, като тихо изпискване. В големите му кръгли очи Клиф видя родство, светкавична връзка, за която не биваше да мисли, защото го объркваше. Защо се чувстваше по този начин?

И изведнъж се усети — това бе разумна котка.

— Ще ти помогнем, ако можем — отвърна Ирма. От погледа ѝ личеше, че се чувства по същия начин.

— Но ние сме само неколцина — намеси се Клиф.

— Вие пътува с много в кораб, който може навреди на Астрономи. — Думите излязоха бързо и със съскане, а очите на съществото се разшириха.

Тласъкът напред ги накара да залитнат. Клиф огледа перона. Беше празен.

Влакът отново почна да ускорява.

— Да седнем и да поговорим — каза Ирма. — И да повикаме Тери, Хауард и Ейби. Време е за закуска!

И се усмихна широко, което повдигна духа на Клиф въпреки объркването му.

4.

Мемор беше доволна, че е довела приятелката си Сарко, защото това място беше грубо и безрадостно.

Оттук, от високото, можеше да види дългите склонове композитна скала, проядена от древните реки. Това беше пуста земя, изоставена, когато почвата бе отнесена от водите в далечното минало. Сега каньоните имаха известно величие в своята безполезност, което ги правеше добро място за събиране на издирващите отряди. Можеха да проучват горите в ниска гравитация, които започваха под каньоните — приличаха на синьо-зелен океан. Дълги непостоянни вълни минаваха по равнината от дървета, простираща се до хоризонта. Този величествен простор се нареждаше сред любимите ѝ природни чудеса, дар от ниската гравитация. Можеше да плува сред дърветата, поддържана от жизненото многообразие. Големите дървета бяха невероятно високи и се поклащаха от топлия ветрец, който преобладаваше във високите ширини. Със сигурност някъде там бродеха и извънземните.

— Имате ли някакви подсилки? — обърна се Мемор към слугата, същество от по-нисшите форми, наричани куалк, който носеше абсурдна шапка. Може би искаше да я впечатли? Беше малко вероятно, но никога не се знаеше.

Куалкът потръпна заради вниманието, което му бе оказано, и посочи към бюфета с почтително завъртане на врата. Мемор тръгна тежко натам, наясно, че всички в полевата база я наблюдават.

Един учен се приближи и каза:

— Астроном, чухме истории, на които не можем да повярваме.

— Неспособността да вярвате не е застраховка — отвърна Мемор, но иронията ѝ убягна на присвитото същество с нервен поглед.

Бяха събрани тук за нея. Още притеснени погледи от различни Птичи хора и дребни членове на Приобщените. Мемор остави напрежението да се натрупа, докато отпиваше някаква ароматна напитка и ядеше нещо хрущящо.

— Водите екипите си в преследване на избягалите извънземни. Докъде стигнахте?

Нервно мърдане и сведени погледи. Главният учен пристъпи напред.

— Водачката на ято ни прати…

— Забравете предишните инструкции. На какво се натъкнахте?

Ученият опита да сведе очи, но не можеше да избегне погледа на Мемор.

— Още не сме открили извънземните. Докато чуем за тях, вече са изчезнали. Опитваме се да ги следваме — имаме мобилни отряди, тотално въздушно покритие, местни сензори, — но те продължават да ни бягат.

— Защо?

— Явно се движат през терена, без да спазват естествените граници и ограничения като нас. Промъкват се тайно. Успяхме да проследим следите им назад и видяхме, че заобикалят селищата и намират начини да избегнат блокадите.

— Вие не сте сами. Има две групи извънземни, които кръстосват земите ни, и очевидно се справят по-добре от нас.

Ученият кимна, но не каза нищо.

Тази убиваща банда нашественици щеше да дойде при нея. Беше накарала огледалата да покажат портрет на водачката на първата група — широк колкото множество светове. „Ела при мен“. Тя щеше да знае, че не е пратила съобщението, но другите не знаеха. Имаха всички мотиви да потърсят връзка и тогава щяха да ги заловят.

Но това не беше сигурно, а ѝ беше надвиснала по-лоша опасност. Затова Мемор настоя:

— Приобщените?

— Какво… какво имате предвид?

— Те докладват ли навреме?

— Ами… — Още нервни погледи. Нямаше измъкване.

— Разбирам, че отговорът ти е „не“?

— Ами… да.

— Тоест „не“?

— Да.

— И защо така?

— Приобщените… не искат да се подчиняват. Нямам представа защо! Те са чули за тези пришълци.

— И?

— Някак си… — Местният учен продължаваше да се оглежда нервно. — Тези примати са неприобщени. Много години са минали, откакто за последно на Купата са стъпвали интелигентни пришълци. Аз наистина не разбирам, но много от Приобщените… им се възхищават.

— Неподходящо генно инженерство — обади се някой наблизо. — Или пък в поведението на Приобщените има промяна, причинена от генетично отклонение.

„По-скоро е образ от подсъзнанието им. Древният архетип на свободата, от времената, когато са нямали господари“. Мемор въздъхна притеснено, но не показа истинската си реакция. Беше чела истории от предишни нашествия, отпреди много дванайсеткубични ери. Нямаше живи Астрономи от онези времена. Те живееха най-продължително от Народа, но бяха изправени пред твърдия факт: Купата рядко минаваше покрай светове с живот. Още по-редки бяха планетите, където имаше разумни форми, които можеха да са от полза на Народа. А интелигентните същества, които действаха с подходяща преценка, бяха съвсем редки. Вселената създаваше живот колебливо и бе още по-стисната по отношение на мъдростта.

Тези извънземни примати имаха и двете, уви. При това в количества, които не заслужаваха, като се имаше предвид примитивното им ниво на развитие. Очевидно някакъв суров свят ги беше оформил и изпратил във вакуума, без да бъдат подготвени.

Но тя забравяше ролята си тук. Изсумтя гневно, изплю се с презрение и показа смъмряща картина с пера в кафяво и кехлибарено.

— Възхищават се?

— Съжалявам, че трябва да съобщя тези новини.

— Защо не съм осведомена по-рано?

— Това беше регионален проблем, благородни Астрономе.

— Вече е глобален. Опасните пришълци бродят из земите ни.

Чу се съгласно мърморене. Мемор не искаше съгласие; искаше действия.

— Не знаем към какво се стремят. Не можем да им позволим да останат на свобода.

Ученият усети погледа ѝ и вдигна глава.

— Ще удвоим усилията си.

Мемор предполагаше, че това е най-доброто, което може да очаква от тези затънтени провинции. Те дремеха в невежество, като оставяха управлението на Купата в ръцете на по-висшите. Изсумтя и разпери пера. Понечи да се обърне, но ученият каза тихо:

— Чухме истории за обикалянето на пришълците…

Очевидно насочваща към нещо реплика. Колко ли знаеше този нисш учен?

— Говориш за…?

— Казват, че едната им група е открила Поле на историята.

— Да, вярвам, че първата група се е натъкнала на такова. И какво?

— Тогава те знаят миналото ни. Могат да го използват срещу нас.

— Не мисля, че са толкова интелигентни.

— Успяват да ни се изплъзнат.

Право в целта. Този учен беше по-умен, отколкото изглеждаше.

— Тревожиш се, че ще разберат, че някога сме минавали покрай техния свят ли? Тези примати дори не са били еволюирали, когато сме минали край тях.

— Разбрахме от историята, че тези пришълци идват от свят, чиито древни обитатели са били приобщени.

Мемор потръпна, но не го показа. Тези неподозиращи нищо същества се въртяха около истина, която не биваше да научават. Тя се протегна и си придаде отегчен вид, след което заговори внимателно.

— Да, вече проучих въпроса. Били са без реч, с минимална култура и слаби умения с инструменти. Предимно събирачи, макар че са ловели дребни животни на групи и са се защитавали срещу други събирачи. След като сме приобщили тези примати, те са еволюирали в ловен дивеч. При това не особено добър.

Поне това предизвика бурен смях. В него обаче се усещаха високите нотки на притесненията. Ученият продължи да настоява.

— Не изглеждат лесни за приобщаване. Може да се разгневят, като видят какво се е случило с предшествениците им.

Мемор не остави перата да покажат истинската ѝ реакция. Ученият бе прав, но по причини, които не бе привилегирован да знае. Трябваше да се разчита на клишета — тях всички ги помнеха и никой не им обръщаше внимание.

— Смисълът на Приобщаването е себеопознаване.

Ученият кимна, схванал намека, и остави темата. Клишетата бяха най-полезният лубрикант в разговора. Мемор пропусна следващите думи, които бяха въпрос, и след това ѝ се наложи да обяснява накратко какво знае за пришълците. Нямаше представа с какво ще помогне това, но пък отвличаше вниманието от наистина тревожния въпрос.

— Тези пътуващи в космоса примати имат линейно виждане за живота, което се простира назад и напред във времето. Открих това, когато изследвах как функционират умовете им. Разбирам, че някои от нещата, които ще кажа, ще ви се сторят невероятни. Но не са.

Това провокира в тълпата известна насмешка, но Мемор продължи:

— Те се интересуват от започването на вселената, въпреки относително безполезната информация към настоящия момент. Още по-странно, те са загрижени за дългосрочната съдба на вселената и имат силни възгледи по тези въпроси. Някои са дори религиозни! За Астрономите тази тема съдържа твърде много неизвестни, за да придаде спешност на проблема. А нашествениците са наистина загрижени.

— От какво значение е това? — попита един учен.

— Изпратило ги е в техния малък опасен кораб, нали?

— Да търсят отговор на толкова мъгливи въпроси?

— Не съвсем. Дълбокият подтик, който рядко усещат съзнателно, е да „разширяват хоризонтите си“.

— Защо? Каква би била ползата?

— Изпълва ги възбуда, която ги тласка напред. Виждах я как проблясва в подсъзнанието им.

— Съмнявам се, че подобни същества биха могли да бъдат приобщени — настоя ученият.

— Нашата задача е да ги просветим. — Мемор отново прибягна до клишето. — Да изтрием причинения от еволюцията глад за хоризонти.

— Знаем ли техния произход?

Мемор прикри лъжата си с разперване на лилави пера, показващи вина.

— Боя се, че още не може да кажем. — Донякъде си беше вярно: наистина не можеше да каже.

— Не питам за планетата, от която идват, а защо имат тази възбуда?

Мемор не беше мислила за това и си призна виновно. Сред останалите се разрази дискусия. Виждаше как издирващите екипи се чудят защо дискусията е толкова теоретична, но това не беше съществено. За разлика от тона на срещата.

Тя отново пое командването.

— Предполагаме, че им се е наложило да напуснат враждебна територия и тази криза е причинила еволюцията. Може би са станали твърде много за околната среда и амбициозните са се преместили към по-плодородни земи. Това е предизвикало еволюция на по-добри инструменти и обща социална интелигентност.

Всъщност тази идея беше донякъде привлекателна. Защо приматите изпитваха подтик да пътуват в толкова крехки кораби? Защото бяха родени в движение.

— Те ще наводнят земите ни! — възкликна един учен.

— Със сигурност можем да се справим с това. Ние ги превъзхождаме с двайсет ордена от дванайсета степен.

До този миг не беше оценила колко странни са пришълците, въпреки че бе видяла умовете им. Това беше същественото: пришълците, вълнението и движението — въпреки че те можеше да доведат до смърт.

За разлика от тях, Народът живееше мъдро в перфектни условия, за да придава на живота постоянство и плавно чувство за време, което не се занимаваше с начала и с краища. Наградата за това бе място отвъд естествените светове, което се въртеше като тях, но с цел да запази постоянството, което бе основният стремеж на Народа. Те замразяваха времето за собствения си вид, а може би и отвъд това. Разбира се, еволюцията не можеше да се спре. Но изкуствените манипулации запазваха екзалтираното състояние на Народа. И така те благоденстваха от незапомнени времена, факт, който се разбираше напълно от всяко следващо поколение. Най-висшата функция на един вид бе да замрази грубите, остри удари на съществуването и да контролира собствената си съдба. Астрономите контролираха не само отношенията на Купата с небесата, но и самото оформяне на живота по нея.

Тя се замисли за това и изчака коментарите и откритите спорове да стихнат. А когато събраните се успокоиха, заговори с нужната твърдост:

— Тези примати може да са видели част от историята ни — но тя е твърде обширна! Те не могат да я разберат.

Това предизвика аплодисменти. Приобщените вярваха, че целта на целия разумен живот е свещеното постоянство на Купата. Както и интелектуалните класове — учените, Дълбокомислещите и Пазителите. Какво толкова, ако приматите знаеха частица от Сагата?

Разбира се, истинската мисия на Мемор тук бе да успокои страховете им. Тя напомни на всички с какви ресурси разполагат и остави членовете на преследващите отряди да разкажат за беглите си срещи с приматите. Нямаше никой от групата, която бе загубила магнитната кола, защото приматите бяха убили всички. Тя го спомена, за да подготви сцената.

Сега щяха да упражнят обкръжаването, целящо да плени групата, преминала през Полето на историята — Астрономите наричаха тези Полета Миналите светове. Един отдалечен отряд щеше да продължи лова.

— Стига толкова с абстракциите — каза Мемор. — Тук съм да ръководя лова на онези, които убиха членове на Народа. — Разбрах, че сте ги записали как влизат в Транспортна станция?

Някои от Приобщените закимаха възбудено.

— Да, Астрономе! Небесните същества са готови да потеглят.

— Чудесно. Много време мина, откакто изпитвах тръпката да повалям наистина опасна плячка. Да излитаме.

Нищо не можеше да им попречи, защото бяха локализирали приматите в един регион. Когато ги заловяха, щеше да забрани да ги разпитват. Някоя случайна забележка можеше да събори цели установени общества на Купата. Не можеше да позволи някой да научи за Великия срам.

5.

Извънземното ги гледаше любопитно с широките си очи. Беше сплело пръсти в сложна конструкция. Казваше се Куерт, от расата сил. Движеше се неуморно, обикаляше странните столове, на които се хранеха хората. Влакът се движеше бързо, електромагнитният шум присъстваше постоянно на заден фон.

Съществото заговори:

— Бон воайаж, буон виадж, гуте райзе, буен виаж, виажем боа, гьод райс, ха ен бра реса, год тур, бонум итер…

Тишина. Всички се спогледаха.

— Това са думи за раздяла — каза весело Ирма. — Ние се срещаме.

— Не уцелил? — Извънземният произнесе меко „довиждане“ на няколко човешки езика.

— Много сме щастливи, че си научил нашите езици — каза Ирма бавно и внимателно. — Много добре. Ние тук говорим на английски.

— Аз има компресирано знание. Сега може нагоди.

— Откъде получи такива познания по нашите езици? — попита Клиф.

— Астрономи. Те го пратили на ловци.

— Значи си ловец?

— Да. Сил лови. Както и други.

— Какви други?

— Други от Приобщените.

— Те какви са?

— Доведени тук. Не видове, направени на Купата.

— От други планети?

— Вярно. — Големите жълти очи го изгледаха. — Като вас.

— Ние не сме…

— Сега бъдете Приобщени. Това цел на Астрономи.

— Как ще бъдем Приобщени? — попита Ирма.

— Гени. Социални правила. Настройване на статус. — Клиф се чудеше за израженията на Куерт, но в този случай бяха ясни. От лицето му направо струеше отвращение.

— И сега какво? — попито объркано Тери.

— Голямо споделяне скоро — каза коткоподобното същество. — Дошъл тук говори и сподели помощ. Сега малко време има.

— Защо? — попита Ейби.

— Скоро спре. Дойдат други.

— Значи?

— Слезе следваща спирка. Трябва.

Куерт стисна ръце. Имаше по шест пръста с остри нокти. Дланта бе широка и покрита с малки косъмчета. След като го огледа внимателно. Клиф откри, че съществото е облечено във фино изтъкан плат, който се сливаше с жълто-кафявите косми. Може би помагаше за камуфлажа?

— Колко остава до следващата спирка? — попита Ейби напрегнато.

— Късо. — Куерт спря да крачи и ги огледа поред. — Дойде Небесен господар.

— Тези, които ни преследват ли? — попита Ейби.

— Там има приятели. Може споделим насилие.

— Всички ли? — попита Ирма.

— Трябва бързи — каза Куерт и измъкна от дрехата си странен цилиндър с прозрачна леща в единия край. — Вие носи сила?

— Питаш за оръжия ли? — попита Тери.

— Оръ… да. Речник напасва. Има ли нужда други говори?

— Питаш за езиците ли? — Ирма се замисли. — Не. Но наистина ли Астрономите те научиха?

— Те взели от други примати, поне така казали.

— И можеш да забравиш даден език?

Очите на Куерт направиха нещо странно: издадоха се напред и надолу в изражение, което нямаше човешки паралел. Клиф осъзна, че това е аналог на изненада или объркване.

— Трябва — отговори Куерт. — Сега задръстен и бавен.

Грациозното създание най-сетне седна и затвори очи. Клепачите му потрепваха, но иначе не помръдваше. Клиф забеляза забавяне в съскането на електромагнитите.

Явно влакът се готвеше да спре.

— Да се скрием ли? — попита Хауард. — Ако ще се измъкваме…

Куерт внезапно се надигна и разтърси глава.

— Няма ги вече. По-добре. — Огледа се въпросително, сякаш се събуждаше от дълбок сън. — Да. Наведете се да не ви видят. После изчезваме.

Клекнаха под прозорците. Външните стени започнаха да се осветяват от бледа светлина и всички извадиха лазерите.

Куерт също приклекна. Влакът спря с тласък и Клиф се надигна и видя роботите навън.

— Време да върви — заяви Куерт и те го последваха.

Перонът беше същият като онзи, от който се бяха качили. Сиви и зелени роботи се трудеха край товарните вагони и въобще не обръщаха внимание на бягащите фигури.

След няколко мрачни коридора се озоваха на широк площад под безмилостното слънце.

Клиф спря зашеметен.

Стотици същества като Куерт нададоха силен тържествен рев. Носеха тръби и раници и бяха строени в редици. Поздравиха Куерт с викове, които приличаха повече на писъци. В очите им се виждаше жизненост, но и нервност и боязън. Изглеждаха странно човешки. Някои започнаха да се въртят и да танцуват.

Човеците затичаха по коридора, който им отвориха посрещачите им.

И изведнъж от небето долетяха внезапни бръмчащи импулси.

Писъци, силно кънтене, паника. Клиф последва Куерт към стената на каньона. Другите тичаха след тях.

И тъкмо стигнаха до една цепнатина в оранжевата конгломератна скала, следващият взрив ги повали на земята.

Куерт се надигна и се олюля.

— Те… дошли.

Зад и над тях се носеха странни свирещи звуци. Клиф се обърна. Зелени лъчи проблясваха със съскане, като светкавици посред бял ден. Експлозиите разтърсваха въздуха. Около тях свистяха камъчета и пясък. Те затичаха по-силно.

Завиха в страничен каньон, където имаше още от расата на Куерт. Бяха се скупчили около тъмни ъгловати машини, които сочеха към небето. Оръжия. Това място беше извънземно, но формата следваше функционалността.

Спряха и Куерт се обърна към тях.

— Сега им покажем.

Оръжията откриха огън с къси примигващи проблясъци. Клиф приклекна и се огледа да види по какво стрелят. Дулта имаха откат като гаубици, но не изхвърляха гилзи. Извънземните артилеристи надаваха радостни крясъци.

— Продължава — извика Куерт с писклив задъхан глас.

— Накъде? — изкрещя Ирма през неспирните залпове.

Куерт посочи едно скалисто възвишение на няколкостотин метра. Там имаше поне дузина от дългоцевните оръжия и множество извънземни. „Ние сме насред война. А си мислех, че се измъкваме от неприятностите с приятния влак…“

— Най-добре да правим каквото ни казват — извика Ейби. — Не знаем какво става.

Меко казано. Клиф кимна и затичаха настрани от оръдейните екипи.

Стигнаха почти до средата, когато отвсякъде се разнесе ужасяващо скърцане. Куерт изпищя и падна на земята. Клиф не усещаше нищо.

Оръдията спряха. Отвсякъде се носеха писъци.

— Това е някакво причиняващо болка оръжие — извика Ейби. — Засяга само тях.

Човеците се поколебаха. Клиф отново беше хлапето, което се колебаеше на върха на водната пързалка. Накрая се бе научил да действа, а не да мисли, и да се справя с тунела, когато се наложи. Голям миг, когато беше на шест години. Ето че отново беше в такава ситуация. Отговорът беше същият: скачай на пързалката.

— Тичайте! — Той сграбчи Куерт — беше изненадващо лек, сякаш нямаше кости — и хукна напред. Накъде? Без водач просто бягаше през каньона. В стената имаше тунел и се насочиха към него. Около тях се чуваха болезнени писъци. Беше сериозно тичане през хаоса, триста метра с най-бързата възможна скорост. Успяха да стигнат до тунела, като прескачаха гърчещите се извънземни, тласкани от едва сдържана паника. Клиф остави Куерт на земята.

Ирма опитваше да си поеме дъх в сенките.

— Не можах да видя кой стреля.

— От небето — отвърна Ейби хрипливо. — По-малка версия на живия цепелин, дето го видяхме.

Клиф погледна Куерт, който лежеше замаяно, после се подаде навън и надникна нагоре. Кафява топка с перки се носеше мързеливо в небето. От нея стърчаха големи плоски антени, вероятно източниците на причиняващия болка лъч. Движеше се като тлъсто дебнещо насекомо. Зелените лъчи продължаваха да се изстрелват надолу.

Веднъж бе участвал в тест за болка. Плътта му крещеше, че гори. Виждаше ръката си, където падаше невидимият лъч, и се опитваше да си каже, че това са само нервите му и може да го понесе. Но не можеше. Тялото игнорираше съзнанието, което знаеше, че деветдесет и пет гигахерцовата радиация просто стимулира нервите по кожата. Но кожата му продължаваше да крещи, че е запалена!

Тук ефектът бе същият. Извънземните имаха различно устройство. Ако искаш да ги нараниш, трябва да се настроиш към честотите на нервната им система и да не спираш. Електромагнетизмът действа навсякъде, трябва ти просто вярната честота. Болката се носеше на невидими крила.

Извънземните бягаха. Не, по-скоро ги подкарваха.

Кафявата топка се носеше в небето и насочваше антените си към тълпата, която бягаше пред нея. Стотици фигури тичаха през каньона. Истинско стълпотворение.

— Май се опитват да ги съберат — заяви Ирма.

— Не — отвърна Ейби. — Махат ги от пътя си. Те преследват нас. Хората на Куерт ни посрещаха. Тези искат да ги прогонят. Така мисля…

Не остана време за повече мислене, защото кафявата топка изстреля още зелени лъчи. За безкраен момент заехтя глух грохот. Хората приклекнаха. Около тях полетяха осколки. По скалите затропаха камъчета, а от небето западаха големи оранжеви птици с широки криле — умираха с крясъци.

Клиф не искаше да приеме какво се случва, не вярваше на очите си. Лежащият до него Куерт проговори бавно и накъсано…

— Това… споделяме с вас. Те… ни убиват.

— Къде да отидем? — попита Тери прегракнало. Погледът му беше трескав.

Десетки от хората на Куерт бяха загинали само на няколкостотин метра от тях. Още се носеха слаби писъци. А топката се завърташе в тяхната посока.

Куерт също бе потресен и погледът му сякаш бе замръзнал. Поклати глава и каза бавно и тихо:

— Ние споделя подземни пътища. Сега трябва прекоси открита площ.

— Защо… — Тери опита да намери определение, но не успя. Защо това нещо в небето стреля по вас?

— Търси вас — отвърна простичко Куерт.

— Значи гонят нас? — попита Ейби и очите му се разшириха.

— Ние чули, че идвате. Те също.

Ейби погледна живия дирижабъл.

— Значи ще ни последват?

— И ние. Сега срещу Астрономи.

— Значи трябва да го свалим — заяви твърдо Ейби.

Клиф виждаше логика. За разлика от тях, преследвачите им познаваха терена.

— Но нямаме…

— Ще използваме местните оръжия. Не може да са кой знае колко сложни.

Виковете на жертвите намаляваха. Големият балон продължаваше да стреля.

— Разсеяни са — каза Тери. — Да ги издухаме. Вече са в обхват.

„Ако врагът е в обхват, същото важи и за теб“, помисли Клиф, но реши да не казва нищо.

Кафявата топка се извъртя и отново стреля с причиняващото болка оръжие. Ударът повали Куерт, докато им обясняваше как да се прицелят и да стрелят с автоматично презареждащото се оръдие, и той се преви и започна да се мята. Главата му се отметна, очите му се изцъклиха сякаш от някакво вътрешно налягане. Наистина ужасна гледка.

Тери и Клиф го пренесоха до убежището. Залповете на топката бяха разчистили терена. Хауард откри огън с едно оръдие, Тери с друго. Кафявата топка бавно се насочи към тях.

— Явно са свършили да убиват другите — подхвърли Тери. — Имаме може би към десет минути, преди да дойдат за нас.

Клиф погледна към голямото нещо, което мърдаше перки в небето — това отдолу вентилатори ли бяха? Да, те бутаха странния хибрид между жив организъм и машина към тях. Деляха ги десетина километра. Отгоре на всичко вятърът беше попътен за топката.

Усилиха огъня. Умните снаряди се разпадаха на фрагменти, когато наближаха мишената, и разкъсваха набръчканата ѝ кожа. Клиф реши, че оръдието е примитивно, но осъзна защо. Расата на Куерт не беше свикнала да воюва. Нямаха дисциплина на стабилен артилерийски разчет. Тези оръдия вероятно бяха първият им опит. Но пък бойните полета не бяха най-доброто място за учене.

Внезапно се разнесе насрещен огън. Клиф видя зелените лъчи и след миг скалната стена избухна.

Свести се на земята. Беше паднал и виждаше всичко през пречупена светлина и приглушени експлозии. Пое си дъх и усети вкуса на пръст. Стана и помогна на Ирма да се надигне. Вятърът разнесе прахоляка и той видя, че оръдието им е смачкано от голяма скала. Няколко метра по-встрани и всички щяха да са мъртви.

— Другите… оръдия още работят — изхриптя той.

Докуцукаха до следващото и Ейби го провери.

— Заредено е. Да им го върнем тъпкано.

Започнаха да стрелят, като следваха повикванията на Куерт. Клиф бе още замаян и остави прицелването на Тери и Ейби. Имаше системи, които прихващаха целта и я следваха. Куерт им обясни отново, говореше бавно и търпеливо от убежището. Болезненият лъч продължаваше да действа. Виждаше се по тези сил, които притичваха да помогнат на падналите и пищяха от пронизващата болка.

Оръдието продължаваше да стреля по приближаващия враг.

— Целете се от долната страна — каза Ирма. — Там има отвори.

Прицелването се промени. Шрапнелите започнаха да се забиват до жълтите отвори от долната страна на летящото същество. Можеха да видят ударите от километри.

— Това е живо същество — каза Ейби. — Все трябва да го боли.

И явно го болеше. Съществото-машина потръпна, когато започнаха да го уцелват, по кожата му пробягаха дълги вълни, като забавен кадър на удар с юмрук по плът, и то започна да се извърта.

Един малък съд излетя от зеленикава капсула отстрани на топката. Беше продълговат самолет и се отдалечи грациозно.

Оръдието им остана без снаряди и в каньона настъпи тишина.

— Астроном заминал — обади се отпаднало Куерт.

Огромното същество застина във въздуха и по него запълзяха някакви дребни неща. Пъплеха по кожата като паяци и покриваха зеещите червени рани с бели слоеве.

— Да стреляме ли още? — попита Ейби. Беше изразходвал всичките муниции.

— Не мисля, че е нужно — отвърна Ирма. Беше започнала да си възвръща самообладанието. Тупаше прахоляка от панталоните и блузата си и дори опитваше да приглади косата си.

Всички се умълчаха. Лицата на хората и извънземните бяха изпити и уморени.

Явно битката бе свършила. Причиняващите болка антени не излъчваха и ефектът им отмина. Тези сил, които се бяха скрили, излязоха от убежищата си и започнаха да стенат жално. Гласовете им се смесиха в продължителен напев. Сил обикаляха разкъсаните тела и ги обръщаха към постоянното слънце. Песента се издигна и отекна в стените на каньона. Куерт разпери ръце към небето и се присъедини към дълбоките ноти. Беше неестествено и трогателно.

Нараненият балон се оттегляше лениво в празното небе, а екипите пълзяха по него и се опитваха да го поправят. Напевът свърши и Куерт се отърси с бързи движения на ръцете, краката и цялото тяло и ги поведе към един дълъг тесен проход в червеникавите скали.

Вървяха мълчаливо и опитваха да асимилират случилото се.

— Може да се върне — предупреди ги Куерт.

Влязоха в подземен проход, стигнаха до нещо като въздушен шлюз и влязоха. Озоваха се в слабо осветен тунел. И тичаха по него поне половин час. Куерт и петима от неговата раса тичаха с непринудена грация, с бързи и леки стъпки, а зад тях хората трополяха тромаво.

„Като газели са.“ Клиф се замисли какво ли ги очаква. От известно време просто не знаеше какво се случва. Бягането от Птичите хора изглеждаше очевидно. Освен това се опитваха да проучват — това бяха последните неща, в които бе сигурен от много време.

Стигнаха до някаква платформа, покрай която минаваха асансьори без врати. Движеха се достатъчно бавно, за да се качат.

Качиха се и се спогледаха, хора, и извънземни. Имаше някаква странна общност, но Клиф бе твърде разсеян, за да мисли за нея. Приеми, че е така, и виж дали работи. Не беше теория, но ставаше за план.

Залитна. Тъпата болка в десния му крак преминаваше в нарастващо туптене. „Адреналиновият прилив намалява“. Усети топлата влага в обувката си. Отпусна се тежко и си пое дъх, за да успокои думкащото си сърце. След това с неохота опипа крака си.

— Ранен си — каза Ирма.

Клиф кимна.

— Повърхностна рана.

— Малко сме зле с бинтовете — каза Хауард.

— Ще се оправя — изпъшка Клиф.

Ирма се бе сетила да взема дрехи от убитите извънземни и подаде на Клиф нещо като памучна риза. Той я разкъса на ивици, стегна една над раната и усети, че кръвта спира. Направи го автоматично — всички бяха изкарали курсове за първа помощ. „Преди векове“.

Слязоха на някаква метална конструкция, която се подаваше от скалите. Под асансьора нямаше никакви камъни, само керамика и подпори от метал, кръстосани конструкции, характерни за гравитация, както и извити арки и кръгли люкове. Куерт ги поведе покрай тях и внезапно едната стена стана прозрачна. Клиф се вгледа в тъмнината. Беше осеяна с малки цветни светлинки. „Звезди“.

— Това е обратната страна на Купата — прошепна Ейби.

Гледката беше под ъгъл на вертикала, а не право надолу към пода. Тукашната гравитация беше различна. Клиф забеляза далечния кораб, осветен само от звездната светлина. Наблизо имаше сфера, към която бяха закачени три малки кораба. Станция за гориво? Тя мина бързо покрай тях и Клиф осъзна, че всъщност се движат те, тоест Купата, за да поддържа центробежната гравитация — с петстотин километра в секунда. Ако човек искаше да изстреля космически кораб, просто трябваше да го пусне.

Притисна лице към студения прозорец също като останалите и загледа конструкциите, които се простираха до безкрай във всички посоки. Някакви сиви роботи се трудеха над близките кули.

Гласът на Куерт прекъсна мислите му.

— Може гледа после. Сега върви.

Беше му трудно да се откъсне от гледката. Тя му напомняше, че не са далеч от вакуума на космоса без значение колко позната можеше да изглежда Купата.

— Елате! — Куерт ги поведе към един док и ги вкара в някаква капсула. Седнаха и се закопчаха с колани. Капсулата потегли с лек засмукващ звук.

Клиф разви импровизирания бинт. Гледката не беше добра. Крачолът му беше потъмнял. Миришеше лошо и привличаше противните мушици, които се бяха появили сякаш от нищото. Хауард му помогна да свали панталона си и да огледа по-добре. Имаше входна рана отдясно на прасеца и по-голяма, изходна, отляво. Сил донесоха вода, с която да измие засъхналата кръв. Краищата на раната бяха червени и подути.

Ирма извади аптечката си, взе и аптечките на останалите.

— Изглежда, шрапнелът е преминал през прасеца ти — каза спокойно. — Кракът ти ще се подуе.

— Трудно ми е да ходя.

— Тогава недей.

Двамата с Хауард му биха инжекция и направиха нова превръзка. Клиф гледаше към небето, където се гонеха пухкави сиви облачета.

Ирма го потупа по рамото.

— Няма да умреш.

— Успокои ме. Няма да е нужно да се обаждам на застрахователя си.

— Няма и да си изгубиш крака.

— Още по-добре. Но ме боли. Няма ли нещо за друсане?

Това предизвика подсмихвания.

— Свършиха — обади се Хауард. — По моя вина.

— Сега ще питаш къде сме — продължи Ирма.

— И какъв е отговорът?

— Отиваме в силско убежище.

Клиф не знаеше какво да каже. Главата му беше като балон, който искаше да се откъсне и да полети към небето.

Пътуването бе дълго. Клиф искаше да говори с другите, но знаеше, че е най-добре да почива. Заспа и сънува странни гледки, звуци и цветове.

Събуди се от тласъка на спирането, също като във влака.

Част 9

Дотук добре

Възнамерявам да живея вечно. Дотук добре.

Стивън Райт

1.

Бет стоеше до входа на пещерата и слушаше гръмотевиците, които трещяха в навъсените облаци. Бяха натрупани като пирамида от наковални с лилави основи. Ярките оранжеви стрели на светкавиците се стрелкаха и подскачаха по тях. Едрите дъждовни капки западаха, осветени от проблясъците. Някои от блестящите светкавици се носеха от един мрачен облак на друг, после падаха, избухваха като бомби и разцепваха дърветата.

— Величествено е — каза застаналият до нея Фред.

— Ужасяващо — отвърна тя, но призна: — Но и красиво.

— Вижте. — Майра посочи. На бледата дневна светлина, която се процеждаше през пирамидалните облаци, се виждаха растения, които се движеха с бездушна, но отчетлива грация. Събраха се бавно на мястото, където бе паднала светкавица, и започнаха да гасят пламъците.

— Генетически заложена защита — обади се Тананарийв.

— Сигурни ли сте, че не са животни? — попита Фред.

— Приличат ли ти на животни? — попита тя. — Проверих, като вдигнах едно. В долния край има корени, които се вадят лесно от почвата, когато завали.

— Но дъждът ще изгаси пожарите.

— Може би лекуват нещо друго. Все още не знаем как работи тази екология — отвърна Тананарийв.

— Екология, която е съвсем плитка — отвърна Фред. — На десет метра оттук се намира откритият космос. Може би светкавицата може да повреди подземните конструкции.

Бет се заслуша в шума на дъжда в гъстата гора. Тропащи капки отгоре, ромолящи поточета в ниското, където водата се оттичаше от пищната растителност. Тази симфония я обгръщаше някак си и я въвеждаше в напълно неестествен свят, който ѝ се струваше странен, но бе някак напълно сигурен.

Някъде в този необятен механизъм беше Клиф… Може би още свободен? Или заловен и разпитван? Разпокъсаните комуникации със „Слънцетърсач“ потвърждаваха, че той се свързва с тях понякога и че продължава да бяга в пущинака. Тя знаеше само това и засега трябваше да ѝ е достатъчно.

Дъждът, вятърът и светкавиците донесоха внезапен прилив на емоции, които досега потискаше. Копнееше за него, за докосването му, за шепота му в ухото ѝ, любвеобилно, чудесно, често палаво. Боже, колко ѝ липсваше! Обичаха да правят любов, докато дъждът тропаше по прозорците — преди векове. Даваше им топло и сигурно място, да бъдат себе си, докато светът продължаваше да се занимава с несекващите си дейности. Те не му обръщаха внимание и той отговаряше със същото.

Честна сделка. Но този вихър не можеше да бъде игнориран. Можеше да те убие, ако не внимаваш, както и вероятно щеше да се случи. Сигурно щяха да умрат тук и никой, нито Клиф, Редуинг, Земята — нямаше да научи, още по-малко защо. Малката група на Бет въобще не разбираше това място. Защо въобще се носеше между звездите? С инженерство, което практически правеше всички постигнато от хората на пух и прах. Защо?

— Фред, откъде ти хрумна онази идея?

— Просто се сетих — отвърна той.

— Просто така? Голямо въображение имаш — да мислиш за динозаври…

— Да, просто така… Парчетата напаснаха. Проблесна ми. — Сякаш в потвърждение една голяма жълта светкавица се стрелна от небето и удари скалите под тях.

— Няма никакви доказателства — каза Лау Пин.

— Глобусът, който видяхме — продължи Фред. — Прилича на Земята, но континентите са объркани. Всичките са слети.

— Може би геолозите са объркали континенталните детайли — предположи Бет. — Все пак процесът е продължил седемдесет милиона години.

— Няма значение! — прекъсна я Майра. — Какви фосилни доказателства има за по-ранна цивилизация? Къде са руините?

— За толкова време? — намръщи се Тананарийв. — Нищо не е останало. Изтляло, ръждясало, може би унищожено в някоя динозавърска война. Вижте, границата на креда показва къде е ударил астероидът. Вижда се само на десетина места по света. Защо изобщо очаквате да е останало нещо?

Лау Пин махна с ръка към горящите дървета, подвижните растения и светкавиците, които се сипеха от извисяващите се облаци.

— Как се стига от някакви разумни динозаври до това?

— Не знам. — Фред сви рамене. — Зависи какво мислят разумните динозаври и какви са представите им за света.

— Няма фосилни доказателства за разумни динозаври — каза Лау Пин и се върна в пещерата, за да разпали огъня. Печаха последната част от голямото животно, което бяха отмъкнали от склада, заедно с ядливи корени. Огънят бе почнал, да пуши, може би заради дъжда, и всички се закашляха.

— Не може да се съди за интелигентността по размерите на черепа — каза Бет. — Динозавърските черепи са доста широки. Те са имали сграбчващи нокти, стъпка към ръцете. А по-късно някои са развили пера — откъдето са еволюирали птиците. Има много неща, които не знаем за онази ера.

Фред кимна и продължи тихо:

— Имаше една следа. Когато видях холограмата за построяването на Купата, погледнах към далечната звезда. Приличаше на Слънцето.

Лау Пит изсумтя пренебрежително.

— Накара ме да се замисля — добави Фред.

— Значи са били умни, построили са това и са били унищожени от скала, които дори ние сме можели да отблъснем още преди няколко века? — възкликна Майра. — Стига де!

Фред сви рамене.

— Нямам отговор. Може да са стигнали до културна фаза, в която са спрели да гледат небето. Вижте, това е идея, а не цялостна теория.

Бет наблюдаваше как Майра спори с Фред. Дълбоките бръчки по челото ѝ бяха изчезнали, както и тези около очите. Явно вече бе започнала да приема смъртта на съпруга си и дори понякога се засмиваше. Но Бет беше сигурна, че Абдус не излиза от мислите ѝ. Както Клиф от нейните, разбира се. Никога нямаше да забрави гледката на размазания Абдус.

Разтърси глава, за да прогони образа. Остави ги да спорят и клекна до входа, за да се наслади на миризмата на дъжда. Като малка я обичаше много — свежестта, която я обгръщаше и носеше ухания във въздуха. Не бяха на Земята, но чувството беше същото.

— Тази Купа има много прилики със Земята, нали? Може би истински странните неща, като подвижните растения, идват от други светове.

Фред кимна.

— Или от десетки милиони години насочена еволюция.

— Въпросът е, ако теорията на Фред е вярна, как да се възползваме от нея? — каза Бет. — С какво може да ни помогне?

Лау Пин се протегна и вдиша чистия влажен въздух.

— Аз предлагам да преспим с нея. Фред, как ти хрумват идеите? Като сънуваш ли?

— Не, но идват, когато се събудя. Лягам си, като мисля за някакъв проблем, и като се събудя, идеята е дошла. Може би греша, но все едно… все едно получавам бележка от друга част от себе си.

Бет стана и го потупа по рамото.

— Подозирам, че това е една от причините да те вземат на „Слънцетърсач“. Нали ти измисли високоволтовите колектори за греблото?

— Да. — Той се усмихна. — Беше забавно. Много интересен пъзел.

— Поеми първата смяна и после поспи. Може пък тази част от теб, която винаги будува, да измисли нещо ново.

Бет разгъна постелката от раницата си и я наду. С крайчеца на окото си наблюдаваше стройната фигура на Фред до входа на пещерата. „Чакай малко, харесва ли ти? Ти си възбудена, сама — направи нещо“. Но тя се отказа. „Не усложнявай отношенията в групата, която едва се държи“.

Легна и отново се замисли за Клиф. Той винаги се оправяше по-добре от нея с полевата работа и тя се надяваше, че може би разбира това странно място малко повече. Дали щеше да го открие някога в този огромен свят-машина?

— Лека нощ, Клифи. Където и да си.

Прегърна надуваемата възглавница, помириса дъжда и се замисли за топло и безопасно място някъде много далече оттук.

2.

Мемор винаги се радваше на ведрото пътуване с тези живи превозни средства. Погледна надолу към бавно отминаващия терен и вдъхна богатия сладникав аромат. Голямото животно бе генетично променено, за да носи уникално деликатно ухание. Мирисът успокояваше ума въпреки царящия наоколо хаос. Тя си позволи още една дълбока глътка, след което се обърна и каза строго:

— Това е пълен абсурд. Имаме дузини въздушни риби и множество самолети. Въпреки това плячката продължава да се крие под земята и да ни убягва.

Капитанът на въоръжената въздушна риба отвърна спокойно:

— Ще ги открием. Излезли са от Дългата линия в станцията под нас. Не могат да стигнат много далече. Момент, виждате ли онези сил?

И се завъртя към големия екран на стената. Жълтеникавокафявите скални каньони бяха пълни с дребни форми на живот. Още от приобщените видове, каквито не бе виждала преди, се събираха на тълпи, прииждаха пеша. Добре: земеделска култура с ниски технологии и прост живот.

Капитанът промърмори замислено:

— Скупчили са се в няколко каньона. Няма танци, паради и церемонии. Това не са обичайните им места за събиране.

— Добре ли познавате тези същества?

— Наричаме ги сил. Винаги са били непокорен народ. Не за пръв път се налага да ги дисциплинирам от въздуха, уважаеми Астрономе.

— Значи проблемът е стар?

— Да. И се влошава. Сил са сред най-лошите от Приобщените. Не са много по еволюирали от типичните месоядни, така че сигурно не трябва да се изненадвам. Защо не вземаме повече тревопасни? — Капитанът примигна, сепнат от собственото си избухване.

— Защото тревопасните рядко са интелигентни — отвърна сухо Мемор. — Но са добри за ядене — имаме си такива.

— Разбира се, разбира се. — Капитанът се обърна и даде бързи заповеди на офицерите си.

Обстрелваха все по-силно. Големият звяр, който ги носеше, протестираше с тихо ръмжене, което отекваше сред влажните стени.

Мемор гледаше как по живите опалесцентни стени избиват нервни капки роса — проблясваха и се пръскаха, и миришеха на кисело. Небесните риби се изразяваха чрез химични сигнали, ненадеждно и често неразгадаемо поведение. Но пак бяха може би най-успешният вид от Приобщените. Бяха взети от горната атмосфера на газов гигант, много отдавна. Дълбоката атмосфера на Купата им предлагаше рай, където можеха да кръстосват, да се размножават и да превръщат водата в жизненото си вещество, водород. Великите от ранните времена на Купата бяха накарали тези живи кораби да се впишат в разцъфтяващата екосистема. Да обикаляш небесата с тях бе пътешествие, заслужаващо да влезе в историята.

— Може ли да разпръснем тълпата? — попита Мемор. — Пречи ни да открием приматите.

Капитанът разроши перата си в знак на съгласие.

— Мога да използвам стандартните системи за болка.

— Направи го.

Капитанът даде нови заповеди и големият търбух на небесната риба започна бавно да се извърта. Мемор тръгна по наблюдателната палуба — дребните членове на екипажа ѝ правеха път, — за да огледа сил. Потоци от тях продължаваха да прииждат от всички посоки. Какви тълпи! Мнозина ходеха, други подтичваха ритмично, трети яздеха животни. Гледаха към небесната риба. Някои спираха и се разтърсваха с видим гняв. Защо? Целта им бе станцията на Дългата линия.

— Капитане? Кога се очаква да пристигнат приматите?

— Трябва да се появят скоро. Възможно е. Но не очакваме да следват прост маршрут и да останат на същата линия. Това би било твърде очевидно. — Последното изречение предизвика неволно потръпване в знак на покорство, с кехлибарено и кафяво, тъй като капитанът разбираше изводите.

— Може да разберат, че очакваме опит за измъкване.

— Стратегическото командване не смята за много вероятно…

— Направете ми удоволствието.

— Но сил няма как да знаят…

— Капитане, винаги има предатели. Информацията изтича, колкото и да опитваме да запушим пробойните.

— Астрономе, чудех се на какво дължим оказващото ни чест ваше присъствие. Едва ли приматите нашественици биха избрали толкова прост маршрут…

— Не си въобразявайте, че може да отгатнете рационалността на пришълците. Нито тяхната интелигентна природа.

— Но нали не очаквате…

— Тези сил са се събрали с причина.

— Но как… Разбира се, тези сил ни създават проблеми още от времето на баба ми. Виждат това като нова възможност да…

— Губите време.

Капитанът побърза да промени командите си и небесната риба се спусна по-ниско и се понесе към каменните възвишения, които обозначаваха Дългата линия.

Мемор се възползва от момента, за да провери във вътрешното си съзнание информацията за тези Приобщени, сил. Купата бе минала покрай техния свят още докато те бяха ловци-събирачи. Птичите хора бяха решили, че са обещаващи, и бяха взели много на борда. Ранните сил бяха изчезнали отдавна — в генетичен смисъл. Да, бяха сръчни, но не чак толкова умни. Нещо близко до по-старите примати на Купата, но с амбиции, производство на инструменти и по-добри социални умения, развити от груповия лов. Както бе обичайно, първите им инструменти бяха оръжия. Оръжията винаги подпомагаха интелекта, което можеше да е позитив, но уви, не и при сил. Тези същества вдигаха периодично бунтове и често се налагаше да бъдат реинструктирани, дори генетично.

Първоначално сил бяха еволюирали по дърветата — чест източник на по-нататъшни беди, защото даваше сръчност на крайниците. Птичите хора ги отглеждаха специално за да развият интелекта и употребата на инструменти, като засилваха изкуствената селекция и насочваха чифтосването им, за да ускорят ефектите. Сил бяха опитомени и направени по-умни и пригодни за технологичните работи, които трябваше да се вършат по Купата. Бедите започваха, когато по-чепатите от тях се бунтуваха, или още по-лошо, решаваха да увеличат териториите си. Трагичното разрешение трябваше да се избягва, макар дори то да не вършеше работа винаги.

— Екипаж! Открий огън! — нареди капитанът.

Мемор се напрегна. Това беше неизбежният проблем в употребата на живи същества за летене в атмосферата на Купата. Естествено, не можеха да използват химично гориво за всеки самолет, защото щяха да изтощят земеделските райони, и затова предпочитаха електромагнитните полети. От своя страна, небесните риби можеха да издържат на относително архаичните оръжия, с които разполагаха Приобщените. Освен това можеха да оказват сериозна въздушна поддръжка с огромния си резервоар от водород.

Екипажът започна да обстрелва с огнените оръжия разпръснатите групички сил на склона. Бяха толкова близо, че Мемор можеше да чуе яростните крясъци и писъците на последна агония. Неприятен звук, но успокояващ, да.

Включиха се и излъчвателите на болка. Мемор наблюдаваше как капитанът ръководи нападението и подкарва сил. Тичащите същества приличаха на паникьосано стадо. Импулсите на зеления лазер ги унищожаваха на цели групи. Стрелваха се надолу и ги изпепеляваха.

Но и небесната риба понасяше щети. Сил бяха разположили артилерия с изненадващо ефективни снаряди, чиито шрапнели разкъсваха корема ѝ. Мемор усети как подът вибрира от реакцията ѝ — тя потръпваше от раните. Отекна дълбоко ръмжене. Екипажът засипа противника с още лъчи от болкоизлъчвателите — стандартно оръжие, което беше безшумно и се използваше за пречупване на съпротивата.

Но артилерийският огън не се поколеба дори при максимална сила на излъчвателите.

— Сил не би трябвало да издържат… — Мемор не довърши, защото видя кой стреля.

Нашествениците.

— Капитане, използвайте лазерите.

Мъжкият показа смут с перата на короната си.

— Техният огън е поразил предната ни батарея, Астрономе. Извинявам се…

Небесната риба потръпваше от забиващите се шрапнели. По влажните стени направо течаха вълни. Екипировката започна да пада от поставките. Екипажът се щураше нервно.

— Сигналът не действа на тези примати — каза Мемор. — Те имат различни неврони. Трябва да използвате лазерите с газово захранване.

— Сега ще ги загреем. Още малко.

Нов залп отдолу се заби в огромния звяр и той се разтресе.

Капитанът се обърна към Мемор и се поклони.

— Астрономе, поехме много удари. Може би разчитахме твърде много на болкоизлъчвателите.

— Може би? — Мемор не мислеше, че е нужно да посочва, че небесната риба залита, изпуска течност от множество рани, губи височина и се накланя опасно. — Може би?

— Предлагам да се оттеглим…

— Ако можете.

— Може да се превъоръжим и да извършим поправки на по-голяма височина.

— Ако успеете да я достигнете.

Небесните риби имаха всички предимства на живите технологии, но си имаха и собствен жизнен цикъл. Смесването на живот с материал бе един от великите успехи на древните, спомогнали за създаването на биосферата в Купата, но си имаше и недостатъци. Живите форми имаха нужда от почивка. Можеха да се поправят сами и дори да се репродуцират, с малко помощ, но това изискваше време. В битка познаването на недостатъците означаваше да имаш мъдростта да се оттеглиш.

— Звярът е тежко ранен. Уплашен е, усещате ли? — Подът и стените бяха от здрави мембрани, които обаче трепереха от неврологичен спазъм. Насред дрънчащата дандания се издигаше гъст пушек.

— Може би се предоверихме на болкоизлъчвателите. В бъдеще…

— Вие нямате бъдеще. Бяхме толкова близо до приматите, а те надделяха.

— Мога да…

— Заведете ме при капсулата ми.

— Вярвам, че сме овладели ситуацията, или ще я овладеем съвсем скоро — настоя капитанът. — Екипажът може да подготви бързо лазера…

— Ако водородните хранилища бъдат пробити, ще спрем да спорим завинаги. Заведете ме при капсулата веднага.

Мемор обичаше влажните ухаещи мембрани на небесната риба, но благоразумието изискваше да не рискува себе си, докато звярът страдаше и може би умираше. Така че последва тичащия ескорт надолу по рампа към най-отдалечената от битката част. Там я чакаше капсулата, чийто екипаж се оглеждаше нервно.

— Излитайте — нареди тя. — Бързо.

Докато се отлепяха от търбуха на рибата, Мемор се чудеше какво означават новите събития. Разбира се, и преди бе имало бунтове. Сил следваха древния цикъл — приобщен вид претърпяваше културна или генетична деформация и ставаше труден за управление. Стандартната стратегия предполагаше конфликтът да бъде потушен, като се използват надеждни съседни територии. Подобни борби пораждаха по-мащабни съперничества и с правилни намеси ситуацията се нормализираше. След като местните Дълбокомислещи започваха да настройват фракциите една срещу друга, се установяваше стабилност.

Това трябваше да се направи и тук — освен ако пришълците не променяха обичайното съотношение на силите. Сил бяха коварни същества, относително ново попълнение в Приобщените. Бяха минали само дванайсет тройнокубични цикъла от промяната в гените им, която ги бе опитомила. Може би бе време за по-фундаментално решение — изрязване.

Но приматите бяха твърде дестабилизиращи. Корабът им може би имаше полезни технологии, но трябваше да бъде унищожен. Тези на свобода трябваше да бъдат екзекутирани. Жалко, защото умовете им преливаха от странности и проучванията можеше да разкрият някои от първичните черти на Народа — даже отпреди отварянето на подсъзнанието.

Е, може би Мемор щеше да успее да проведе някои изследвания преди екзекуциите. Това щеше да е справедлива награда след всички досадни неприятности, които се бяха стоварили върху нея.

3.

Клиф седеше на речния бряг до клечащите извънземни и си спомняше как баща му го учеше да лови риба.

Отначало ритъмът — как да замята с лакът, с китката неподвижна, а лявата ръка да води кордата. Една бърза пъстроцветна пъстърва се бе закачила светкавично. Той я остави да поскача и когато я издърпа на брега, усети, че това е свещено и красиво нещо. Пусна я на свобода, воден от някакъв импулс, а баща му се засмя с разбиране.

Този път нямаше такива импулси. Улови голямо пляскащо същество, което го гледаше с огромните си жълти очи, докато го изтегляше на брега. Странно, но след като го извади от водата, то спря да се съпротивлява. Може би очакваше да го пусне? Може би — ако извънземните практикуваха спортен риболов.

Клиф извади кукичката — устите на тукашните риби бяха костеливи, — вдигна рибата и се обърна. Сил поклатиха глави и замъркаха високо. Явно това бе техният начин за одобрение.

Един сил взе рибата и направи нещо впечатляващо: подхвърли я във въздуха и закачи кожата ѝ със светкавично движение на ножа си, след това я преметна, като използваше собствената ѝ тежест, и кожата се отлепи. Одирането беше невероятен трик, а след това той дори я наряза още докато тя се въртеше във въздуха. После предложи на Клиф дебело сурово парче.

Той отхапа от учтивост. Месото беше почти безвкусно.

Тези създания се движеха по-бързо, отколкото реагираха очите му.

Земите им също бяха различни. Обилна зеленина, малко каменисти терени, странни дървета и растения с големи листа и много плодове. Имаше и доста дребен дивеч, чийто лов вероятно бе сред любимите занимания на сил.

Сети се за Бет. Чудеше се къде е тя и какво е научила. Помнеше нежното галене на косата ѝ по гърдите му, когато тя лежеше до него и си тананикаше. Копнееше да я види, да сподели с нея приказните чудеса на този свят. Можеше да има малко неприятности заради Ирма, но… но какво?

Избягваше да мисли за това. Ирма беше убежище от нарастващия стрес, от скитането във враждебна територия. Да… Но имаше ли и нещо повече? Не знаеше.

„Бори се с проблемите, като се появят“. Осъзна, че това се е превърнало в мотото му.

Ирма приседна до него и каза:

— Ако не изпадаш в тези многозначителни мълчания, няма да спя толкова.

Клиф сви рамене.

— Въобще не са многозначителни. Просто се чувствам добре.

Тя се прозя.

— Баща ми винаги казваше… — тя заговори с басов мъжки глас: — „Никога не е късно да имаш щастливо детство“.

— Моето беше щастливо.

— Чу ли какво каза Куерт?

— Че са Приобщени видове ли?

— Да. Който и да управлява този свят, взима същества от световете, покрай които минава.

Клиф сви рамене.

— Имат достатъчно място.

— Идеята не е нова, просто е по-мащабна. Ние сме създали подобна еволюционна ниша, когато сме опитомили вълците.

— Да. И когато сме превърнали кратунките в съдове. Но съответно кучетата и кратунките са се възползвали и са променили човешките ниши.

— Купата предоставя големи възможности с толкова свободна земя.

— Това е подсказка защо са построили това нещо. Невероятно голямо е и използва невероятно здрави материали. Не са позволили на разумните видове да завладеят околната среда обаче.

Тя се обърна и загледа как един сил опитва импровизираната въдица на Клиф. Сил си имаха свои, но бяха любопитни. Съществото заметна кордата с грациозно движение.

— Искаш да кажеш, че не са направили това, което ние причинихме на Земята.

— Да. А и пътуват между звездите.

— Ние сме еволюирали да правим краткосрочни предположения и да вземаме светкавични решения на базата им. Дългосрочната перспектива не е от силите ни. Само виж Епохата на апетита — продължила е повече от два века!

— Сигурно е било забавно.

Силът хвана още по-голяма и по-грозна риба от неговата и Клиф изръкопляска. Шумът накара останалите същества да се обърнат стреснато и да ги изгледат. Той знаеше, че при хората продължителното взиране предполага или сбиване, или правене на любов. При сил очевидно бе по-сложно. Те използваха очите си за сигнализиране, както хората използваха устите си. Явно затварянето на дясното око и пуленето с лявото означаваше учудване.

Той се ограничи само да им махне. Очите им се разшириха оценяващо.

— През двайсет и втори век целта е била да се ограничат щетите и да се стабилизира климатът. Единственият начин е бил да се създаде сериозно присъствие в космоса, експлоатация на астероиди и стабилна икономика в слънчевата система. След това сме се насочили към звездите.

— Сигурно и с тях е било същото.

— Тогава защо просто не пращат кораби като нас?

— Може би са пращали. Може да се идвали на Земята, но да не са оставили следи.

— Видяхме почти земни видове тук, нали?

— Да. Видях доста познати неща. Може да е паралелна еволюция — функцията определя формата и създава общи черти. Като тази риба. Страшно е грозна, но съм виждал подобни в Карибския басейн.

— Обзалагам се, че е вкусна. Стомахът му изръмжа.

— Ще запаля огън. Това е интересна отправна точка — извиването на молекулите и химическите сходства. Достатъчно близки са до нашите, за да не умрем от глад.

Куерт се появи от гъсталака и каза:

— Добре. Ще готвим.

Клиф помириса въздуха.

— Пушек. Явно вече знаят, че съм хванал нещо.

— Умни са. Чудя се защо понесоха такива загуби само да ни свалят от влака.

— Искат да се отърват от управниците на Купата.

— Е, ние едва ли можем да им помогнем.

— Вероятно. Имаме късмет, че изобщо сме живи.

— Мислиш ли, че ще оцелеем?

— Всъщност не. — Клиф си пое дъх и добави. — Не мислех обаче и… че ще станем любовници.

Тя примигна и се взря в течащата река, избягвайки погледа му.

— Ние не сме. Поне аз не те обичам.

— И аз. Как го нарече? Секс по необходимост?

Тя се изкиска нервно.

— Вярно, че казах така.

— С твоя човек стандартен брачен договор ли замисляхте? — попита Клиф просто колкото да каже нещо.

— Да. След като се установим на Слава. Щях да размразя яйцеклетките си и да създадем семейство. Решихме, че двайсет и пет годишен договор ще свърши добра работа.

— С Бет не стигнахме чак дотам. Покрай цялото това обучение нямаше време да…

— Да го премислите ли? Номерът е да го почувствате.

— Хм. „Любовта не е любов, ако всяка промяна я променя“.

— Какво? О, Шекспир. Е, тази промяна, която ни сполетя, е отвъд всичките ми представи.

— Е… — Той почти се зарадва, че най-сетне е успял да приложи наученото в гимназията. Искаше да постигне някаква договорка, но не знаеше как. — Ще продължаваме ли с… необходимостите?

Тя сви рамене.

— Помага. — Усмихна се палаво. — Това е мнението ми, поне засега.

— Може да доведе до неприятности, като се срещнем с другите.

— Ще му мислим, като се срещнем.

Клиф стана и се протегна. Виждаше как прашните облаци се катерят към небето. Атмосферата бе толкова дълбока, че можеше да види огромните тъмни облаци, които висяха като планини в мъгливата далечина.

Дойдоха Ейби, Тери и Хауард. Носеха някакви растения, които бяха събрали със сил.

— Тряааше да додиш, Клиф, щеш да знаиш кви са тез работи и дъл стаат за ядини. Хауард намери цял куп.

— Боже, Тери, ти си пиян!

Клиф взе растенията. Изглеждаха наред. Пак погледна Тери, после Ейби, който също изглеждаше омаян.

— Дадоха ни да си пийнем нещо освежително — призна Тери.

— Имаше вкус на ананасово вино — обясни Хауард. — Блудкаво, но не се подлъгах, шефе. — Тупна се в гърдите. — Алкохол си беше.

— Възможно е. Тукашната химия е доста близка.

Дали етанолът беше универсален? Срещаше се при ниска плътност в звездни и планетни системи, където оформяше цели региони. Проста органична химия. Просто захари, които ферментират и оформят съединение с въглерода. И шимпанзетата го използваха. Може би всички разумни видове имаха нужда понякога да избягат от трезвеността?

— Е? — Ейби говореше като пиян, който с всички сили се опитва да изглежда трезвен. — Какво ще правим сега?

— За главите ни има награда, момчета — каза Ирма. — Предлагам да си починем тук и да се поучим от сил.

— И да ядем — каза Хауард. — Тук поне има ядене.

— Трябва ни план — продължи Ейби.

— Цел без план е просто пожелание — отвърна Ирма. — Но каква е нашата цел?

— Тук има достатъчно място — заяви Тери. — За всички замразени на „Слънцетърсач“.

— Но това е парк, не е планета! — запротестира Ирма.

— Достатъчно голямо е за милион планети. И е пълно със странни извънземни. Има предостатъчно място да се създаде нещо ново.

Очите и ноздрите на Ирма се разшириха.

— Не тръгнахме с целия екипаж, за да се озовем на това място!

— Но така или иначе сме тук — отвърна тъжно Ейби. — Дори не знаем дали ще можем да подкараме „Слънцетърсач“ отново.

— Има дяволски много неща, които не знаем — съгласи се Тери.

Клиф ги огледа и разбра, че тази идея назрява от доста време.

— Вижте, намираме се на откачено място — каза той внимателно. — Не оставяйте тежката реалност да потиска въображението ви. Ние сме тръгнали за Слава.

В звънливия им смях звучеше радост.

4.

Редуинг наричаше обитаемата част от Купата близо до обширния ръб Великите равнини. „Слънцетърсач“ мина полека над ръба и Великите равнини останаха зад него. Далече долу целофаненото небе докосваше едно възвишение от структурата на Купата.

— Внимавай — каза капитанът на Джам. — Не искаме да прогорим дупки в небето им с нашите магнити, нали?

Джам се усмихна, сякаш бе чул шега.

— Да, сър. Не нанасяй дребни щети на врага. — После добави: — Макиавели.

Големият кораб премина над ръба на разстояние стотици хиляди километри. Редуинг гледаше запленено, докато Аяан не го тупна по гърба.

— Капитане! Свързах се с Фред Ояма!

— По дяволите! Свържи ме веднага!… Фред, докладвай за положението ви.

— Не може да говори — отвърна Аяан. — Има разлика от двайсет и три минути. Могат да ни изпращат само текстови съобщения. Кажете какво да им напиша.

— Аха. Фред, ние обикаляме от другата страна на Купата, да видим какво ще открием. При последния ни контакт групата на Бет се бе подслонила в някакви пещери. Тя се притеснява как ниската гравитация ще се отрази на костите им. Иначе са в безопасност. Имат поне два месеца, после ще се наложи да ползват медицинската апаратура на кораба.

— Решихме проблемите с двигателя на „Слънцетърсач“. — Реши да не задълбава в детайлите. Корабът беше достатъчно забавен от насрещния вятър на звездата. Може би можеше да завие покрай Купата и да се ускори към Слава, но това щеше да изразходва запасите им. Всъщност Купата беше по-голяма цел. Невероятен джакпот, стига да оцелееха. Слава можеше да почака.

Видя, че Аяан намества системата от антени, за да не загубят връзка. Технологията беше натоварена до краен предел, за да комуникира с постоянно движещи се цели от такова разстояние.

— Добавихме някои неща към менюто и включихме биохимичен анализ. Сега ще ти пратя ъпдейта. — Аяан кимна и натисна едно копче, за да добави предварително подготвения файл.

— Искам да ви прибера всичките. Трябва поне да планираме среща. Ще е добре да открием подходящо място. Проблемът е, че за да е достатъчно голямо, та да го видя оттук, ще е като да си чукнем среща в Австралия. — Редуинг се засмя, но се сети, че няма да чуе отговор. — Мащабите са твърде големи. Но ако открием нещо като радиостанция, може да се срещнем там. Ще търсим всякакви антени.

Закрачи по палубата. Опитваше се да каже всичко важно, преди да загубят връзката.

— Знам, че от външната страна няма пристан или система за презареждане, която да разбираме. Знам, че загубихме една от совалките. Няма значение — все още разполагаме с „Хокинг“, „Карсън“ и „Лено“. Не сте получавали медицински грижи от четири месеца. Трябва да направим дебрифинг.

Минаването над ръба не беше най-добрият момент за връзка.

— Гледам към външната страна на Купата. Има много структури. Петна, куполи, кръстосани линии. Сега увеличавам над една част… има система от тръби, може би транспорт. Прилича на паяжина… На самия ръб има по-дебели и по-къси тръби. Ръбести сиви структури големи колкото малки луни. Като Церес. Няколко. Виждам, че най-близката се движи. Много е голяма. Твърде голяма, за да е оръжие. От вътрешната част има спирални линии…

Вътрешната му аларма се задейства.

— Карл, какво мислиш?

— Сякаш са обвити с магнитни намотки — отвърна Карл. — Може да е някакво оръжие.

— Или телескоп — предположи Клеър.

Карл поклати глава.

— Астрономия? Не. Нямаше да има нужда от този дълъг цилиндър. Може ли да е някакъв непознат лазер? При всички случаи е огромно.

— Прилича на оръдие — каза Редуинг. — Но е по-голямо, отколкото би имало смисъл.

— Може да се борят с планети — каза Клеър Конуей. — За това им трябва голямо оръдие. Капитане, след около двайсет минути ще минем право покрай цевта.

— Най-близкото се извърта, за да ни прихване, сър — докладва Карл.

Редуинг се намръщи и нареди:

— Джам, извърти ни. Стой далече от фокуса му. Аяан, имаме ли още връзка с Фред? Фред, кажи някаква добра вест.

— Капитане — заговори бързо Джам. — Позволете да ни върна на Великата равнина.

— Действай… Фред, след няколко минути ще загубим връзка. Получихме съобщение от Земята. Сега ще ви го препратя.

Загубиха връзката с Фред. Така нареченото оръдие продължаваше да ги следва. Джам и Клеър маневрираха с кораба. Магнитното гребло се опитваше да докопа колкото се може повече от соларния вятър. След това минаха през ръба на Купата.

— Един телескоп не може да е толкова голям — каза Клеър. — Нали? Капитане?

— Джам, права ли е?

— Спускам се по-ниско — отвърна пилотът, съсредоточен върху траекторията им. — Телескопите нямат нужда от дължина, а от ширина, за да улавят светлината. Виж, за да излъчваш светлина…

Вече бяха над Великата равнина и забавяха, за да отминат ръба.

— Готово — заяви Клеър. — Дългият цилиндър вече не ни следва.

— Не иска да стреля по Великата равнина — каза Редуинг, зарадван от интуицията си. Постара се да скрие облекчението си.

— Може би не могат — обади се Джам. — Ако е оръжие и може да се извърта достатъчно, че да стреля по населените зони… гражданската война би била доста неприятна, нали?

Редуинг не знаеше и не отговори.

— Днес е щастливият ми ден — включи се Аяан. — Получих ново съобщение от групата на Клиф. Малко е накъсано, но софтуерът успя да го възпроизведе. Искате ли да го видите?

И изкара дългото съобщение на всички екрани. Групата на Клиф бе открила транспортна система и се бе научила да я използва. Бяха срещнали извънземни и се бяха съюзили, дори бяха участвали в обща битка. Същите извънземни ги бяха отвели до вътрешността на Купата. Имаше и снимки — с ниско качество. Имало какво да ядат и били благодарни за менюто на Бет.

— Като цяло са живи и в движение — обобщи Редуинг и всички се усмихнаха. — Това са отлични новини.

— Но въпреки че не са заловени, не са стигнали доникъде — добави Аяан.

Редуинг предаде вахтата на Карл и тръгна към тясната си каюта. Бяха получили съобщения от Слънчевата система и изкуственият интелект тъкмо бе успял да ги декодира. Капитанът започна да ги преглежда, докато се хранеше сам — пиле с ориз и ароматен сос. Една от най-големите заплахи за стабилността в космическите кораби бе загубата на сетивност и вкусната храна помагаше доста. Както и сексът, но Редуинг нямаше тази възможност. Имаше една дама, която можеше да събуди, ако обстоятелствата се окажеха подходящи — например когато имаше нужда от по-голям наземен екип. Нямаха нищо официално — нито договор, нито дори уговорка. А и нещата с наземните екипи не се развиваха добре. Той въздъхна, погледна гигантската конструкция, която се въртеше под кораба, после провери теснолъчевите комуникации.

Имаше някои технически новости за гравитационните вълни на Слава. Той ги задели за Карл и зачете обобщението. След векове на Земята не знаеха много повече. Дължината и размерът на вълните продължаваха да намекват за огромни маси, движещи се в сложни траектории. Но предварителните проучвания на системата не показваха такива. Може би гравитационната теория беше неправилна, твърдеше едно от съобщенията. Или пък наблюдаваха източник, който случайно беше на същото място, но всъщност бе много по-далече.

„Финалното сливане на две черни дупки в двойна система освобождава повече енергия от комбинираната светлина на звездите във видимата вселена. Тази огромна енергия се проявява под формата на гравитационни вълни, носещи почерка на сливането“. Бяха твърде мощни, за да носят почерка на Слава, но напомняха на тези от теорията за сливането.

Имаше и други. „Или пък ефектът е измислен, за да ни заблуди“. Измислен? Може би езикът се бе променил. Фактите не трябваше да са правдоподобни — за разлика от фикциите. Редуинг изсумтя.

През последния век съобщенията повтаряха същия рефрен — за славата на мисията им, и ги подканяха. Понякога носеха религиозни мотиви, но това бе по-скоро екоцеремония. Редуинг нареди на софтуера да потърси истинската информация.

Повечето новини се отнасяха до биосферното управление. Въглеродното отделяне, което работеше добре в миналото, показваше странични ефекти. Затоплените разширени океани увеличаваха въглеродите си, продукт на изсипването на отпадъци от земеделието. Сега това започваше да се превръща в проблем. Събирането на CO_2 в океана явно бе достигнало до своя лимит и климатичните инженери не можеха да направят нищо повече.

Всички неща, отложени с няколко века, започваха да се обаждат. Единственото нещо, за което Земята бе планирала с няколко века напред, бяха космическите кораби…

Редуинг се обърна към екрана на стената и погледна далечните пейзажи — ниски планини, покрити със сняг, гъсти гори, речни долини с размерите на земни континенти. Как тези същества успяваха да управляват Купата? Трябваше да е много по-сложно от управлението на проста планета.

Дали Купата не можеше да научи Земята на съществени неща за тераформирането? Дори само за това щеше да си струва да спре тук.

Доразгледа останалите съобщения. Имаше ъпдейти за някои от бордовите интелекти, предложения за ъпгрейд на няколко хардуерни системи. Най-вероятно идваха от работата с други кораби. „Слънцетърсач“ също изпращаше такива доклади с тяснолъчевата система. Редуинг беше сигурен, че известията му за Купата са сред най-странните съобщения.

Той командваше звезден кораб, но това гигантско нещо тук бе звезда, която задвижваше кораба и бе в неговата основа. И вървеше с ядрени реакции, също като „Слънцетърсач“. Това беше… кораб-звезда.

Тогава… кой го караше?

Content

Грегъри Бенфорд
Лари Нивън
Купата на небесата

Пролог Последното тържество

Част 1 Събуждане

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Част 2 Трудното започва

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Част 3 Новите пришълци

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Част 4 Обмисляй, преценявай, действай…

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Част 5 Тези странни примати

1.

2.

3.

4.

5.

Част 6 Галерия за планети

1.

2.

3.

4.

Част 7 Зли древни създания

1.

2.

3.

4.

5.

Част 8 С дъх на хилядолетия

1.

2.

3.

4.

5.

Част 9 Дотук добре

1.

2.

3.

4.