Байда Тетяна

Хрещені вогнем

Тетяна Байда

ХРЕЩЕНІ

ВОГНЕМ

Художньо-документальна повість

Луцьк

«Волинська обласна друкарня»

2008

Шановні читачі! Прочитавши повість «Хрещені вогнем», ви не зможете залишатися байдужими до подій, які відбувались у 40-50 рр. двадцятого століття на Волині. Невигаданий трагізм людських доль зворушить вас до глибини душі.

Імена, прізвища та псевдоніми усіх дійових осіб - справжні. Дати боїв, кількість убитих і поранених взято з архівів. Дійсність, тут змальована, перевершує найнеймовірнішу фантастику.

***

І мертвим, і живим, і ненародженим

землякам своїм волинянам присвячую

***

Сама про себе

Дотлів і згас гарячий літній день,

Заснуло сонце, вкутавшись у хмарку...

Ввірвалося в село енкаведе,

Схопило восьмикласницю-школярку.

Поклали ницьма дівчину в пісок

І закували руки у кайданки,

Штовхнули потім в «чорний воронок»,

Знущалися на допиті до ранку.

Підвал холодний, довге слідство й суд,

Вязниця, карцер, камера і нари...

Ніхто за злочин не скарав іуд,

Живуть ще й досі підлі яничари.

Вітри холодні віяли з тайги,

І падали на землю мертві зорі,

Коли етапом дівчину везли

В сніги сибірські, в далі неозорі.

Щоб не було в минуле вороття,

Співать учили «Мурку» і «Циганку»,

Зламали юній дівчині життя,

Зробили із школярки каторжанку.

Кайло, сокира, пилка у руках.

Штрафний пайок. Ганебний номер «зечки».

Ім’я забрали. Воля - лиш у снах.

Виконуй план. Працюй без суперечки.

Коли найголовніший кат помер,

Вернулась на Волинь свою Тетянка,

Живе і пише вірші ще й тепер

Бандерівка, оунівка, повстанка.

***

«Ми не мали іншої дороги...»

Степан Бандера

ЧАСТИНА ПЕРША

НОЧІ

В КАМЕРІ

СМЕРТНИКІВ

***

НАЙРІДНІША І НАЙДОРОЖЧА

Тіні минулого з'являлися щоночі. На облупленій стіні в'язничної камери, мовби на кіноекрані, ворушилися людські постаті. Колись вони існували насправді. То були батьки, брати, сусіди, однокласники. А ще - бойові побратими і кохана дівчина...

- Синку, йди до мене!

Це - мати. Ось вона в збляклій терновій хустині та в сірій вовняній камізельці сходить з екрану і простягає до нього руки. Так, це руки його матері. Він добре їх пам'ятає з того часу, як почав усвідомлювати себе живою істотою на цьому світі.

Оті великі натруджені руки селянки з вузлуватими пальцями й мозолястими долонями він бачив щодня. Грубі й некрасиві, порепані від важкої праці, вони були найріднішими, найтеплішими і найніжнішими від усіх рук на білому світі. І зараз він притулився до цих рук, неначе маленький хлопчик, а мати погладила його по обличчю, пригорнула до грудей. Він навіть почув стукіт материнського серця, вловив дихання. Хіба привиди можуть дихати й говорити? Ні і ні! Це справді його рідна ненька пробилася через товсті мури в'язниці, прилетіла з тамтого світу, проникла місячним промінчиком крізь крихітне заґратоване віконечко під стелею, щоб підтримати любого сина в цей неймовірно важкий для нього час.

- Ох, мамо! Ріднесенька моя матусю! Як я вас люблю! Яка мила, яка потрібна мені ваша ласка, ваше щире материнське слово! Чи знаєте ви, мамо, що червоні посіпаки засудили мене до страти? Я доживаю останні дні свого життя. Мені страшно, мамо. Я хочу жити!

- Не бійся смерті, синку. Ти достойно жив і достойно маєш умерти. Я пишаюся тобою. Десять років ти зі зброєю в руках боронив свою землю від ворогів. Тебе пам'ятатимуть люди. Всемилостивий Господь не допустить, щоб даремно пропала хоч одненька крапелиночка людської крові. Велика честь - прийняти смерть за волю України.

- Дякую, мамо. Ваші слова, наче бальзам на спраглу душу. Я прожив не так уже й мало. Через тиждень мені виповниться двадцять дев'ять років, з яких більше десяти я був воїном УПА. Моїх братів і бойових друзів давно нема на цьому світі. Деякі з них пройшли через жорстокі тортури енкаведистських катівень, багато моїх земляків горбатиться в більшовицьких ГУЛАГах. Мене також катували, мамо: взували в «червоні чоботи»... Одягали «чорні рукавиці»... Підвішували вниз головою до стелі і били палицями по пятах. Це страшний біль, мамо! Я втрачав свідомість, з горла і носа пускалася кров. Мене знімали, обливали водою і знову били, били, били!

- Ти не зрадив, синку?

- Ні, мамо. Дев'ята заповідь Декалогу українського націоналіста гласить: «Ні просьби, ні грозьби, ні тортури, ані смерть не приневолять тебе виявити тайни». На допитах я прикушував язика і молився. Я наказував собі: «Не зрадь! Не зрадь!» Згадував слова якогось поета: «За зраду проклене старенька мати сина. Не подадуть руки ні друзі, ні брати. «За що дали срібняк? - спитає Україна. - Я б вільною була, якби не зрадив ти...»

- Я тішуся, сину, що ти не взяв гріха на душу, не став Іудою Скаріотом. Господь оцінить твою жертву

- О! Якби я зрадив, якби продав своїх побратимів, то зараз був би на волі. Мені чекісти обіцяли золоті гори. Казали, що я матиму право поїхати в будь-яке місто Союзу, і мені там нададуть житло й роботу. Я зможу отримати вищу освіту, здобути добру професію. А ще мене вмовляли вивчати й удосконалювати німецьку мову. Тоді кремлівські головорізи направили б мене за кордон, щоб там я вистежив і вбив нашого Провідника Степана Бандеру.

- Ой, синку! Що ти кажеш? Що ти таке говориш? І думати не смій! Згадай своїх братів. Пам'ятаєш, як Петрик підстеріг німецького солдата, коли той справляв нужду, а свою пухкавку повісив за хлівом на сучку старої груші. Петрик підпер двері нужника дрючком, прихопив німецького автомата і гайнув у ліс до хлопців. «Прийміть мене, - каже, - у повстанці. Я не просто так... Я зброю приніс!» А сам сміється, аж захлинається! «Скільки ж тобі років, кордупленя?» - запитав командир. - «Вісімнадцять минуло!» - збрехав Петрик і навіть оком не моргнув, йому ж тоді ще й сімнадцяти не було... Повірили... Прийняли...

- Ой, мамо... Загинув наш Петрик у бою з німаками в Колках. Я теж там був. Ніс брата на плечах до сільської церкви, щоб поховати. Там він, сердешний, і спочиває... Було йому в ту пору вісімнадцять... Наймолодший, а пішов у вічність першим.

- Ось бачиш, сину, як воно буває. Петрик загинув у бою з німаками, а Іван сам собі пустив кулю у скроню, коли енкаведешники оточили криївку. Я не знала цього, бо вивезли нас совєцькі напасники з рідного села на білі ведмеді.

Знайшли кати для нас тюрму,

Тут будем вікувати.

Чужий тут край, скрізь вороги,

А вітер свище в ґрати...

Там, у селищі Тарта-Сале Ямало-Ненецького округу знайшли ми з твоїм батьком Олексою вічний спочинок. А донечка Оленка виросла в дитбудинку, вийшла заміж за москаля, забула рідну мову, стала яничаркою. Тепер вона вже не Олена Хмелюк, а Альона Шимкова. Охо-хо! Важко й сумно мені лежати в чужинецькій землі, Василечку! Дуже холодна вічна мерзлота Заполяр'я. Далеко літати моїй душі до тебе на побачення, хочеться в Україну... Кортить полежати горілиць у житі, послухати пісню жайворонка...

- А мене, мамо, поховають в одному з підземель Свято-Троїцького собору. Червоні безбожники гріха не бояться. Зберуть десять - дванадцять смертників, заведуть уночі в підвал колишньої духовної семінарії, постріляють, а трупи посиплять хлоркою і привалять бетонною плитою. Щоб не копати й не засипати ями, щоб не трудитися... У ці потаємні схованки звозять вони звідусіль убитих повстанців. Щоб ніхто не бачив і не чув... Щоб усе шито-крито... Ні хреста, ні могили... Кажуть, ніби тіло нашого славного командира Клима Савура чекісти замурували в стіні Рівненської в'язниці. Інших - під асфальт...

- Я знаю про це, Васильку. Скажи мені, чому ця камера якась дивна? Нагадує кам'яний мішок...

- Це ж не камера, мамо. Це чернеча келія. Колись тут жили монахи. В оцих стінах лунало слово Боже, возносились до неба молитви й духовні піснеспіви. Більшовики зробили зі святого місця в'язницю. А ось за цією стіною - військовий трибунал. Тут мене катували на допитах, тут і судили, тут і розстріляють. Щоб не ходити далеко. Щоб усе під рукою...

- Навіщо ти здався їм живим до рук, сину? Адже повстанці давали клятву: «Здобудеш Українську Державу або згинеш у боротьбі за неї».

- Ох, мамо! Не шматуйте мою душу, бо вона й так пошматована каяттям, випалена дотла вогнем гніву та безсилля. З необережності я потрапив у «вовчу яму». Зрадник завів мене у пастку... Отак я опинився у неволі.

- А бодай би усіх зрадників поглинула свята земля! Бодай би вони не мали спокою ні на цім, ні на тім світі!

- Не кляніть, мамо. Краще помоліться за мене, грішного. Хотів би висповідатись, прийняти святе причастя, але про це годі й думати.

- Хіба ти грішний, Василечку? Воював ти на своїй рідній землі. Боронив нашу віру й мову, і батьківську домівку від чужинецьких зайд. Не йшов ти воювати ні під Берлін, ні під Москву, ні під Варшаву. Боровся за волю України...

- Я убивав, мамо!

- Убивав, кажеш? А що мав робити, коли нас убивали чужинці. Тисячами... Мільйонами... Морили голодом, вивозили в Сибір, стріляли без слідства й суду, саджали в тюрми, гнали на каторгу. Лише на Волині німецькі та совєцькі кати вбили тридцять чотири тисячі молодих хлопців та дівчат. Сплять вони вічним сном по лісах, полях, яругах та луках. Сказав Господь, що нема святішої смерті, як умерти за друзів своїх... Царство їм небесне і вічний спокій їхнім душам!

Пропечені горем очі матері дивилися на засудженого до страти сина з ніжнісію та любов'ю, як і тоді, коли вона, ще молода й вродлива, нахилялася над колискою, сплетеною з вербового гілля, тихенько наспівуючи:

Люлі, сину, люлі!

Прилетіли гулі,

Гулі, гулі, голуби

Сірі, білі та рябі.

Ой ти, коте сірий,

Та й замети сіни,

А ти, кошенятко,

Колиши дитятко...

Любо й мило було чути рідний материнський голос. Повіки самі собою наливалися сном. Він таки засне. Люди кажуть, що в камері смертників можна за одну ніч прожити ціле життя. В нього ж у запасі ще декілька таких ночей - ночей передсмертної агонії.

- Простіть, мамо. Простіть за все.

- Хай Бог простить, синку. Прощавай! Зустрінемось на небесах...

***

КЛЯНУСЬ ЧЕСТЮ

ЗАГИБЛИХ ГЕРОЇВ...

Цієї ночі тіней минулого було багато. Привиди рухались, говорили, плакали, сміялись...

«Я, воїн Української Повстанської Армії, взявши в руки зброю, урочисто клянусь своєю честю й совістю перед великим Народом Українським, перед святою Землею Українською, перед пролитою кров'ю усіх найкращиx Синів України та перед найвищим Політичним Проводом боротись за повне визволення усіх українських земель від загарбників, здобути Українську Соборну Самостійну Державу. Коли я порушу або відступлю від цієї присяги, то хай мене покарає суворий закон Української Національної Революції і впаде на мене зневага українського народу...»

- Клянусь! Клянусь! Клянусь!

Вимовивши ці слова, Василь затремтів усім тілом. Здавалося, що холодний сніг посипався посеред літа або й сама смерть обдала могильним холодом. О, так! Він вимовив ці слова і зрозумів, що дороги для відступу нема. Здобути або не бути! Але ж він не один, їх тисячі! Он вони стоять у лавах такі молоді, вродливі, сильні. Ці хлопці й дівчата добровільно обрали свою долю, взявши зброю в руки. Всі вони готові на смерть заради волі рідного народу. Як добре, що їх так багато, адже в гурті і смерть не страшна.

Сьогодні Покрова. Під ногами шурхотить опале листя, а сонце світить ясно, мовби на Великдень.

- Клянусь... Клянусь... Клянусь! - видихають сотні грудей.

У лісі поблизу хутора Вовчак українські повстанці приймають присягу. Десятою зліва стоїть юна дівчина. Від неї Василь Хмелюк не може відвести погляду. Тепер цей хлопець уже не Василь Хмелюк, а друг «Хміль», стрілець із сотні «Хоми». Цього вимагає конспірація. Справжніх прізвищ та імен нікому не належить знати. Не можна навіть знати імені коханої дівчини, хіба що підпільне псевдо. «Орися»... Та блакитноока русявка з першого погляду запала йому глибоко в душу.

«Годі мріяти! - відганяє хлопець думки, мов рій настирливих мух. - Повстанець не має права закохуватись. Потрібно воювати! Ось здобудемо волю, тоді й... Все ж таки цікаво знати, звідки ота дівчина родом і як її насправді звати. Я б назвав її Марією або Галиною. Ні, краще таки Марією. Маруся, Марусина, Марусічка, Марічка, Маня... Гарно ж як! Манічка, Манюся, Манюня... О Господи! Далася мені ота довгокоса дівчинина з величезними очима на засмаглому личку. Бач, як хвацько виконала команду: «Кріс на рамено!» А ще ж зовсім юна, майже дитина... Скільки їй років?»

- Позір! На прапор рівняйсь! Замри! - лунає команда.

«Хміль» повертає голову в той бік, де розвівається жовто-блакитний прапор, і краєм ока помічає, як до повстанців на білому коні під'їжджає вершник у стрілецькому однострої, з далекоглядом на грудях, з мапником та пістолем при боці.

- «Остап»! «Остап!» Наш курінний! - хвилею пронісся шепіт лавами.

«Хміль» бачить командира вдруге. Він знає, що це Олекса Брись, родом з Горохівщини, який очолив один із перших куренів на Волині. Саме тут, на хуторі Вовчак Турійського району, хлопець вперше почув гордий вислів: «Українська Повстанська Армія». Це було 14 жовтня 1942 року, на самісіньку Покрову. «Хміль» стояв тоді на чатах біля зброярні, коли верхи на коні примчала запилюжена звязкова «Оксана» з пакетом від Головного Революційного Проводу ОУН. Оголосили збірку. Зачитали наказ про об'єднання окремих повстанських боївок самооборони в армію. Хлопці стояли, мов укопані, витріщивши від здивування очі та випнувши від гордості груди.

- Армія! Яка армія? Хіба може існувати підпільна армія? - дивувалися декотрі.

- Та замовкніть, хлопці. Це ж велика честь... Слухайте! - сердились інші.

Слово взяв провідник:

- Дорогі побратими! Запам'ятайте на все життя цей історичний день - свято нашої покровительки Пресвятої Богородиці. Ми розпочинаємо збройну боротьбу за волю й незалежність неньки України. Раби повстали! Ще за часів царської Росії москалі зневажливо й принизливо називали наш край Малоросією, а українців - малоросами. Буржуазна Польща перелицювала Західну Україну на свій лад, назвавши її Малопольська Сходня. А румуни й угорці називають жителів Закарпаття й Буковини русинами. Цікаво, яку назву дадуть нам гітлерівці? Всі окупанти бояться назви «Україна», мов чорт ладану За нашими підрахунками, у національно - визвольній боротьбі на даний час задіяно приблизно сто тисяч осіб. Це велика сила. Однак ми роз'єднані. Кожна боївка, кожна чота чи сотня має свого командира, який нікому не підзвітний. Пора об'єднатися. Пора навести лад в усьому. Без твердої руки і залізної дисципліни наша боротьба зведеться нанівець. Пам'ятаєте, друзі, казку про батьків віник? Якщо він зв'язаний в одне ціле, то його неможливо зламати. Якщо ж віник розв'язаний, то поодинокі прутики легко ламаються. Так і ми... Правду я кажу чи ні?

- Правду! Правду! - загули звідусіль.

- Отже, запам'ятайте, хлопці, що Українська Повстанська Армія зродилась на півночі Волині поблизу річки Турії, тому групу військ ми назвемо УПА-Північ, а перший військовий округ - «Тури». Нашим курінним призначено друга «Остапа», якого ви бачите перед собою, - і провідник махнув рукою в бік вершника на білому коні.

- Слава! Слава! Слава! - хором пронеслося в повітрі.

- Тихо-о! Закликаю до тиші! Невже вам не кортить знати, хто є Головним командиром новоствореної Повстанської Армії?

- Хто? Хто? - загули всі разом.

- Головнокомандувачем УПА призначено майора «Клима Савура».

«Хміль» відразу здогадався, що «Клим Савур» - це підпільне псевдо командира, а не справжнє його ім'я та прізвище. Проте не слід ні до чого доскіпуватися.

- А хто тепер керує Революційним Проводом ОУН? - прохопилося кілька голосів. - Степан Бандера?

- Ні. Степана Бандеру заарештувало гестапо ще у 1941 році і, на жаль, він знаходиться в гітлерівському концтаборі «Заксенгаузен». Проте його нескорений дух, його революційні ідеї з нами. Бандера нас покликав до зброї. Він сказав: «У нас немає іншої дороги». Справді, друзі, що в нас нема іншої дороги, окрім збройної боротьби.

Потім слово взяв курінний «Остап». Вихором зіскочив він з коня, зняв шапку з голови, широко й душевно посміхнувся:

- Повоюємо, друзі мої? Повоюємо! Добре повоюємо! Я вірю вам, як сам собі. Я надіюся на вас, як на Господа Бога, будемо бити клятих німаків до побідного кінця. Не дамо їм вивозити українську молодь у Німеччину на примусові роботи. Будемо палити німецькі фільварки, перехоплювати награбоване зерно та худобу. Ми будемо пускати під укіс ворожі поїзди зі зброєю та солдатами, що прямують на фронт. Помстимося «фріцам» за те, що вони не дали відновити українську державність тридцятого червня сорок першого року. Гестапо заарештувало Провід ОУН, заборонило вивішувати жовто-блакитні прапори свободи, співати гімн «Ще не вмерла Україна»...

Командир говорив, а кожний повстанець слухав і думав: «Господоньку! Яка ж то мати народила на світ такого орла?» «Остап» і справді вирізнявся серед інших. Не дуже високий, зате стрункий, широкоплечий, з гордо піднятою головою. А пишні кучері, а сині очі, а вишневі уста! Дівчата мліли, коли бачили курінного верхи на білому коні. Хоч і війна, і біда, і смерть чигає за кожним кущем, але дівочому серцю не накажеш мовчати, не накинеш хустку на очі, не заборониш мріяти про кохання.

- Я знаю, - продовжував командир, - що частина з вас уже нюхнула пороху, побувала в боях, зазирнула в очі смерті. Одначе є ще багато необстріляних, а дехто з вас ще й зброї не має. Потрібно новобранцям пройти військовий вишкіл, здобути в боях зброю. Бо хто ж нам її дасть? УПА - це армія без держави. Одна надія - на місцеве населення. Увесь тягар падає на плечі селян. Їх душать подтками, контингентами... А тут ще й доведеться нас нагодувати, одягнути, озброїти, переховати, зігріти, перев'язати наші рани... У Вовчаку розмістимо штаб. Тут незабаром запрацюють млин, хлібопекарня, зброярня, масарня з ковбасним цехом, кравецька та шевська майстерні. Жінки у волинських селах уже шиють нам однострої, білизну, ковдри, а шевці - черевики й чоботи. Дівчата зголошуються бути добровільними розвідницями, зв'язковими, санітарками. Вони заготовляють полотняні бинти, збирають лікарські трави...

«Хміль» знову скоса глипнув на «Орисю». Чи знає та русявка, з якою охотою він взяв у руки зброю і присягнув до останнього подиху боронити рідну землю від ворогів? Майже всі хлопці з їхнього села пішли у повстанці, і він пішов. Ішли без примусу Не було ні воєнкоматів, ані призивних пунктів. Просто прокинулася з душах українців людська гідність, заговорило приспане сумління. Сільський хлопчина Василь Хмелюк ще навесні сорок другого став стрільцем боївки самооборони в рідному селі. Так учинили і його брати Петро та Іван. Молодший з них став «Дзвоном», а старший - «Птахом». Іван ще за Польщі став оунівцем, за це польські жандарми запроторили його на три роки у Луцьку в'язницю, разом з іншими односельцями. У 1939 році Сталін з Гітлером «по-братськи» розділили омріяні ними землі. Гітлер загарбав Польщу, а більшовикам дісталася Західна Україна, у 1940 - Бесарабія та Прибалтика. З приходом «визволителів» почалися жорстокі репресії проти мирного населення, арешти, вивози численних родин у Сибір. А коли 23 червня 1941 року в Луцькій в'язниці без слідства й суду комуністи розстріляли близько чотирьох тисяч волинян, то від такого нечуваного звірства урвався терпець. Де ж таке видано, де таке чувано, щоб за один день в одному місці покласти гори трупів? Очевидці розповідали, що молода комсомолка на прізвище Шпилька не відходила від кулемета доти, доки не завершила свою чорну справу. Стріляла й шпурляла гранати у беззбройну юрбу арештантів.

Так чинити могли тільки комуністи. Їхні попередники якобінці ще в часи Паризької Комуни руйнували Божі храми, прив'язували до ослячих хвостів Біблії, а супротивникам і навіть безвинним людям відрубували голови на гільйотинах. Коли ж гільйотини притупилися і не справлялися зі своїм смертоносним призначенням, то французькі комуністи зв'язували мотузками п’ятдесят - сто чоловік докупи і розстрілювали їх з гармат. Стрільна розривали приречених у центрі на шматки, а на флангах люди нерідко залишалися живими. Одначе і живих, і мертвих скидали в одну яму. Повальні розстріли проводились у червні 1941 р. у всіх тюрмах на Західній Україні. В’язнів виганяли на дворики для прогулянок з камер і з вишок поливали кулеметним вогнем, мертвих і живих скидали в бомбові вирви і засипали землею. Всю тюремну документацію вбивці знищили...

Василеві Хмелюку на ту пору було вісімнадцять, і він на власні очі бачив те жахіття. Не дай, Боже, такого лиха нікому живущому на землі!

------------------------------------------------

Записано зі слів Олекси Брися («Остапа»), колишнього курінного УПА.

***

ХРЕЩЕННЯ ВОГНЕМ

Тепер привиди з’являлися як у ночі, так і вдень. На в'язничному мурі, що служив своєрідним екраном, тіні минулого жили справжнім життям, хвилювали душу, доводили до сліз. А головним героєм тих кіно епізодів неодмінно був Василь Хмелюк, старшина УПА...

...Пізня осінь, проте яскраво світить сонце. Хлопець усім єством відчуває його благодатне тепло. Ех, зняти б із плеча кріса, лягти на перину з опалого листя і заснути. Заганяв стрільців щоденною муштрою сотник «Хома». Не дає і хвилиночки перепочинку. В горлі пересохло, серце гупає так, що не витримують ребра. Хіба що язик ще не вивалився з рота, як у собаки Бровка, котрий уже кілька днів бігає за повстанцями, наче прив'язаний. Важко, але хлопці мовчать, з останніх сил виконують накази командира, адже вони склали присягу воїна Української Повстанської Армії на вірність Україні. Відпрацьовують тактику «наскок - оборонний бій». Одні стрільці грають роль повстанців, інші вдають із себе «фріців». Метрів за двадцять звідси пролягла шосейна дорога. Сотник бачить, що хлопці потомилися, однак підбадьорює їх:

- Рухайтесь, соколики, рухайтесь! Важко в муштрі – легко в бою. Без бойового вишколу не маю права допустити вас до справжнього бою. Бажано, щоб ми завжди мали якнайменше втрат. Ото захопимо цей видолинок, тоді й відпочинемо!

Хлопці стараються з усіх сил. Та враз зі сторони шосейної дороги доноситься гуркіт автомобільних моторів.

- Тривога! Слухай мою команду! Замри! - тихо, але чітко наказує сотник.

Стає так тихо, що чутно, як дихають в потилицю товариші.

- «Чиж» і «Сич», у розвідку! Негайно! Я також піду з вами. Потрібно дізнатись, кого несе нечиста сила цією лісовою дорогою. Всі інші - ш-ш-ша! Нічичирк! - і він приклав палець до уст.

Через хвилину розвідка повернулась.

- Увага! Дві вантажівки з «фріцами» їдуть у цьому напрямку, - схвильовано доповідає командир. - На мисливця і звір біжить. Добра нагода показати, чого я вас навчив. Наказую зайняти позиції у рові вздовж дороги. Не стріляти, аж доки я сам не стрілю з пістоля! Зрозуміли?

Хлопців неначе вітром здуло. Залягли у рівчаках животами в калюжі, бо вночі була гроза. Чекають команди стріляти. А німецькі вантажівки зовсім близько. «Хміль» навіть вибрав собі ціль.

«Бабахну он у того мордастого, - подумки вирішує хлопець. - Цілитимусь просто в пику! Ач, яке рило вигуляв на українських харчах, кнур проклятущий! Та я йому зараз... Чому ж сотник не дає сигнального пострілу? Чому? Втечуть!!»

Хлопець нервує, проте відчуває приплив свіжих сил. Утоми як не було. Все ж руки тремтять. Може, це страх? «Хміль» із зусиллям вгамовує непрохані дрижаки, прицілюється і, не дочекавшись сигналу, стріляє. Приклад боляче штовхає хлопця в праве плече, зате він виразно бачить, що влучив у ціль. Авжеж, уцілив!

І тут почалося! Здійнялась така стрілянина, що аж вуха заклало. Стрільці повибігали на дорогу, стріляючи переважно по кабінах та колесах автомашин. Заскрипіли гальма, посипалося скло, і машини зупинились. Оточені з усіх боків, німаки навіть не намагалися прийняти бій. Спроба прорватися через кільце оточення, щоб врятувати життя, закінчилась невдачею. «Хміль» стріляв у втікачів і стріляв досить влучно. Вбив ще двох солдатів та поранив водія вантажівки.

«Так вам і треба! Чого припхалися на нашу землю? Хто вас просив? - захоплений азартом бою, думав Василь. - Ех, був би у мене той автомат, якого наш Петрик зреквізував у «фріца» в нужнику! Пощастило молодшому братові. Тепер їхня група військ перебуває на постої в цуманських лісах, і повстанець «Дзвін», напевно, хизується перед друзями трофейною зброєю. А кріс... Хіба це зброя?»

Здавалося хлопцеві, що бій тривав кілька хвилин, хоч насправді це було не так. Недобиті «фріци» повтікали в ліс. Бій скінчився, і сотник наказав поскидати німецькі трупи в рів, присипати землею, позбирати зброю та запасні каністри з бензином.

- Увага! Всім у ліс! «Хміль», «Лаврін» і «Плуг», до мене! Вам доручаю спалити авта, після чого прибудете на місце постою. Старшим групи призначаю «Хмеля».

Командир поплескав хлопця по спині, зазирнув йому в очі й грізно спитав:

- Чому порушив мій наказ? Вистрілив першим? За таке - строгач!

Стрілець знітився, почервонів по самі вуха й пробелькотав:

- Простіть, друже командире... Я теє... Перший бій... Нерви не витримали.

- Ну, ну! Нерви в нього не витримали! Може, тебе в шпиталь направити, підлікуватись? Щоб це більше не повторилось! Зрозумів? Та є правило: переможців не судять.

Останні слова командира звучали вже не сердито, а по-батьківськи тепло.

Виявилось, що спалити авта не так уже й легко. Минуло чимало часу, заки хлопці добралися до табору. Їх зустріли вигуками:

- Де ви так довго вешталися? Ми вже пообідали, відпочили, чекаємо на вас. Командир надумав провести збірку сотні. Хоче щось сказати і впевнитись, що ми всі живі-здорові.

«Хміль» ще не встиг напитися води, як пролунала команда:

- Позір! Шикуйсь у лави! Рівняйсь! Рівняйсь! Струнко! По черзі розрахуйсь!

Виявилося, що стрільці всі на місці.

Командир усміхнувся:

- Ось ви вже й прийняли бойове хрещення, соколята мої! Ніхто з вас не злякався, не втік, не заховався в кущі, хоча це був ваш перший бій. Мо-лод-ці! Радію, що мої настанови не пропали даремно. Я переконався, що в нашій сотні боягузів нема. Спасибі вам, друзі! Спочиньте! Маєте вільний час до вечірньої сурми. Ройовим наказую виставити на ніч посилені чати. Німці можуть оговтатись...Проте гадаю, що поночі вони в ліс не полізуть...

Сотник говорив, а Василь пас очима русокосу дівчину, що стояла, як завжди, десятою з лівого флангу Йому здалося, що вона усміхається і також дивиться на нього. Хлопець дуже втомлений, але обов'язково підійде до дівчини і увесь вільний час до відбою вони проведуть разом. Він таки підійшов і заговорив. Вона ж ніби цього чекала.

- Сьогодні наша сотня спробувала «залізної каші»? Еге ж? Страшно було? - запитала не так словами, як очима. – Мені не дозволили...

Хлопець щиро відповів:

- Я спочатку злякався. Трохи... А коли розпочався бій, то страх наче корова язиком злизала. От ніби сп'янів чи вчадів...

- Командир тебе хвалив. Я чула...

- Хвалив? Бо я пустив у розхід трьох «гансиків»! - чванькувато випнув груди хлопець і раптом схаменувся.

О Господи! Чим він хвалиться? Сьогодні він убив трьох людей! Вони вороги, та все ж це чиїсь сини, чиїсь брати. Йому захотілося плакати. Хлопець відчув докори сумління. Він убивця... Вбивця... Ой мамо, мамо, якби ж ви знали!

- Що з тобою, «Хмелику»?

О, цей ніжний дівочий голос, ці кришталево чисті очі! Вона зрозуміла стан його душі, вона назвала його «Хмеликом»!

- Нічого... Я так... Вони самі винні... Прийшли з чужих країв, щоб убивати нас. Ми змушені захищатись. Але давай поговоримо про щось інше... Познайомимось...

Хотів подати дівчині руку і знову затнувся. Сьогодні він уперше вбив людину Ці руки потрібно було б вимити з милом абощо. Все ж він на одну лише мить доторкнувся до теплої вузенької долоньки і смикнувся назад.

- Василь, - промовив ледве чутно.

- «Орися», - відповіла дівчина. - Але що з тобою?

- Та кажу, що нічого особливого. Все гаразд. Одначе «Орися» - це не справжнє твоє ім'я. Це псевдо, еге ж?

- Ти вгадав. Але ж нам не дозволяють... конспірація.

Дивись, яка мала дівчинина, а туди ж: конспірація, конспірація! Подумаєш, великий конспіратор знайшовся! Хіба з такими гарними й правдивими очима, з такими тендітними руками, з таким янгольським голосочком можна йти в повстанці? Хіба може така дівчина спати на голій землі, гризти засохлу скоринку, стріляти зі зброї? Ха-ха! Їй би ще ляльками гратись. Але він щасливий від того, що зустрів її саме тут, у лісі, обвітрену і засмаглу, взуту в кирзові чоботи, з пістолем при боці. Така собі малесенька повстаночка. їй і в санітарки не можна, вона не в силі ні підняти, ні перевернути пораненого...

Даремно хлопець надіявся, що вечір після бою буде справді вільний, і він поромансує з дівчиною. Він розмовляв з «Орисею», коли його покликали до командира.

- Побійтеся Бога! Зранку нічого не їв. Навіть руки не встиг помити! - невдоволено буркнув хлопець.

- Даємо півгодини. Помийся і щось перекуси, - змилосердився посланець.

Вже стемніло, коли «Хміль» заглянув у намет до сотника.

- Добре, що прийшов. Сідай. Ти мені потрібний. Скажи, як у тебе з граматикою?

- З граматикою? З якою граматикою? - не зрозумів хлопець.

- Ну, з нашою... З українською. З тією, що в школі вчать.

- Ага! Та нібито мав п'ятірку. Тільки я починав свою науку ще в польській школі, а при совєтах скінчив десятий клас.

- От і добре. Я теж учився по-польськи. З українською орфографією не все гаразд. А тут потрібно терміново прозвітувати про наслідки нинішнього бою командирові «Залізняку». Допоможеш?

- Спробую.

- Тоді до справи. Я диктуватиму, а ти пиши. Ось папір, а ось ручка. Зверху напиши великими буквами «Звіт». Написав? Підкресли це слово. Далі пиши: «Бій тривав сорок п'ять хвилин...»

- Аж сорок п'ять хвилин? Невже? Мені злалося що хвилин десять, не більше...

- Йому здалося... А ти пиши, не перебивай! Я й сам зіб'юся... «Втрати ворога - 19 убитих. Число поранених - невідоме. Спалено 2 автомашини. Здобуто 3 кулемети, 6 німецьких МП, 6 пістолів, 7 крісів, 16 гранат, понад 9000 штук набоїв, 35 літрів бензину. Власні втрати: вистріляно 600 штук набоїв. Усі повстанці живі й здорові. Мої вишкільники перед двома тижнями перший раз взяли зброю в руки. Це був їхній перший бій з ворогом. Жду дальших наказів. Слава Україні!» Написав?

- Написав.

- Постав дату. Вважай, що твоя місія скінчилася. Підпишуся я сам. А ти, друже, молодець. Чисто написав, і почерк каліграфічний. Люблю розумних людей. Буду просити курінного, щоб дав тобі чоту. Якщо трапиться нагода, то й на старшинський вишкіл пошлемо.

- Невже дасте чоту? - очі в хлопця загорілися зорями. - Та ні! Ви жартуєте! Я ж ройовим не був. Молодий ще... Мені лише дев'ятнадцять.

- Дев'ятнадцять... В самий раз! Приблизно в такі роки наш земляк з Волині вже сотнею командував. Знаєш «Рудого»?

- Якщо це Юрко Стельмащук з Коршева, то знаю. Дуже мудрий хлопець. Кажуть люди, що він п'ять іноземних мов знає. Куди мені до нього?

- Ну, не знає він пять іноземних мов, тільки три. Проте він справді дуже розумна й серйозна людина. Нічого! З тебе також добрий командир вийде.

«Хміль» уже знав, що найменша військова одиниця в УПА - це рій. Три рої - це вже чота. Три чоти - сотня. Три сотні - курінь, тобто чотириста стрільців. А далі що? Здається, полк і ВО - військова округа. Це вже велика сила.

- Поклич мені, хлопче, «Орисю». Знаєш таку дівчину?

- Знаю. А навіщо вона вам?

- Та ж потрібно звіт відіслати. Зараз ніч. До ранку вона добереться до потрібного місця.

- Хіба можна дівчину вночі кудись посилати? Заблудиться... Дозвольте й мені з нею...

- Еге! Та дівчина й сама впорається. Маленька, але спритна й кмітлива. Зв'язкова на те і є, щоб у будь-яку пору й погоду, по будь-якій дорозі носити грипси.* Без зв'язку ми, як без рук. Проте мала впорається. Не хоче бути зв'язковою, каже, що на кулеметницю вивчиться, он як! А ти, друже «Хмелю», піди в свій намет і поспи. На завтра заплановано перемарш в інший ліс. Доброї ночі!

Це відбулося 30 жовтня 1942 року.**

---------------------------------

* Грипси - зашифровані повідомлення, накази.

** Такий бій справді відбувся. Звіт сотника «Хоми» знайдено в архівах УПА.

***

ЧЕРВОНА КРАЙКА

Привиди минулого доганяли один одного. Вони ніби розігрували знайому драму, і в тій примарній містерії безпосереднім учасником був він, Василь Хмелюк, засуджений військовим трибуналом до розстрілу за «Ізмєну родіни».

..І пригадалося, як його, молодого чотаря «Хмеля», перевели в сотню «Залізняка», яка дислокувалася поблизу села Радовичі Турійського району. Сотня «Грома» відбула в урочище Прощаниця Іваничівського району. Там, у Завидівському лісі вони й отаборились. Місцеві жителі вважали те місце проклятим і обходили десятою дорогою. Інші називали його святим. Річ у тім, що тут ще в часи Богдана Хмельницького загинуло триста козаків. Про трагічну подію пошепки розповідали старі люди своїм дітям та онукам:

- Запам’ятайте, діточки, той клаптик рідної землі, рясно политий козацькою кров'ю. Колись, дуже давно, ще за батька Хмеля поляки там порубали шаблями триста українських лицарів, котрі боролися за волю України. І як їх убили? Підступно, по-зрадницьки. Подякували страшною дякою за те, що козаки відбили їх від татар, звільнили від бусурманського полону. Якраз у нашому лісі поблизу теперішнього села Завидова козаки з поляками браталися, пили мед-горілочку, співали пісень. Уночі козаки поснули. Втомилися в бою небораки... А мазурики взяли й порубали їх шаблями, подзюгали ножами. І треба ж такому статися, щоб цієї весни на тому ж самому місці відбувся жорстокий бій між українськими партизанами та німецькими окупантами. Біля великої козацької могили в урочищі виросло ще дві, де вічним сном спочивають дев'яносто сім наших хлопців.

- Та не дев'яносто сім, а вісімдесят сім. Навіщо казати неправду? - зашамкотіла беззубим ротом якась бабуся.

- Ой цитьте, бабо! Що ви знаєте? Повстанці казали, що дев'яносто сім. Та як би там не було, цього місця забувати не можна. Прийдуть колись такі часи, і на тих могилах люди поставлять пам'ятники, збудують капличку. Ходитимуть туди старі й малі, щоб засвітити поминальну свічечку, помолитися за спокій душ убієнних земляків наших...

Після того кривавого бою Василеві Хмелюку доручили командувати двадцятьма стрільцями.

- Хто я тепер? Хто? Га? - не раз запитував хлопець сам у себе. - Ні рядовий, ні ройовий, ні чотовий! Для рою трохи нас забагато, а для чоти замало. Виходить, що я - напівчотар. Ха-ха-ха!

Все ж хлопці зверталися до «Хмеля» «друже чотар» І перші дні новоспечений підстаршина задирав носа, копилив губу. Одначе наступні події швиденько збили з нього пиху.

Дві сотні УПА отримали завдання зібратися в лісі поблизу села Радовичі на вишкільну муштру. Несподівано над'їхав загін добре озброєних німців у кількості 470 чоловік. Сотня «Залізняка» негайно вступила з ними в бій. Друга сотня вдарила на ворога з крила. Гітлерівські посіпаки були розбиті. На полі бою залишилося понад 150 трупів. Повстанці здобули 6 скорострілів, багато іншої зброї. В цьому бою особливо відзначився повстанець «Гармаш» влучними пострілами з легкої гармати. В бою, що тривав півдня, напівчота «Хмеля» втратила трьох стрільців убитими і чотирьох пораненими. З чоти залишився рій.

- У першому бою я не боявся, - казав він своїм хлопцям після того, як поховали вбитих побратимів і відвезли в шпиталь поранених. - Сьогодні ж мені було страшно... Правду кажу. Боявся я не за себе, а за вас, друзі. Здавалося мені, що чую кожний посвист ворожої кулі. Навіть озирався, щоб побачити, в кого вона влучить. Поганий з мене командир... От «Залізняк» - справжній герой! Першим кидався на ворога, показуючи гідний приклад підлеглим. Бачили ви, як він вступив у рукопашний бій з десятком «фріців»? Лев, а не чоловік!

- Е-е! Та нашому «Залізняку» й ціни нема! А чи знаєш ти, друже, як він потрапив до повстанців?

- Звідки ж мені знати?

- Тоді слухай... Його прізвища ми не знаємо. Звідкіля прийшов, також не знаємо. Звати його Максим, тому й хлопці охрестили свого сотника «Залізняком», Кажуть, що його рідне село спалили німці разом з польськими прихвостнями. Ніс Максим на руках сина Володю, якого щойно зняв з німецького багнета. Міцно притискав хлопчину до грудей, щоб затулити рану і хоч трохи вгамувати кровотечу. Поруч бігла Максимова дружина.

Вони тікали, а німці стріляли. Вже недалеко ліс... Ворожа куля все ж таки наздогнала нещасну жінку. Стікаючи кров'ю, розкинувши хрестом руки, вона упала. Максим поклав раненого сина на землю, кинувся до дружини. Даремно! Вона була мертва. Знову схопив сина і помчав до лісу. Там його зустріли односельчани. «Людоньки добрі, рятуйте мого Володю! Благаю вас! Дайте хоч рушника, щоб перев'язати рану!» - кидався на всі боки Максим. «А де твоя Катерина?» - запитували жінки. - «Моя Катерина разом з янголами літає біля Божого престолу. В мене є ще син. Це все, що я маю. Врятуйте його, людоньки!» Він поклав хлопчика на траву, припав до нього, але той уже не дихав. Життя дитини витекло через смертельний отвір в правому підребер'ї. «Мабуть, гестапівці пробили йому печінку... - казали люди. - А ви озирніться! Он за вами на зеленій траві простяглася червона крайка крові!» Жінки заголосили, а Максим підняв угору тіло мертвого сина і поклявся стати народним месником. «Буду бити ворогів до останнього подиху грудей, до останнього стукоту серця!» - вигукнув він і гірко заплакав. Того ж таки дня сусіди повідомили, що його батьків карателі кинули живцем у палаючу хату. Мав чоловік поле, господарство, сім'ю... Не зосталося нічого й нікого. З того часу люди не бачили усмішки на обличчі Максима. В бою наш сотник - звір звіром. Скільки він перебив тієї німецької наволочі, що й рахунку нема! На постої ж він - добра, чуйна людина.

Василеві захотілося підійти до сотника, міцно потиснути руку й сказати: «Слава Україні! Слава командирові УПА «Залізняку!» Не наважився. Зате несподівано зустрів «Орисю». Із заклопотаним виглядом вона кудись поспішала.

- Здорова була, дівчино. Чому не вітаєшся? Не впізнала?

- О-о! «Хмелик»! Добридень! Але чи справді у тебе такий добрий день сьогодні? Чула, що ваша сотня знову була в бою. Коли ми познайомились, ти теж повернувся з поля бою. Виходить, що я приношу нещастя.

- Не кажи так. Навпаки, ти оберігаєш мене від куль. Бач, обидва рази залишився живим і неушкодженим... Проте в мене й справді цей день смутку й печалі. Оцими-о руками я закопав у землю трьох хлопців зі свого загону. Болить серце, наче за рідними братами. Сьогодні я знову вбивав, але почуття провини, яке було раніше, минулося. Гріх убивати людей, але хіба фашисти - люди, «Орисю»? Вони окупанти. Ми не кликали їх... Ненавиджу ворогів України лютою ненавистю. Чого лізуть? Мають свою батьківщину, тож нехай там господарюють. Аби всіх загарбників побила сила Божа!

- Не гарячкуй, «Хмелику». Це тільки початок нашої боротьби. Один Господь знає, що чекає на нас у майбутньому. Боротьба не буває без крові... Але пробач мені. Я поспішаю вручити важливе повідомлення «Залізняку». Ти й уявити не можеш, скільки кілометрів нині я пройшла пішки...

- Яке повідомлення?

- Еге! Бач, чого захотів! Менше будеш знати, міцніше будеш спати. Прости… Військова таємниця...

- Вибач... знітився хлопець. - Ти й надалі залишилася зв'язковою. Мені казали, що хочеш стати кулеметницею.

- Пробувала... Однак ледве піднімаю ту проклятущу залізяку. Важкий... Мабуть, важчий від мене. А ще сварять мене командири. Направляють у Колківську республіку вчитися на медсестру. Ти чув про Колківську республіку? Там Україна...

- Звичайно, що чув. Хто ж не знає про великий шмат відвойованої в гітлерівців землі? А ти йди, «Орисю», до сотника, Йди! Може, щось термінове, коли вертатамешся, то підійди до он тієї старої сосни. Я чекатиму на тебе. Домовились?

-Не обіцяю. Можуть дати інше завдання. Я ж сама собі не належу.

- Знаю, та все одно чекатиму. Приходь!

І дівчина прийшла. Була вже пізня пора, десь близько півночі. Темрява була така, хоч очі виколи. «Хміль» не бачив її обличчя, хіба що кофтина біліла на тлі темного лісу. Хлопець зрадів так, ніби побачив цвіт папороті в купальську ніч.

- Дякую, мала, що прийшла.

- Не називай мене малою. В мене є ім’я.

- Я не знаю твого імені.

- Мене звати «Орися».

- Я дав би тобі псевдо «Лозинка». Ти така тоненька й гнучка, як вербова гілочка. Навіть обійняти страшно, щоб не переламалась.

- А ти обніми. Обніми, «Хмелику». Ми не бачились з тобою цілісінький місяць і невідомо, коли ще зустрінемось.

Василь не зовсім уміло обійняв дівчину, пригорнув до грудей і завмер. Її русява голівка ледве сягала його плеча, а дівочий стан справді був тоненький і гнучкий, наче лозинка. Серце калатало дзвоном, паморочилась голова, коли він наважився устами торкнутися дівочої щоки.

- Поцілуй мене в губи, «Хмелику», бо завтра може бути пізно. Із-за кожного кущика на нас чигає сам знаєш що... - язик у дівчини затнувся, не спромігшись вимовити слова «смерть» - Отже, поспішаймо жити.

Василь цілував дівчину в очі, щоки, уста, а вона тремтіла всім тілом і щораз міцніше горнулася до нього.

- Мила... Мила...

- Дякую, милий, що назвав мене милою. Будеш тепер, «Хмелику», мені за батька й матінку, за рідного брата і за всю родиноньку. Був у мене старший брат Микола. Мав дев'ятнадцять, коли став оунівцем. За наказом організації у тридцять дев'ятому виїхав за кордон. Батьків і сестру Олю совєти вивезли за нього в Сибір. З того часу про них ні слуху, ні духу. Мене ж мама штовхнули у рів, коли ешелон рушав уже в далеку дорогу. Я пролежала в тому рові до вечора. Потім полями блукала цілісіньку ніч. Добралася в Городище до тітки, обминаючи села й уникаючи зустрічей з людьми. Тітка запрягла коней, завезла мене в село Озденіж до далеких родичів. Боялася за себе й своїх дітей. Там я й жила поміж добрими людьми. Не знаю, чи живі ще мої мама й тато, моя сестричка, мій брат. Може, їх на світі нема, проте я щодня молюся за їхнє здоров'я.

Василеві до сліз було шкода цю обездолену дівчину. Кому вона щось поганого заподіяла? В чім її вина? Хіба в тім, що мати народила українкою, навчила молитися Богу, любити своїх рідних, своє село, свою землю. Прийшли звідкись безбожники, яким не сподобалась ця дівчина, її молитва, вишита сорочка і її любов. Багато волинських дівчат змушені були піти в ліс до повстанців, бо не мали іншого виходу. Не хотіли стати рабинями на примусових роботах у Німеччині, не бажали потрапити в совєцькі в'язниці й на каторгу. Боялися також потрапити під ніж польського «осадніка», який вистежить і тихцем переріже горло. А за що? Можливо, за те, що колись ми ще малими, навчаючись в одній школі, дражнили одне одного, як це буває серед дітей. Поляки трималися гонорово, як завойовники, кричали нам: «Русіни - свіні! Ваш герб - то єсть віла до гною!» Українські діти не залишалися в боргу: «Мазури - до дзюри! Поляки - до сраки! Українці до неба, бо так треба!» Діти виросли, і в час війни перейшли від лайливих слів до різанини. Отже, в одній лише сотні «Хоми», крім «Орисі», були ще «Катерина», «Грізна», «Зірка», «Дзвінка» й «Галя». А ті дівчата, що не пішли до лісу, а залишилися вдома? Вони також усіма силами допомагали повстанцям: шили одяг, прали й латали білизну, пекли хліб і варили їжу, заготовляли бинти й лікарські трави. А ще через них, наших мужніх і кмітливих дівчат, повстанці діставали папір, друкарські машинки, радіоприймачі і медикаменти для поранених та хворих.

От хоч би та юна зв'язкова «Галя». Хто не бачив її, той не повірить. Серед повстанців про цю дівчину ходили легенди. Розповідали про те, як «Галя» запрягла у віз коника, завантажила зброєю і важливими документами, накрила конюшиною і повела у призначене місце. Не проїхала ще й половини дороги, як побачила мотоцикл з двома німаками, що їхали назустріч. Німці притишили хід, почали ґелґотати, показуючи на воза. «Галя» дала два постріли в повітря, зіскочила на дорогу і голосно крикнула:

- Хенде хох! Партизани!

Німаки підняли руки.

- Лягай! Шнель! Шнель! - наказала дівчина, обшукала кишені, забрала зброю, махнула рукою. - Ідіть під три чорти! Драпайте в Берлін! Хутенько!

«Фріцики» тупцювали на місці. Не гаючи часу, «Галя» знову почала стріляти. Обеззброєні й перелякані, німці накивали п’ятами. «Галя» втягнула мотоцикла на віз, накрила конюшиною і щасливо добралася, куди треба.

- Героїня! - казали хлопці, щиро захоплюючись її вчинком.

Отакі вони, наші українські дівчата. А українські матері? Увесь вік важко працювали, в муках народжували дітей. Діти виростали, і на них чекали небезпечні життєві шляхи. Одних більшовики силоміць мобілізували на фронт, інші добровільно пішли в УПА, а ще інших загарбники розстріляли або загнали у в’язниці. Ось і Василева мати мала трьох синів, як соколів, і всіх трьох провела в повстанці. Щодня й щоночі молилася вона за їхнє життя й здоров’я, чекала зустрічі. Сини зрідка навідувалися в рідну хату, і мати плакала від радості, що вони ще живі. Сини ж нашвидкоруч милися, міняли білизну, споживали їжу цілували маму в руку і знову надовго зникали.

- Синку! Поклади окраєць хліба за пазуху, а в кишеню шматок сала, - шепотіли скорботні материнські вуста, а з очей котилися великі, як горох, сльози. - Нехай вас, мої любі діточки, береже Господь і Божа Матінка!

А через кілька днів - обшук у хаті і вивіз у Сибір... Про все це Василь Хмелюк розповів того вечора повстанській зв'язковій «Орисі».

- В мене є мрія... Хто з нас залишиться живий, нехай поставить пам'ятник зі щирого золота українській матері-страдниці, - промовив тихо, і його плечі здригнулися від плачу.

- А українській дівчині?

- Дівчині теж.

----------------------------------

Сюжети про сотника «Залізняка» і зв’язкову «Галю» взято з «Літопису УПА», том 4, 5.

***

ДЕРЖАВА В ДЕРЖАВІ

Господи, які ж то були щасливі дні та ночі в тій Українській Колківській Республіці! У березні сорок третього року повстанці очистили від гітлерівських окупантів величезний шмат волинської землі. Диво дивне! Німецький чобіт стояв під Москвою і Сталінградом, а в Колках постала вільна Україна! Навкруги війна, біда, а тут лад і спокій. На кожному кроці зустрічаються усміхнені очі й обличчя, відчувається взаємна доброзичливість й підтримка.

Територія Колківської Республіки простяглася між річками Прип'ять на заході й Горинь на сході, від залізничного полотна Ковель-Сарни до Ковель-Ківерці-Рівне. Двадцять вісім сіл Колківського, Маневицького, Ківерцівського та Рожищенського районів з центром у Колках, де розмістився штаб командира УПА-Північ Клима Савура. Політичний провід очолив Юрко Шевченко на псевдо «Моряк».

- Тебе, друже «Хмелю», ми посилаємо на підстаршинський вишкіл, як обіцяли. Ти грамотний хлопець, а нам таких ох, як треба! - сказав сотник «Залізняк» на третій день після бою поблизу села Радовичі.

- На кого ж я буду вчитися? - поцікавився Василь.

- На моряка.

- Жартуєте! Навіщо повстанцям моряки, якщо не маємо ні моря, ні кораблів?

- Я не жартую. Я серйозно. Мене повідомили, що в приміщенні колишньої польської школи села Рудня започатковані курси з підготовки старшин, санітарів, кулеметників, гармашів, кавалеристів, танкістів, летунів і моряків.

- Овва! Ну, я розумію, що нам потрібні санітари, кавалеристи, гармаші. Але танкісти, льотчики і моряки... Нісенітниця!

- Ні, друже «Хмелю», мудро все організовано. Ми повинні працювати на перспективу. Чи знаєш ти, що на озброєнні УПА є багато легких гармат, три танки і навіть літак? Щоправда, кораблів у нас нема, проте прийде такий час - будемо мати. Так що збирай манатки і поспішай у Колки. Тільки не крути носом, бо така нагода випадає не кожному. Ось тобі, хлопче, офіційне направлення з потрібними рекомендаціями.

- А як же ви, пане сотнику?

- Маю наказ поки що дислокуватися в цьому лісі, а згодом кілька наших сотень перекинуть у Закерзоння. Важко там... З'явилась там якась Армія Крайова. Палять села, винищують українські родини.

- Та ж на Волині поляки те саме роблять... Крім того, в наших лісах шастають червоні партизани. Треба боротися з трьома супротивниками. Чи дамо собі раду?

- Мусимо дати, на те ми і зброю взяли до рук! - вкотре почув «Хміль» запевнення з уст сотника.

Вони тепло, по-родинному розпрощались. Хлопець міцно потиснув командирові руку, стукнув закаблуками, емоційно промовив:

- Честь і слава сотникові «Залізняку»! Слава Україні! Героям слава!

І ось він тут, у легендарній Колківській Республіці. Здається, що з пекла потрапив у рай. Усі стрільці розквартировані по селах. Спиш у хаті на ліжку, наче пан. Сухо, тепло й затишно. Господарі привітні, доброзичливі. Щодня гаряча страва, щотижня лазня. Вечорами після довгих годин муштри й навчання хлопці поспішають в дім «Просвіти», де аматорський гурток ставить виставу «Пошилися в дурні». Місцева вчителька Галина Рейкіна декламує поезії Тараса Шевченка, Лесі Українки і свої власні вірші. А молодіжний хор під керівництвом «Галайди» зачаровує всіх повстанськими й стрілецькими піснями:

Подай, дівчино, руку на прощання.

Може, в останній вже раз.

Прийшла хвилина - час іти до бою.

Мушу сповняти наказ...

Вже осінь, одначе ці вересневі дні по вінця наповнені сонячним світлом і теплом. Яблуні й груші вгинаються від соковитих плодів. Люди веселі й приязні. Це ж про волинян якийсь невідомий автор склав пісню «Ой, там на півночі Волині зродилась армія УПА», в якій є слова: «Про контингенти там не знають...» Дійсно, що селяни Колківської Республіки не сплачували податків. Зібраний з полів, городів, садів урожай, м'ясо та молоко - все йшло на харчування власних родин і повстанців.

А пісня лине, хвилює душу:

Напиши до батька, напиши до неньки,

Напиши до любої дівчини,

Що гостра куля грудь мою пробила

В бою за волю України...

Хлопець стає під старезним горіхом і слухає пісню. Раптом хтось підкрадається і затуляє йому очі долонями.

«Орися!» - тьохнуло серце. Та ні, не «Орися». Долоні великі, чоловічі. В неї ж долоньки малі та м'які, мов у дитини.

- Хто це?

- А ти вгадай!

- Та не дражнися, скажи!

- Ха-ха! Невже не можеш упізнати?

Голос напрочуд знайомий, навіть рідний.

- Стривай! Невже Петро?

«Хміль» рвучко озирається і опиняється в братових обіймах.

- Петрику! Це ти, холернику? Де ти тут узявся?

- Який я тобі Петрик? Я стрілець УПА «Дзвін»!

- Не дражнися, Петю! Де взявся, питаю?

- Це ти десь узявся, я ж тут перебуваю з березня місяця, від першого бою за Колки. Оцими руками творив вільну повстанську республіку, - чванькувато каже брат, ніби й справді він один її здобув.

- Оце так-так! А я всього кілька днів...

- Знаю. Мені «Галайда» сказав, що Василь Хмелюк вчиться на моряцьких курсах. Я теж учуся, тільки в сьомому класі загальноосвітньої школи. Я ж не маю середньої освіти, сам знаєш. Війна, біда... Пам'ятаєш «гансика» в нужнику, що автомат на сучок повісив? Отож у неповних сімнадцять літ пішов до лісу. Вкрав у «гансика» пухкавку і гайнув до бандерівців!

Хлопці стиснули один одного в обіймах і зареготали так, що аж у вухах залящало.

- Ти, Петре, казав, що ходиш до школи... Хіба тутечки повстанців грамоти вчать?

- Аякже. І старих, і малих... Для першачків навіть український «Буквар» надрукували, своя друкарня є, шевська й кравецька майстерні. Працюють млини, хлібопекарні... Старається наш славний господарчий «Печера», аби хлопці голодними не були. Каже, що голодний воїн - поганий воїн. А біля школи на дошці наказ «Дубового» висить, щоб в усіх школах Колківської Республіки провели ремонти, завезли дрова і розпочали навчання з першого жовтня цього року. Якщо мені не віриш, то піди прочитай!

- Постривай, Петре. «Дубовий»... Це хто?

- Невже не знаєш? То Іван Литвинчук, командир військової округи УПА-Заграва.

- Хіба він тут?

- Тут він, тут. Кажуть, що й Клим Савур, наш головний командир, перебуває в Колках. Одначе я його не бачив, то й стверджувати не буду. А вчителька яка в мене, Василю! Умерти й не встати! Правда, старша від мене, але така там красуня й розумниця, що світ таких не бачив. Закохався я, брате...

- І я закохався. Тільки моя дівчина залишилася в підпорядкуванні сотника «Хоми». Однак велике щастя, що ми з тобою зустрілися, Петрику, Якби ще знайти Івана...

- Ой, Василю! Не знаю, чи Іван ще живий. На збірці нашої сотні крайовий провідник «Тимко»* повідомив, начебто в Новозагорівському монастирі відбувся тридобовий бій чоти «Берези» з німцями.

- Де той Новий Загорів?

- В районі Локач... Казав провідник, що в тому монастирі каменю на камені не залишилось. Оточили «фріци» наших хлопців з усіх боків, бомбили з літаків, обстрілювали з кулеметів, мінометів, танків. А їх - одна чота. Розумієш? Навряд чи хтось залишився живий…

Брати замовкли, думали про Івана, про себе, про батьків.

- Давно був удома, Василю? - зазирнув у вічі братові Петро. На щоках у нього - сліди сліз. Плаче, неборака. Та що з нього взяти? Дітвак іще.

- Давно... На початку червня, здається. А ти?

- Я ні разу не був. Як пішов з дому, то й сліди за собою забрав. Як там мама? Чи здорові? Плачуть... Чекають... Народили і виховали трьох синів, а ми...

Брати знову замовкли. Повз них пройшли два повстанці з великим аркушем паперу в руках.

- Що там у вас, хлопці?

- Та оголошення. Хочемо на дошці прибити. В Колках має відбутися нарада вищого командування УПА. Шеф штабу «Бористень» наказав...

Хлопці пішли далі.

- Де ж той штаб?

- У лісі, на Білих Берегах. Його охороняють вояки сотника «Бескида».

- А ти, Петре, з якого загону?

- З сотні «Верещаки». Наш курінний із села Піддубці Микола Якимчук, псевдо «Олег». Три сотні має. Добрі бійці...

- Скільки ж повстанців дислокується в Колківській Республіці?

- Кажуть, що десять сотень.

- Ого! Три курені! Це ж приблизно півтори тисячі чоловік. То велика сила!

- Так, нас багато! І вже півроку маємо хоч і маленьку, але нашу українську вільну державу. В центрі Колок навіть щит є. На ньому написано: «Колки - столиця самостійної України». А в дужках дописано: «до визволення міста Києва». Он воно як, брате!

- Слава Тобі, Господи!

------------------------------------

*«Тимко» - Григорій Телетій, який відповідав за освіту й культурно - пропагандистську роботу в Колківській Республіці.

***

ВОСКРЕС, ЩОБ ЖИТИ

Привиди в камері смертників тепер з’являлися цілодобово. Кадри з життєвої кіноепопеї Василя Хмелюка змінювалися з такою швидкістю, що він не мав часу спати, думати і навіть молитись...

...У Колках чотар «Хміль» пережив найщасливіші моменти життя. Вже наступного дня після зустрічі з молодшим братом до нього під час вишколу підійшов юнак з доброю звісткою.

- Мені сказали, що твоє прізвище Хмелюк, а звати Василем. Так?

- Еге. Тільки тепер я для всіх друг «Хміль», курсант з вишколу моряків.

- Давай облишимо формальності. Нема часу на теревені.

Річ у тім, що Іван Хмелюк передає тобі найщиріші вітання.

- Іван? Який Іван? Мій брат? Брешеш!

- Брешуть собаки. А я тобі кажу, що Іван Хмелюк лежить в одному з повстанських шпиталів. Був поранений німцями в Новому Загорові. Робили операцію...

- Правду кажеш? Йому зараз нічого не загрожує? - заметушився «Хміль». - Я негайно піду до нього! Зараз же відпрошуся в командира... І не сам піду, а з братом Петром. Він також тут. Ху, ти! Отак-так! Неймовірне везіння!

- Іди, тільки не заблудися, бо в Колківській Республіці аж п'ять військових шпиталів. Твій брат знаходиться не в самих Колках, а на лівому березі річки Рудні. Лікує його місцевий лікар Ананевич.

- Спасибі тобі, друже! Велике спасибі! Втішив ти мене... Милостива доля звела трьох братів докупи.

Цього ж таки дня Василь і Петро перейшли річку вбрід і допиталися людей, у якому будинку розмістився військовий шпиталь. Вони хотіли спершу побачити лікаря, дізнатися про стан здоров'я брата, однак до них вийшов молодий фельдшер, якого повстанці називали «Піґулкою».

- Ви до мене? Ходімо на подвір'я. Хочеться курити, - фельдшер дістав з нагрудної кишені цигарку. - Мені санітарки сказали, що ви рідні брати Івана Хмелюка. Є у нас такий... Я вам скажу, що цей хлопець народився в сорочці. Осколок від німецької бомби засів під лівою лопаткою за кілька сантиметрів від серця, а він зумів прорватися крізь кільце німецького оточення, здолати приблизно двісті кілометрів... Неймовірно! На операційному столі йому на мить зупинилося серце. Лікар наказав мені робити штучне дихання, а сам швиденько ввів у серцевий м'яз цілий кубик адреналіну. Хлопець ожив! Ми продовжили операцію, видалили осколок, зробили дренаж рани. Іван уже повністю очухався б, якби не велика втрата крові. А в нас ніяких запасів нема.

- Ми дамо свою кров! - в один голос поспішили запевнити брати.

- Намір добрий, проте нагальної потреби на сьогоднішній день уже нема. Одужує ваш брат.

- Коли ж його поранено?

- Недавно. А точну дату і обставини бою нехай він сам вам розкаже.

- То ви дозволяєте його побачити?

- Куди ж я дінусь? Відмахали ви п'ять кілометрів пішки, перебралися через річку, як-не-як - рідня. Рідко таке буває, щоб зустрілися тут три брати...

Іван лежав у великій кімнаті, де пахло закривавленими бинтами, йодом, лізолом і ще чимось специфічним для військових шпиталів. Худющий, блідий, наче з хреста знятий. Очі заплющені, мабуть, спить.

- Іване! - тихенько покликав брата Петро.

Поранений здригнувся, розплющив очі. І враз вони спалахнули такою радістю, ніби побачили мить сотворення світу.

- Боженьку! Боже ласкавий! Василю, Петре! Мої дорогі братчики! А ще дехто каже, що не потрібно вірити в сни. Снилося мені цієї ночі, начебто мене дуже мучить спрага. Хочу пити - і край! Невідомо, чия рука вказала мені на стілець, де стояли два кубки, наповнені водою. Вода чиста, свіжа, холодна, ніби з нашої криниці. Не кубки то були, а ви... Та ж сідайте! Принесіть з коридору лавчину і сідайте! Будемо говорити!

Брати поцілувались, посідали, і потекла нескінченна розмова. Кожен з них розповідав про себе, про ті пригоди, які спіткали їх за останні місяці в українській партизанці.

- Було нас у чоті «Берези» сорок чотири стрільці за списком. Чули про такого?

- Та щось чули... Розказували люди про кривавий бій між бандерівцями й німцями в Новозагорівському монастирі, що відбувся з дев'ятого по одинадцяте вересня цього року. Говорять, що чотар «Береза» був вельми відважним і кмітливим чоловіком. Загинув геройською смертю... Жаль, дуже жаль...

- Усіх жаль... Усіх, - зітхнув Петро. - Звідки той «Береза» був родом?

- Не знаю. Вірогідно, що з Волині, а звідки саме... Ми й справжнього імені його не знали, подейкували, що це Андрій Марценюк... Хлопці його любили й поважали.

Іван замовк, попросив у санітарочки води, напився, перевів дух і продовжував:

- Хлопці в чоті досвідчені, обстріляні, але гарячі. Всі пройшли військовий вишкіл, побували в боях. Ну й розквартирувалися ми на високому пагорбі в Новозагорівському монастирі. Застали ми там одного монаха, всі інші порозбігались. Спочатку було спокійно, жили в келіях. Вода була, харчі приносили місцеві жителі. Але ж, видко, що був серед них запроданець, який доніс німцям про місце нашого перебування. Оточили нас... Почався бій... Першого дня ми мали достатньо набоїв і гранат. Три кулемети поливали «гансиків» свинцем. З пагорба нам добре було видно, як метушилися переполохані німаки, як виносили з поля бою вбитих і поранених. А в нашій чоті- жодних втрат. От і потрібно було нам першої ж таки ночі ризикнути і прорватися через кільце оточення. Чотовий вирішив залишитися... Дуже вигідна, бачте, позиція... Ну, а наступного дня посунули звідусіль «фріцики», як чорна хмара. І кулемети, і міномети, і танки, і літаки... Казали, що було задіяно дві тисячі регулярного німецького війська. Боже Ти мій! З монастиря зробили решето. Це було дев'ятого вересня. Чотирнадцять стрільців упали мертвими того дня, решта майже всі були поранені. Нас обсипають кулями, осколками, а ми не звертаємо уваги. Перестали боятися... А навкруги вибухи, кров, смерть! П'ять ворожих літаків з чорними хрестами на крилах скидали бомби на купку людей, у яких закінчились харчі і залишилося мало набоїв. Цього ж таки вечора ми поховали чотаря «Березу», почали радитись, що робити далі. Говорили різне... Вирішили прориватися в південному напрямку, звідти ніби пострілів чутно не було. Все ж тієї ночі ми не змогли здійснити задуманого. Наступила третя доба бою. Ми майже не стріляли, берегли патрони. Німці також невідомо з яких причин стріляли мляво, ніби стомились. Якби ж вони того дня відважились піти в наступ, то нам усім була б клямка. За три доби бою я зблизився з Григорієм Яремчуком. Родом він із села Цегів, що на Горохівщині. Бачу, що хлопець сміливий, розумний. «Що будемо робити, Грицю?» - питаю. - «Діждемось ночі і обов'язково спробуємо прорватись. Або пан, або пропав. Що вже буде, те й буде», - каже Гриць. Але ж, хлопці, дайте мені води напитися, бо півгодини говорю, аж у горлі пересохло.

Брати напоїли Івана водичкою, і він продовжив далі:

- Прорвалися ми... Не питайте як, але прорвалися. П'ятнадцять чоловік вивів Грицько з оточення, а двадцять дев'ять навічно залишилося лежати на Полі Слави.

- Коли ж тебе поранили, Іване? - запитують брати.

- Коли поранили, питаєте? На другий день бою. Шарахнуло бомбовим осколком. Рана глибока, багато крові витекло, проте я не відчував ні болю, ні слабкості, певно, що з нервів, з гарячки... Одинадцятого вересня ми вийшли з оточення. Хоч вересень - осінній місяць, а дні стояли спекотні. Добралися ми під ранок до якогось села, і там я, зовсім знесилений, зомлів. Далі везли мене добрі люди возом, потім по річці Стир - човном...

- Фельдшер казав, що ти пішки прийшов.

- То він таке бовкнув заради красного слівця. Тут про мене легенди складають. Кажуть, нібито на операційному столі я помер, а потім воскрес...

- Але так було насправді, Іване! І воскресив тебе з мертвих лікар Ананевич.

- Можливо, що й так. Я не пам’ятаю.

Брати говорили, говорили й не могли наговоритися. Стільки пережито за останні місяці, що можна товсту книжку написати.

- Аж не віриться, брате, що ти міг вижити після важкого поранення! - зітхнув Василь.

- А я вірю, - вступив у розмову поранений повстанець, який назвав себе «Ліщиною» з сотні Малевича. - Вірю, бо на власні очі бачив щось подібне. То було в липні цього ж таки року. Відділ УПА напав на німецький потяг біля станції Маневичі. Потяг прямував на фронт. Його охороняли німці й шуцмани. Зав'язався жорстокий бій. Було багато вбитих і поранених. У вагонах везли зброю, обмундирування, м'ясні консерви та інші продукти. Хлопці почали скидати все це добро на заздалегідь підігнані підводи. Тут я побачив закривавленого стрільця. Хлопці казали, що буцімто до цього бою був він поранений десять разів, а це, мовляв, уже одинадцяте поранення. І що ви думаєте? Незважаючи на те, що кров спливала з грудей, сміливець вліз у вагон, поцупив два кулемети, сім наганів і приніс до своїх...

- Загинаєш! - захоплено вигукнув Василь.

- Нехай язик відпаде, коли брешу. А на початку серпня я був у бою близько Луцька, в селі Гнідава. Приїхали туди, значиться, німці почали грабувати населення, забирати молодь до Німеччини. Хлопці з нашої боївки їх оточили, відправили на той світ сімнадцятьох німаків. Решта повтікали. Цього ж таки місяця біля фільварку в селі Осіче відбувся довгий і завзятий бій з гестапівцями. Вбито п'ятдесят чоловік, - продовжив свою розповідь «Ліщина». Його перебив Іван:

- Тепер послухайте мене. Німці забирали збіжжя в одному з фільварків Сенкевичівського району. В бою ми відібрали в них і збіжжя, і вози, і коней. Вбили п'ятнадцять фольксдойчів, здобули багато зброї. Недобитки тікали - куди ноги несли...

У розмовах про бої, про поранення і смерть спливали години. Розпочався лікарський вечірній обхід. Фельдшер «Піґулка» ввічливо попросив відвідувачів звільнити палату.

- До побачення, Іване. До скорої зустрічі. На днях ми знову провідаємо тебе, - пообіцяли брати. - Швидше одужуй!

Не знали вони, яке пекло на них чекає. А поки що хлопці насолоджувались раєм волі. Якби не щоденна муштра, то забули б вони, що над світом шугає багряно-чорними крилами війна, що десь у ці теплі осінні дні тисячами гинуть люди.

Василеві Хмелюку щастило далі. Незабаром він зустрів «Орисю». Як завжди, дівчина кудись поспішала й не помітила, що в гурті повстанців стоїть Василь.

- Агов! - гукнув хлопець і кинувся до «Орисі». – Воістину світ тісний! Всі шляхи ведуть у Колки. Слава Україні!

Дівчина озирнулась і заясніла милою усмішкою:

- Героям слава! Йди до мене, «Хмелику»! - покликала радісно, ще й рукою махнула.

Йому захотілося при всіх обійняти й поцілувати свою кохану, але не насмілився. На них дивилося багато сторонніх очей. Сором'язливо тупцював на одному місці, а серце шаленіло від радості, тремтіли руки й ноги.

- Ти вже в Колках, «Хмелику»? Де не посій, ти там вродишся! - пожартувала і відважно потиснула хлопцеві руку. - Вибач, що для довгої розмови не маю часу. Поспішаю... Але через годинку-дві буду вільна. Чекай на мене ввечері біля «Просвіти». Чекатимеш?

- А можна, я піду з тобою?

- Ні. Маю завершити одну важливу справу, а ти мені заважатимеш.

Василь простояв біля будинку «Просвіти» до сутінок. Дівчина все ж таки прийшла. Весела, енергійна, як отой вітерець, що дув із поля.

- Довго чекаєш?

- Та ні, не дуже, - збрехав Василь. - Ти коли сюди прибула?

- Цієї ночі. По зв'язку привела командира Савура на військову нараду. Щойно була на Білих Берегах. Там так гарно! Ватри палають, ліс шумить, коні пасуться, хлопці вечеряють. Пригостили й мене... Ти був на Білих Берегах?

- Не довелось. Морську справу вивчаю на суші.

Цього вечора «Хміль» і «Орися» про серйозні справи майже не говорили. Просто дивилися одне одному в очі, трималися за руки. А коли з вікон «Просвіти» залунала пісня, прилучили свої голоси до хору:

Повіяв вітер степовий,

Трава ся похилила,

Впав в бою хлопець молодий,

Дівчина затужила.

А був то хлопець молодий.

Пора йому кохати,

Він впав, як той сухий листок,

Повік буде лежати...

- Скажи, «Хмелику», чому українські пісні такі сумні?

- Бо пісня - то доля народу, а доля наша сумна. Триста літ Україна в неволі. Але ми здобудемо... Обов'язково здобудемо і волю, і кращу долю. Тоді й пісні стануть веселими.

Василь пригорнув «Орисю» до себе й тихенько заспівав:

Послухай, кохана дівчино,

Що я у цій пісні скажу,

Давно у зажуренім серці

Я тугу велику ношу.

Як нас Україна покличе,

З тобою підем на війну,

Ми сядем обоє на коней,

Тебе не покину одну.

Ти будеш набої підносить,

Щоб легше нам ворога бить,

Ворожая куля як скосить,

Ти мусиш мене замінить...

Господи, хто ж то склав таку пісню? Справді, то не пісня, а сумна доля двох молодих закоханих сердець.

---------------------------------

Колківська Республіка проіснувала в німецькому тилу вісім місяців (березень-жовтень 1943р.). Це історичний факт.

***

ДНІ ВЕЛИКОЇ ТЕМРЯВИ

І настало пекло. Навіть у камері смертників легше дихаєься, ніж у Колках в ті жовтневі дні сорок третього року. Такого жахіття, напевно, не бачили фронтовики навіть на передовій лінії вогню. Погасло сонце на небі, затремтіла й розколотсь навпіл земля, палали будинки, гинули люди. Проти Колківської Республіки гітлерівці задіяли каральні загони і регулярні війська з гарматами, літаками, танками. Українські повстанці потрапили в смертельний котел.

А все почалося з того,- що командуваня УПА вирішило відправити в рейд на схід України загони «Шаули» й «Верещаки». Згодом на північ зі своїм куренем відійшов «Дубовий», а на південь - «Еней». На вільній від німецьких окупантів території Колок залишився зі своїми стрільцями курінний «Олег». Вся відповідальність за оборону республіки лягла на плечі сотників Івана Каразія, Віталія Малевича, Миколи Мордика. Гадалося, що німецькій окупаційній владі зараз не до партизанів, позаяк рейх поніс величезні втрати на всіх фронтах.

У лави оборонців вільної республіки поруч з повстанцями стали і мирні жителі. В Колках на той час функціонувала молодіжна організація «Юнак». У ній, окрім хлопців, було багато дівчат. «Юнаки» брали в руки зброю, вчилися стріляти, поспіхом приймали присягу на вірність Україні й займали оборонні позиції. Місцевий священик Іван Соколовський забрався на дзвіницю церкви і бив на сполох. Потім допомагав носити набої, перев'язував поранених, рятував дітей та немічних людей з охоплених вогнем хат. Після тих боїв у Колках неушкодженими залишилося чотири будинки. Минули роки. І ті, хто вижив, підрахували кількість загиблих. Казали, що лише в Колках загинуло шістсот повстанців і п’ятсот мирних жителів. Якщо ж рахувати жертви й по селах, то в ті дні великої темряви загинуло близько двох тисяч осіб. Німці великою кров'ю здобули Колки, але на знищеній дотла землі залишатись не захотіли, і до приходу радянських військ територія Колківської Республіки залишалась нічийною землею.

Три брати Хмелюки пережили цей жах. Та ні, не три, а тільки два. Як тільки бабахнули німецькі гармати, а на голови посипались перші бомби, Петро відшукав Василя на околиці Колок.

- Не розлучаймося, брате. Будемо битися разом, - сказав Петро, - Чує моє серце, що звідси нам живими не вийти.

На його обличчі застигли тривога і відчай. На плечі він тримав ручний кулемет з торбою набоїв, за поясом - три гранати й наган.

- Це для себе... На крайній випадок, - прошепотів хлопець, мацаючи кобуру.

У Василя ж був автомат ППШ, якого Повстанці називали «фінкою», а чекісти «папашою». Брати залягли у заздалегідь викопаних шанцях. Потрібно чесно зізнатись, що серед гуркоту бою ніяких команд і наказів чутно не було. Стрільці діяли на власний розсуд. Брати Хмелюки бачили, які чудеса героїзму проявляли хлопці й дівчата, котрі ще вчора сиділи з ними за шкільною партою. Провідник «Моряк» на їхніх очах збив німецького літака, який на бриючому польоті щедро поливав їхні голови кулеметним вогнем. Підбитий літак почав стрімко втрачати висоту, тягнучи за собою шлейф густого чорного диму. Два німецькі льотчики встигли катапультуватись. Вони спускалися на українську землю з допомогою парашутів, але влучні постріли «Моряка» ще в повітрі обірвали ворогам життя.

На жаль, знайшлися й такі, що вже на початку бою покинули оборонні позиції, намагаючись врятувати свою шкуру. Одні ховалися в льохи, інші чимдуж гналися на конях до лісу.

- Соромно й огидно дивитися на тих боягузів. Ганьба! Забули присягу, кляті зрадники! Тікайте, тікайте, сучі сини! Ми й без вас захистимо свою волю. «Фріцам» нас не здолати! – сердився Петро.

Його очі горіли диким вогнем, пашіло обличчя, волосся на голові стирчало дибом. Хлопець натискав на гашетку кулемета, щоразу промовляючи:

- Ось вам, ось! Я вас, чортове хам’я, нагодую залізною кашею! Зуби поламаєте!

Василь стріляв рідко, хіба що в конкретно видиму ціль.

- Дивись, Василю, танк сюди пре. Невже німаки так швидко прорвали кільце оборони?

- То наш танк. На броні нема чорних хрестів. Хіба не бачиш? Його захопила чота імені Коновальця в бою на шляху Рафалівка-Володимирець. Німці загрузли в болоті, а наші хлопці запрягли кілька пар коней, витягли танк, зафарбували свастику. Всі про це знають...

- Виходить, що ми й справді маємо на озброєнні танк. Але чи є у нас досвідчені танкісти? Чи досить у них снарядів? Чому вони не стріляють? Та ж стріляйте, хлопчики, стріляйте, дорогенькі! І ти, Василю, стріляй!

- Чого стріляти, коли німці не йдуть в атаку? Я думаю про Івана...

Василеві страшно не було. Серце віщувало, що з ним нічого поганого не трапиться. А навкруги тарахкотіло, бухкало, гахкало, гарчало. Небо змішалось із землею, день перетворився на ніч. Десь пополудні гармати замовкли, зате поповзли танки. Німці пішли в атаку.

- Ось тепер нам, братику, хана, - з безнадійною тугою промовив Василь. - Давай спробуємо околицями пробратися в шпиталь до Івана. Як він там? Чи живий?

- Ти здурів, Василю? Заскавчав, як побитий пес! Якщо ми дамо драла, то хто буде захищати республіку? – несподівано визвірився молодший брат. - Ось зараз дам тобі ляпаса! У нас ще є набої і гранати. Жбурну одненьку в танк і тельбухи німакам випущу!

- Е-е, чоловіче! Щоб підбити танк, треба не одну, а цілу в'язку гранат кинути.

Петро на мить розгубився, проте гарячково зв'язував докупи три гранати. Став на повен зріст, замахнувся.

- А якщо не вцілю? Та ні! Вцілю!

Кинув гранати і враз упав, закривавлений, на землю.

- Ой, Петрику, Петрику, я ж тебе просив!

Василь за ноги втягнув пораненого брата в окоп, і в цю мить їх накрило землею. Хлопець чув, як поблизу гуркотіли танки, як ґелґотали німаки. Здавалося Василеві, що всьому кінець, що вони обидва мертві.

«Мамо, помоліться за наші душі», - іскоркою спалахнула думка і тут же згасла. Настала непроглядна пітьма.

Отямився хлопець від чийогось стогону. Обмацав себе з голови до п'ят - живий! У вухах шуміло, боліла і паморочилась голова, та він живий. А Петро?

- Допоможи, Василю... Вмираю...

Ага, це голос його молодшого брата. Він потребує допомоги.

- Зараз, зараз... Тебе присипало землею. Потерпи... Я швидко! - шепотіли губи, а руки помимо волі розгрібали землю. Хлопець дер насипану снарядом могилу, нігтями, як звір нору. Не відчував ні втоми, ні болю. Потрібно якнайшвидше звільнити Петрика.

- Зараз, зараз... Потерпи! - благав він брата.

Нарешті вони вибралися з ями. Надворі ніч, нічого не видно. Брат стогне, значить, живий. Потрібно негайно звідси тікати. Але куди? В якому напрямку? Хтозна... Вони прямуватимуть до світла, доберуться до якогось затишного місця. Василь винесе брата на руках, надасть першу медичну допомогу, знайде лікаря. Мац-мац! Автомат на грудях, граната за поясом. Можна йти.

- Петрику, братику, чіпляйся за мою шию руками. Міцно тримайся! Перед нами далека дорога, і ми здолаємо її!

Петро жалібно застогнав.

- Що тобі? Ти контужений чи поранений?

- Болить! Осьде... Ду-у-уже болить! - пожалівся брат. Біда! Стало страшно...

- Нічого... Нічого, брате. Головне, що ми живі. А як там наш Іван? Як моя «Орися»? - заспокоював хлопець сам себе, а подумки благав: «Мамо ріднесенька! Моліться за своїх безталанних синів. Важко нам!»

Василь ніс брата і не боявся ні стрілянини, ні ворожого полону. Ішов через рови, переступав через повалені дерева, а заграва від пожеж освітлювала шлях вогненно-хижими очима. Він спотикався, падав, піднімався і йшов далі. Здавалося, що не відчуває ваги братового тіла, навіть інколи думав: «Кажуть люди, що своя ноша легка. Правду кажуть».

Час від часу брат просив:

- Зупинися... Поклади мене... Хочу відпочити... Пити хочу... Пити... Болить!

Василь клав пораненого на землю, шукав криницю. Знайшов, та не було відра. Швидше б дістатися до річки. Там вони нап'ються, а Василь обмиє від землі та братової крові руки. Тепла й липка, вона юшить з невидимої в пітьмі рани, лякає, змушує бігти.

«Боже милостивий, зглянься над нами! Врятуй мого брата! Адже ми не за себе... Ми за святу справу, за волю і честь України», - молився Василь.

До річки було далеко. Він не донесе брата, не вистачить сил. Потрібно когось покликати на допомогу. Але кого? Перелякані люди сновигають сюди-туди в пошуках рятунку. Он як плачуть діти, голосять жінки. До кого звернешся? У кожного своє горе. Ага! Треба йти до церкви! Може, ще живий священик Соколовський...

Вже минула північ, коли Василь з пораненим братом на плечах переступив церковний поріг. Церква була переповнена переляканими людьми. Вони стояли на колінах, били поклони й молились. Священик оглянув пораненого і перехрестився:

- Пізно. Він уже не дихає... Пульсу нема... Три рвані рани... Зачепило його осколками, бідолаху...

Василь підняв угору кулаки:

- О Боже! Чому Ти такий жорстокий? Я ж Тебе молив! Я ж Тебе благав! А Ти... Ти...

- Гріх таке казати, сину мій! - священик охопив Василя обіруч і струсонув так, що в хлопця клацнули зуби. - Бог послав нам, грішникам, дні великої темряви. В Колках загинули майже всі...

- А я... Чому я живу, а мій брат мертвий? Краще б я... Петро наймолодший серед нас, але першим пішов у повстанці і першим загинув. Мамо! Що вам приснилося цієї ночі? О-о-о!

Мати була далеко. З іконостасу на хлопця дивилися незворушні лики святих. А молодший брат заплющив очі, ніби спочив після важкої праці сном праведника. Смерть не спотворила його юного вродливого обличчя.

- Йому вже нічим не допоможеш, - сказав священик. – А ти тікай! Тікай, хлопче, чимшвидше з цього пекла, бо церква - ненадійне сховище. Снаряд уже потрапив у вівтар, ще раз шарахне - і по всьому.

- А як же Петрик? Я не можу його отак залишити.

- Ми поховаємо його, я обіцяю. А ти тікай!

- Не можу, мушу сам... Щоб місце знати.

- Будеш знати. За церковною огорожею росте старезна липа. Там спочиватимуть його останки. Колись повернешся... А зараз мені скажи, яке ім'я дали твоєму братові при хрещенні. Помолюся за упокій душі.

- Петро. Петро Хмелюк.

***

З ВОГНЮ У ПОЛУМ'Я

Засудженому до страти хотілося хоч трохи відпочити від спогадів, прогнати з уяви тіні минулого. Де там! Вони накочувалися бурхливими хвилями, не давали й миті спокою...

... Вже розвиднілось, коли Василь Хмелюк переплив на драбині на протилежний берег Стиру. Може, тут буде безпечніше? Ще в поруйнованих Колках до Василя прибилося чотири вкрай змучених, обпалених полум'ям бою повстанців.

П'ять недобитків, що врятувалися живими з пекла, розвели в лісі вогнище, трохи просушили одяг, наїлися підсмажених на патичках грибів, напилися води. Вже збиралися подрімати, коли почули торохкотіння возів.

- Позір! Слухай мою команду! Всім лягти на землю! - наказав «Хміль». Старшинський вишкіл не пройшов даремно, а смерть брата зробила хлопця безстрашним.

Повстанці залягли. Дорогою їхало дві підводи, запряжені добрими кіньми. На підводах сиділо п’ятнадцять невідомих, озброєних автоматами людей. За возами їхала «тачанка» з кулеметом «максимом» на задку, ніби зійшла з екранів кінострічки про далеку громадянську війну.

- Москалі! - не втримався хтось із хлопців і випустив чергу з автомата: др-р-р-р!

- Ов! Та нехай того дурня, що стріляв, ясні громи поб'ють! Чи ви бачили? Мені руку кулею зачепило! - почулося сердите з переднього воза.

- Тьху на твою голову! Невже знову червоні партизани? Тільки-но намилили їм шиї, а вони знову тут як тут! - істерично крикнув інший і зіскочив з воза.

- Не смій стріляти! - наказав «Хміль». – Це ж наші! Наші! Невже вам повилазило?

Через хвилину-другу хлопці вже браталися, обнімалися і навіть цілувалися.

- Цу на вас! Нагнали страху, що доведеться шукати бабу-шептуху, аби переляк яйцями викачала! - жартували незнайомці. - Звідки ви, хлопці?

- З тамтого боку річки. З Колок.

- Ага, ага! Чули ми, чули... Кажуть, що там вас німаки оточили і добряче поколошматили. Чи правда?

- Ой, хлопці! М'яко сказано... В Колках каменю на камені не зосталось. Ото нас п'ятеро...

- Приставайте до нашої чоти, будемо разом воювати.

Потім Василь не раз дивувався, якими довірливими були українські повстанці в ті часи. Гітлерівці - жорстокі вороги, проте поводились з противником без усіляких хитрощів, каверзних підступів. А більшовики... Від них можна чекати всього, чого завгодно. Не знав тоді Василь, що цього ж таки дня доведеться зустрітися з червоними партизанами.

Коли переїздили попри маленький хутірець, хтось невідомий обстріляв їх з недалекого ліска. Повстанці відповіли чергою з кулемета, і на тому все скінчилось. Поїхали далі. Та невдовзі з того ж таки ліска вибіг якийсь дядько в личаках, махаючи аркушем паперу і щось кричучи білоруською мовою. Підбіг до першої фіри і вручив Василеві записку, в ній було написано: «Сдавайтесь! Вы окружены отрядом имени Чапаева. Будем биться, или мириться? Дайте ответ». Внизу – каракулі підпису.

- Сдавайтесь, сябры! Вы в кольце. Их много, - підтвердив дядько в личаках.

- Що будемо робити? - хором загули повстанці. - Тікати? Але куди?

«Хміль» вирішив узяти ініціативу в свої руки.

- Підемо з ними на переговори. Прикинемось втікачами з німецького полону. Хто з нас знає російську або польську мову?

Зголосилось четверо.

- Гаразд. Ви будете вести з «ванюшками» переговори, а всі інші мовчатимуть.

Він ще не встиг договорити, як із-за пагорба вискочило п'ять возів. На кожному возі сиділо п’ять – сім большевицьких партизанів. Вони були добре озброєні. «Хміль» зіскочив з воза і дав знак рукою всім зупинитися. Червоні партизани також зіскочили з возів і зайняли бойові позиції.

- Не стріляйте! - гукнув Василь.

До Василя підійшов кремезний бородань, обвішаний гранатами, як новорічна ялинка іграшками.

- Ну что, лесные братья, не будем кровь проливать?

Повстанці мовчали.

- Чего молчите? Здравствуйте, товарищи! – бородань простягнув Василеві руку для привітання. Хлопець на мить розгубився, поспіхом потиснув протягнуту руку.

- Кто вы? Откуда йдете? Сколько вас? - посипались запитання.

Василь не встиг нічого сказати, як звідусіль посунули червоні партизани. Їх було багато, приблизно двісті чоловік. Вони оточили українських повстанців з усіх боків. До кулеметної «тачанки» під'їхало два вершники. Молодий брюнет, який представився політкомісаром, і чоловік середнього віку - «командир отряда имени Чапаева». Вони вчинили справжній допит. Хлопці намагалися відбрехатись, та виявилося, що «чапаєвці» добре інформовані. Діватися було нікуди.

- Приказываю следовать за нами в расположение штаба. Там сложите оружие! - крикливим тенорком вигукнув чорнявий. Він почав «співати» заучену пісеньку про Леніна й Сталіна, про світовий пролетаріат, про керуючу роль комуністичної партії і навіть про подвиги югославського командира Тіто.

- Вот мы проверим вас на лояльность к большевицким идеалам и тот, кто хорошо сдаст экзамен, пойдет с нами бить «фрицев». Остальные - в расход.

Василь помітив, що якийсь босий, обідраний кацапчук ласими очима примірявся до його хромових чобіт, навіть прицмокував язиком.

Переговори тягнулися більше п'яти годин. Накінець зійшлися на тому, що українські повстанці таки поїдуть в їхній штаб. Рушили в дорогу. Спочатку червоні напасники оточили українських повстанців тісним дозором конвойних. Для певності вороги посадили «Хмеля» й «Кригу» на свої фіри. Проте рядові стрільці не дрімали. Вони почали пригощати своїх конвойних медичним спиртом, який перебував у каністрах на одному з повстанських возів. В міру того, як порожніли каністри, увага большевицького конвою послаблювалась. Три задні фіри відірвалися від загальної валки і щезли в лісі. Вони повезли конфісковані каністри зі спиртом. І тут кмітливий «Крига» звернувся до своїх п'яненьких конвойних:

- Разрешите напоить коней у ручья. Они сутки не ели и не пили. Совсем выдохлись, бедняги.

Водопій затягнувся надовго.

- Нам би затягнути час до вечірніх сутінків, - шепнув «Крига».

Василь зрозумів натяк з півслова, проте завагався: «Їх двісті, а нас двадцять. Загинемо всі...» Становище справді невтішне, але страшно не було. Перед очима стояло обличчя мертвого брата.

- Ану, ребята, поторопитесь! Быстрей! Быстрей! - сердився червоний командир.

«Ванюшки» кинулися виконувати наказ. Вони надіялись, що наздоженуть каністри зі спиртом. Тим часом насувався вечір.

- Увага, хлопці! Будьте напоготові! - шепнув «Крига».

Двадцять пар очей невідривно стежили за діями червоних партизанів. Вони вишукували підходяще місце для смертельного танцю...

«Крига» озирнувся, і хлопці зрозуміли його намір. В цю ж мить заговорив повстанський кулемет і скосив кількох конвойних, що їхали на одному возі з «Кригою». «Хміль» вихопив пістоля і поклав на землю двох своїх вартових. Окрім кулеметного клекоту, нічого не було чути. Повстанські коні звернули з дороги і помчали в лісову гущавину. П'ять кілометрів фіри пролетіли з такою швидкістю, що на чолах у втікачів виступила сіль, а на конях - мило. Небезпечним залишався вихід з лісу. Була ймовірність наскочити на ворожі засідки. Одначе тільки на далекій відстані замаячіло кілька вершників. Пустивши в небо дві ракети, вони завернули в ліс.

- Здається, прорвалися. Слава Тобі, Господи!

До «Хмеля» підійшов «Крига».

- Знаєш, друже, це мій другий бій з червоними партизанами, і обидва рази ми перемогли, - сказав він, сяючи в темряві усміхненими очима. - Тиждень тому німці палили села Костопільщини, вбивали людей. Селяни кидали домівки, хапали домашній скарб, ховалися в лісах. Ковпаківці, користуючись нагодою, оточили беззбройних людей, пограбували худобу і майно. Одинадцятьох селян ні за що ні про що убили. Поблизу стояв загін УПА. Нас було втричі менше, ніж нападників. Одначе ми вирішили піти в атаку. Хлопці билися з такою відвагою, що червоні партизани накивали п’ятами, залишивши тридцять вісім чоловік убитими. Гнали ми їх десять кілометрів поспіль, завдаючи важких втрат.

- Ех, друже, - зітхнув «Хміль», вислухавши розповідь «Криги». - Крім червоних банд, у волинських лісах з'явилися ще польські карателі, так звана Армія Крайова. Доведеться нам битися на три фронти: з німаками, москалями та ляхами. Чи подужаємо? Німці відступають... Злющі, як оси... Та все ж їх легше подолати, ніж москалів. Знаємо ми добре отих «освободителів» ще з тридцять дев'ятого року. Якби не вони, то й війни не було б. Сталін постійно з кимось воює: то з японцями, то з фіннами, то з поляками, то з німцями. А був час, коли Сталін дружив з Гітлером, ділив Европу. Договір про мир та ненапад підписали... Тепер вони - люті вороги, а невинні люди через їхні вибрики помирають. Скільки крові пролито, скільки страждань і сліз материнських!

- А голод у Східній Україні ти забув? Найстрашніша смерть від голоду, друже. Краще полягти в бою від кулі.

- Від кулі, кажеш? Не дай. Боже, нікому. Он у Колках мого брата вбили «фріци». Гарний такий, добрий, розумний... Йому ще й сімнадцяти не було, коли він автомата від німця відняв і подався в ліс до повстанців. Позавчора я оцими-от руками закрив його мертві очі. Серце крається... Є ще в мене старший брат Іван. Я сказав - є... Але ж він, поранений, залишився в тому колківському пеклі. Звідки мені знати, чи він живий?

«Орися», дівчина моя...

- Ти сказав - «Орися»? Звідки її знаєш?

- Знаю. Зв'язкова з сотні «Хоми». В Колках була...

- Якщо твоя «Орися» невеличка на зріст; з довгою косою, то це сусідка моя. Ми з одного села. Насправді її Лідою звуть. Хороша дівчина, геройська.

- Справді? - зрадів Василь. - Ось бачищ друже, який тісний світ. Усі ми сусіди, всі сестри й брати...

- Не переживай, «Хмелю». Жива «Орися». Брата жаль... А моя односельчанка жива!

- Звідки знаєш? - Василь глянув на «Кригу» недовірливо.

- Бачив її на днях. Вона в колківську м'ясорубку не потрапила. Командир «Олег» направив її з якимось секретним завданням на Берестейщину...

«Крига» ще щось говорив, але «Хміль» вже його не слухав. Слава Богу, «Орися» жива! Якби ж то ще й Іван був живий! А Петрика нема. Його вже не вернути. Нікому... Ніколи...

-------------------------

Записано з розповідей колишніх вояків УПА.

***

КОРОСТА, ЧУМА, ХОЛЕРА

Мабуть, що й справді Василеві Хмелюку судилося пережити у в'язничній камері своє життя від початку до кінця. Спогади, спогади... А що в тих спогадах? Війна, бої, бої і ще раз бої. Йому немає ще й тридцяти, а він пережив стільки, що вистачило б на сотню життів.

«Хміль» пам'ятає, як вони з «Кригою» зібрали шістдесят сім відважних хлопців і знову перебралися на правий берег Стиру, на рідні волинські землі. Тут і почалася їхня безкінечна бойова епопея з ковпаківцями. Тільки-но ступили на пограбовану й випалену німцями Волинь, як у селі Олика Цуманського району наштовхнулися на великий загін червоних партизанів.

- Що маємо робити? Приймемо бій чи обійдемо стороною? - очі «Хмеля» з довірою дивилися на побратима.

- Перш за все потрібно піти в розвідку, дізнатися, скільки їх, як вони озброєні. Тоді й вирішимо...

- Дозволь мені піти, друже командире. Дозволиш?

- Що ж... Бери Горобця, Костенка і рушайте. З Богом, хлопці! Будьте обережні.

- Не вчи вченого! - ні з того, ні, з сього образився «Хміль».

- Я не вчу Я застерігаю. Хвилююся...

Розвідка пройшла успішно. Хлопці побачили, що «ванюшки» майже всі п'яні, смалять цигарки, грають у карти, пасуть в лісі коней. Скориставшись вечірніми сутінками, повстанці несподівано їх оточили. Зав'язався жорстокий бій, внаслідок якого майже сто противників загинули. Повстанці ж втратили двох побратимів. Ще один був поранений.

Після цього вдалого бою в Красному Бору відбувся ще один бій, де повстанці здобули осідок більшовицького штабу. Тут уже були великі втрати з обох сторін.

Через кілька днів українські повстанці здобули місто Любешів. Захопили аптеку і продовольчий склад. Наступив довгоочікуваний перепочинок. З фронтів надходили повідомлення, що під натиском радянських військ німці відступають, а червоні партизани, побиті й пошарпані хлопцями з УПА, поспішно відбули кудись у Карпати. Українські повстанці зализували рани, ласували німецькими консервами з любешівського складу, досхочу відсипалися і навіть читали газети, журнали, книжки… До рук Василя потрапила підпільна газета «За самостійну Україну» - бойовий орган ОУН. Спочатку він прочитав сам, потім уголос почав читати іншим хлопцям.

- Послухайте, друзі, що тут написано! Ота большевицька короста наробила лиха не тільки у нас. Ось що пишуть в газеті:*

«Велика група більшовицької банди окружила на Сарненщині села Маріянівку і Залужжя, населення цілком ограбили, забравши 400 шт. рогатої худоби, 800 шт. овець та багато збіжжя. Решту збіжжя, якого не могли забрати, розсипали по вулицях. Вікна в хатах повибивали, багато будинків спалили. Забрали з собою 40 людей, яких закатували. Ці ж самі бандити спалили села Стару Рафалівку Колківського району, Журавичі Дунайського району та багато інших сіл. Большевицькі банди здеморалізовані, завше п'яні, щиро помагають гітлерівським імперіалістам повернути наш край у руїну. Народ най розуміє ціль сталінських бандитських висланників і з ними бореться»... Всі чули про їхні дебоші? Ото вже зараза, так зараза! Червона короста, від якої ніяк не можемо позбавитись. Можливо, що ми утримали б Колки, якби німцям не допомогли червоні посіпаки. Мені розказували очевидці, що в ніч з п'ятнадцятого на шістнадцяте жовтня великий загін ковпаківців напав на село Стара Рафалівка, про що пишеться в газеті. Бандити дотла спалили село. Потім зігнали селян на майдан і звеліли розкопати Могилу Слави.** Одночасно почали стріляти в мирних жителів і вбили шість осіб. Червоні партизани проти німців виступають рідко. Переважно вони поборюють нас, українських повстанців, тим самим допомагаючи гітлерівцям розправитись з національно-визвольним рухом.

А підірвані нами поїзди, мости, дороги, всі бої з німецькими окупантами приписують собі. Де ж та справедливість на світі? - Василь зі злості сплюнув і згорнув газету.

До нього підійшов повстанець «Дуб».

- Короста - вона і є короста. Але й коричнева чума не краща. Ось послухай, «Хмелю», який наклеп на нас зводять фашисти. В журналі «Ідея і чин» написано...

- Давай сюди. Прочитаю. Де воно тут? Ага! Осьде...

«Москва дає накази ОУН. З тайних наказів, що попали нам в руки, видно, що кремлівські жиди стоять у зв'язку з ОУН. В тих тайних наказах, що скоро будуть опубліковані, ОУН визначається як національно замаскована большевицька бойова частина.***

Василь жбурнув журнал на землю.

- А трясця їм під ребра! Ні, ви тільки послухайте, про що оті паскуди патякають! Совєти переконують світ, що ми - гітлерівські найманці, а фашисти в свою чергу пишуть, що ми - замаскована большевицька бойова частина. А-ха-ха-ха! Насмішили мене, ох і насмішили!

- Не нервуйся так, «Хмелю». Краще послухай, як ми у серпні цього року місто Камніь-Каширський брали. Атакою командував «Рудий». Участь в акції брали сотні «Лисого», «Кубіка», ну й, звичайно, курінь «Назара» - «Криги». Згадані відділи стояли в лісі за дванадцять кілометрів від міста. Під вечір дев'ятнадцятого серпня командир «Рудий» зробив збірку, де оголосив: «Хто бажає до спецгрупи, хай виступить крок уперед!» Очевидно, що завдання було нелегке. Німці в центрі міста мали сильно укріплені підземні становища, котрі чомусь усі називали «горкою». Нашу добровільну спецгрупу очолив командир Черник. Мали ми всього чотири кулемети, решта - фінки. Крім цього, у кожного був пістоль стилет, сірники, електричний ліхтарик, по кілька гранат, по одній чверті літра бензину. Що ще?

Ага! Ще ми мали сокири, пилки, ножиці для дроту, ракетниці. Вже озвався перший півень, коли ми затрималися перед містом. Поскидали чоботи, заховали їх у чагарнику і босячком підступили до крайніх хат. Місто спало. Як на зло, місяць світив, наче ясне сонечко. По два-три прокрадалися ми з тіні в тінь...

- Ой, не тягни ти, чоловіче, свою розповідь, як кицьку за хвоста! - нетерпеливився «Хміль». - Кажи, що було далі! Цікаво ж...

- Та скажу, скажу, тільки не перебивай. Одне слово, зняли ми тихенько вартових, перерубали дроти, повилазили на «горку», де в двоповерховому гарному будинку отаборилися німецькі офіцери. Наш загін розділився на три частини. Одна займала німецькі становища, друга поливала бензином будинок, а третя кинулася всередину будинку. В одній з кімнат світилося. То була вартівня. Троє наших хлопців спритно відчинили двері, де на ліжках спали «фріци». Пролунав наказ: «Руки вгору». І наші почали виносити зброю та ще й вивели на двір дев'ятьох офіцерів, які поводилися слухняно, мов ягнята. На другому поверсі почулися автоматні черги, вибухи гранат. А пекельні язики вогню вже охопили будинок, де куняли польські поліціянти. Вікна того будинку були зачинені віконницями, отже, тільки одному поліцаєві вдалося вискочити з полум'я. Він почав стріляти. Але наші хлопці хутенько продірявили йому лоба. Почалася стрілянина не тільки на «горці», але й у місті. Настала вирішальна хвилина: або здобути, або всім до одного загинути. І тут спурхнула в повітря червона ракета. Це був сигнал, що пора тим, хто в резерві, в атаку...

- Що ж далі? Все обійшлося? - Нетерпляче підганяв оповідача Василь.

- А як ти думав? Хіба не знаєш, як б'ються українські повстанці? Перемога була за нами. Командир відзвітував, що ми здобули двадцять тисяч набоїв, п'ять кулеметів, чотири «емпі», понад сто штук пістолів, шістнадцять машинок до писання, чотири радіоприймачі, одинадцять осідланих коней, сім мотоциклів, одне легкове авто, шістсот центнерів солі, п'ятсот центнерів борошна, вісімдесят центнерів цукру та іншого майна. Дехто з наших одягнув новенькі мундири та взув хромові чоботи. З двох будинків на «горці» залишилися догоряючі вогнища. В полон захопили чотирнадцять німців та поляка-перекладача.****

- Що з ними зробили?

- А що зробили? Ми їх запитали, чи вони брали участь в кривавій акції на село Кортиліси.***** Відповідь була «так». Відкритим голосуванням хлопці засудили їх до розстрілу. Розстріляли приблизно сто німців разом з польськими поліцаями, тобто у десять разів менше, ніж вони закатували мирних жителів у Кортилісах.

- А далі що було?

- Захопили ми місто Камінь-Каширський у свої руки повністю Та того ж таки дня о сімнадцятій годині пролунав наказ «Рудого» відступити в ліс.

- Ось бачиш, друже, чим усе кінчається, - зітхнув «Хміль».

- Твоя правда. Однак, що ми можемо вдіяти проти німецької коричневої чуми, червоної корости і білої холери? Одне слово - зараза! Ось у моєму рідному селі Заборолі Луцького району 1 липня 1943 року гестапівці разом з польськими посіпаками вкинули живцем у вогонь сто чотирнадцять чоловік. Село та церкву після пограбування спалили. Люди до самісінького Різдва переховувалися у лісах та по навколишніх селах. А на святвечір наїхало кілька фір з озброєними поляками і просто за святою вечерею замордували вісімнадцятьох моїх односельців, серед яких було десятеро неповнолітніх дітей. Криваве Різдво! Жах! Це тільки в нашому селі. А по всій Західній Україні? Серце кров’ю обливається. Що твориться на білому світі?

- Світова війна, от що.

- Все ж я вірю в силу духу нашого народу. ІІрийде такий час - і постане вільна соборна Україна від Сяну до Дону. Тільки чи ми доживемо до того часу?

-------------------------------------------

*Газета «3а самостійну Україну» - передрук. Орфографія збережена. Архів Літопису УПА за 10 грудня 1943 року.

** У І941 - 1942 рр. майже в усіх волинських селах були насипані Могили Слави в пам'ять про полеглих героїв у боротьбі за волю України.

*** Передрук з підпільного журналу «Ідея і чин», №5 за 1943 рік. Орфографія збережена. Архів Літопису УПА.

**** Дати і цифри бою за Камінь-Каширський взято з архіву Літопису УПА.

***** В селі Кортиліси німці знищили 2000 чоловік, за іншими даними – 2876.

***

ВОЗЛЮБИ БЛИЖНЬОГО

Ця ніч минула без марення. Після довгого безсоння Василь заснув. Та десь за годину до світанку в його уяві знову заворушилися тіні минулого. Цього разу молоді оунівці з сусіднього села Голишева...

... На важливе завдання їх пішло троє. Сміливі й кмітливі хлопці. Це було ще тоді, коли Сашко Бабінчук перебував на легальному становищі. Він саме навчався в Луцькому педагогічному училищі. Вдень ходив на заняття і допомагав батькам господарювати, а ночами брав зброю і поспішав виконувати накази районного провідника. Того пам'ятного дня Сашкові з двома побратимами доручили переховати зброю в більш безпечному місці. Хлопці переправилися на протилежний берег річки Чорногузки. Човен заховали в кущах верболозу. Все йшло так, як було сплановано. Поверталися вночі, автомати й гвинтівки поскладали у човен. Причалили до рідного берега. Прислухались. Над селом зависла мертва тиша.

- Хлопці, хочеться закурити, - обізвався один з побратимів на псевдо «Улас». - Здається, що вуха попухли і під серцем смокче. Якщо зараз не закурю, то зомлію... Втомився... Нанервувався...

- Ха! І ми потомилися. Терпів довше, потерпиш ще трохи. Сам знаєш що нам курити під час завдань суворо заборонено. Особливо вночі... Мусимо перенести все, що привезли, в схованку, тихенько розійтись по домівках, а тоді смали собі, чоловіче, хоч би й до посиніння, - приструнив друга Сашко.

- Хіба ж я щось порушую? От зроблю дві-три затяжки і погашу цигарку, - благальним голосом промовив «Улас».

- А я кажу, що не треба! - розсердився Сашко.

- Добре тобі казати, якщо ти не куриш.

- Не курю і тобі не раджу.

- Та нехай уже закурить людина! - вступився за товариша третій співучасник небезпечної акції.

Сашко сердито махнув рукою:

- Та кури вже, кури, тільки полою закривайся!

В нічній пітьмі зблис вогник сірника, почулося шкварчання самокрутки і задоволений смішок «Уласа»:

-Ух, ти! Який тютюнець солодкий! Солодший від цукерки!

Раптом в кількох кроках від хлопців щось зашурхотіло, під чиєюсь ногою тріснула суха гілка . Хлопці миттєво, мов по команді, кинулися на підозрілі звуки... Якась людина! Схопили непроханого гостя за плечі, повалили на землю. Присвітили ліхтариком. Побачили перекошене від страху молоде чоловіче обличчя. Пілотка з червоною зіркою... Гімнастерка радянського солдата... Сержантські погони... На грудях - «калаш»... Ворог! Небажаний свідок... Що в таких випадках зазвичай роблять з ворогами? На це питання можна було б і не відповідати. Одначе якась невідома сила зупинила караючу руку Сашка.

- Ти хто? - запитав хрипко.

Сірі від переляку губи заворушилися, проте не змогли вимовити ні слова.

- Чого шастаєш понад річкою серед ночі? Не боїшся? Ти один чи вас багато? Ну, говори!

- Один я... Один... - нарешті спромігся по-російськи сказати, тремтячи усеньким тілом. - Зустрічався з місцевою дівчиною, а зараз поспішаю в казарму.

- З дівчиною, кажеш? Як її звати?

- З Галиною... Сидорук... З Голишева вона...

Вочевидь сержантик не брехав. Хлопці знали таку дівчину. Кругла сирота, засиділась в дівках, ніхто не сватає, бо в селі женихів нема. Розпорошила війна українських хлопців по світу: кого совєти мобілізували на фронт, кого розстріляли чи посадили у в'язницю, а більшість зголосилися в УПА. От і знюхалась дівчина з енкаведистським сержантиком. Як у тій приказці: «Коли нема риби, то й рак - риба». Діло молоде...

Хлопці оточили невдаху-залицяльника і взяли під приціл.

- Я знаю, що ви мене розстріляєте. Не хочу вмирати... Дозвольте попрощатися з мамою! Благаю!

- З мамою? З якою мамою?

Сержант не відповів. Він витягнув з лівої нагрудної кишені гімнастерки щось подібне на невеличку фотографію і притулився до неї губами. Сашко вихопив це «щось» з рук приреченого на смерть:

- Що то таке?

На превелике здивування, це був потертий образочок Божої Матері. У Сашка від несподіванки перехопило подих, спітніли долоні. В його родині всі були глибоко віруючими людьми.

- Коли мене забирали до армії, то мати моя дала цю іконку і сказала: «Намагайся не вбивати людей, синку. Хіба що на фронті... Там мусиш...» Вона не знала, що я опинюся у внутрішніх військах. Я нікого ще не вбив, присягаюся. Повірте мені! - в його голосі чувся плач.

Сашко вже знав напевне, що не застрілить цього чужинця. Він це зрозумів у ту саму мить, коли побачив зображення Божої Матері в його руках. «Улас» і «Блискавка» невдоволено забурчали:

- Ти що... Здурів? Ми не маємо права відпускати чекіста живим! Він нас не відпустив би. Сам знаєш...

- Знаю. Та я... я не можу, Кінчайте самі, якщо у вас піднімуться руки.

Друзі завагались. Сашко різким ривком зірвав з шиї сержанта автомат, висипав у свою кишеню всі набої, знешкоджену зброю знову почепив йому на шию.

- Це все? Гранати, пістолета, ножа не маєш?

- Ні-і! - перелякано прошепотів енкаведист.

- Дивись мені! Тепер слухай уважно, що я скажу. Ми зараз підемо, а ти півгодини сиди тут, де сидиш. Сиди тихенько, не ворушись і голосно не дихай. Мовчи! Потім іди в казарму, а хоч чортові в зуби. Про нашу зустріч нікому ані пари з уст! Інакше з-під землі дістанемо і з живого шкуру злупимо. Зрозумів?

Хлопці вже відійшли кілька кроків, коли Сашко озирнувся:

- Звідки ти, хлопче?

- З Псковської області, - почулося у відповідь.

- І чого ви, москалі, весь час пхаєтесь на нашу Україну? Ми ж вас не чіпаємо. Живіть собі у вашому Союзі. Він величезний. Дайте й нам спокійно жити на рідній землі!

Минав час, а хлопці дорікали Сашкові при нагоді за те, що він порушив закон підпільної конспірації.

- Ти ж наразив нас на смертельну небезпеку. Невже не розумієш? За таке свавілля і свої можуть поставити до стінки.

- Облиште, хдопці. Не міг я... І ви не могли, я певен. Хіба можна стріляти в людину, руки якої тримають образ Пресвятої Богородиці?

Хлопці притихли. Все ж іноді казали:

- Колись пошкодуєш Саньку, що відпустив того червоного сержантика. Скільки вовка не годуй, а він все одно в ліс дивиться. Колись він ще відплатить тобі за добро.

- Мовчатиме він, я вірю. Ми ж довіряли євреєві Хасману, який возив повстанських командирів на збірки, явки, на місця бойових дій. Підібрали хлопчину з гетто, прийняли в УПА і поки що не пожаліли. Він платить нам більшою відданністю, аніж деякі свої, українці. А лікарі? Згадайте, хто лікує хлопців з лісу. Грузин, чех і знову ж таки жидок... А та чота узбеків, що дезертирувала з Червоної Армії? Хіба ж вони з нами пліч-о-пліч не боролися проти німців та кадебістів? Я вірю, що той москалик не заподіє нам зла.

Сашко не помилився. Минуло літо, і одного осіннього дня в хату до Бабінчуків увірвалось п’ятеро енкаведистів: майор, лейтенант, сержант і два рядові солдати.

- Іменем совєцького закона... Сім’я Бабінчуків підлягає виселенню в Сибір. Маєте півгодини на збори! - з порога оголосив майор.

- За що нас у Сибір? - заламала руки мати.

- Знаєш ти добре, за що, стара! - злісно засичав майор. - Твої сини в бандерівській банді.

Два сини Бабінчуків дійсно були в українській партизанці, але зболене серце з метою самозахисту підказало матері версію, дуже подібну на правду, яку ворогам важко було перевірити.

- Ой, ні! Не в банді мої сини! Спитайте, кого хочете! Старшого синочка вбили німці ще в сорок другому році. Про це всеньке село знає. Може, вам на цвинтарі його могилу показати? Німці вбили сина, а ви за це нас у Сибір! - мати заплакала.

- А молодший твій де?

- Молодшого схопили гестапівці і вивезли на роботу в Німеччину. Пропав безвісти... Про це також усі знають. Де ж ота правдонька на світі?! - мати вже голосила.

- Не бреши, стара! У нас є інші дані. Твої сини - буржуазні націоналісти. Ось і санкція прокурора. Тож збирайтеся в далеку дорогу, а ми підемо далі. З Голишева сьогодні потрібно виселити дев'ятнадцять родин. Залишимо у вашій хаті для порядку одного солдата. Не лялякайте, ворушіться! Хто має бажання тут залишитись? - звернувся майор до присутніх енкаведешників.

- Я залишуся, товаришу майор! - пролунав з сіней голос, який здався Сашкові знайомим.

- Ти, Шишкін? Гаразд, лишайся. Через тридцять-сорок хвилин вирушаємо на станцію, так що не баріться.

- Буде виконано, товаришу майор!

«Та це ж той сержантик із Псковщини, який ночами бігає до Галки Сидорукової! О Господи! Помилки нема... Я добре запам'ятав його обличчя. Тепер моя доля і доля моєї родини залежить від нього. Захоче - і мене зразу схоплять, запроторять у в'язницю на довгі роки, а то й розстріляють!» - снувалися в голові Сашка невеселі думки. Проте хлопець вирішив не тікати. Що вже буде всім, нехай те буде і йому. Хотілося знати, чи є сумління в людини, яка носить біля серця образок Пресвятої Богородиці. З усього було видно, що й сержант упізнав Сашка. Не відвів погляду, ледь помітно усміхнувся.

- Дозвольте, пане товаришу, заколоти поросятко бо в хаті, як на лихо, й кусника сала нема, нічого в дорогу взяти. А нас же чотири душі, щось треба їсти, - звернулася до сержанта з проханням мати.

- За годину встигнете? - спитав той, не зводячи з Сашка очей.

- Постараємось хутенько...

- Валяйте, а я посплю, - якось недбало сказав сержант, поставив автомата біля стола і в чоботях завалився на ліжко. Через кілька хвилин він уже хропів.

«Не боїться лишати автомата без нагляду, - знову подумав Сашко. - Та я його розумію. Він добре знає, що й у мене є зброя. Якби я тільки захотів…» І раптом стало хлопцеві легко на душі. З’явилась надія, що все обійдеться, що ніхто його не заарештує, а сім'ю Бабінчуків не вивезуть до Сибіру.

Через годину на столі вже парувала смажена поросятина, лежав хліб, стояв слоїк самогонки. Розбудили сержанта. Він винувато посміхнувся, протер сонні очі.

- Вибачте... Не спав дві доби. А як гарно пахне! Люблю свіжину.

Сів до столу, налив чарчину, глянув на Сашка.

- Як тебе звати? Скажи... Вип’ю за твоє здоров’я.

- Як мене звати? Олександр.

- Справді Олександр? Буває таке в житті! Значить, мій тезка. Я теж Олександр. Олександр Шишкін. Ну, Саня, живи сто літ. Живи і не тужи!

Того ж таки дня сім'ю Бабінчуків привезли до Луцька на залізничну станцію, де вже напоготові стояв ешелон спецпризначення з порожніми «пульманівськими» вагонами. Сашко бачив, як сіпалося сержантове обличчя, коли енкаведисти прикладами штовхали в спини стареньких бабусь, як за ноги закидали у вагони маленьких дітей, відбирали майно, нецензурно лаялися.

- Ми вас научім родіну любіть! - горлопанили п’яні й ситі чекістські мордовороти. - Будєтє носамі вечную мерзлоту рить! Мать вашу…

До Сашка підійшов сержант Шишкін.

- Слухай, тезко... Моя Галка бігає по селу, збирає підписи про те, що твої брати дійсно були репресовані фашистами. Якщо їй це вдасться зробити, то вашу родину відпустять додому. Я не забув! - і він значуще підморгнув.

І диво сталося. Не Галка, а сусіди принесли заяву з підписами односельчан, де значилось, що сім'я Бабінчуків ніяких злочинів проти радянської влади не чинила, а два їхніх сини стали жертвами гітлерівських каральних органів. Майор прочитав заяву і без усяких зволікань звелів відпустити сім'ю Бабінчуків додому.

- Господи! Вірую і визнаю, що Ти єси Син Бога живого... - почав подумки молитися Сашко. - Під Твою милість припадаю, Богородице Діво... Ти врятувала життя не тільки сержантові Шишкіну із Пскова, а й мені та моїй сім'ї з Волині. Я славлю святе Боже Ім'я. Я завжди пам'ятатиму Твою заповідь, Господи: «Возлюби ближнього свого, як самого себе».

Коли Бабінчуків зняли з вагону, Сашка покликали до майора.

- За все потрібно платити, хлопче. Батьків я відпускаю додому, а ти мусиш дати підписку про співпрацю з НКВД. Твоїх братів знищили німці, отже, твоя дорога з нами. Дамо тобі зброю, навчимо стріляти. Станеш ястребком. Будеш разом з нами бити бандерівців.

Сашкові поза шкірою поповзли холодні мурашки. Він помітив, що Шишкін з неприхованим напруженням чекає на відповідь. Цей погляд додав хлопцеві рішучості.

- Ні-і! Що ви! Я зброї боюсь! Я вчуся в педучилищі, хочу стати вчителем. Я людина миролюбна!

Сержант схвально хитнув головою.

«Молодчина! Він добре знає, що в мене є автомат, що я вмію стріляти, проте мовчить!» - тішився хлопець, поспішаючи додому.

Життя продовжило свій лет, однак Олександр Бабінчук з Волині більше ніколи не зустрівся з Олександром Шишкіним із Пскова...*

А Василь Хмелюк... Чому так сталося, що його кати всі до одного - росіяни? Удахін, Цибулькін, Шибанов, Марков, Вецков...

-------------------------------------

* Записано з розповіді Олександра Бабінчука, ветерана Братства ОУН-УПА, колишнього політв'язня ГУЛАГу.

***

САВУР - МОГИЛА

Куди подівся тисяча дев'ятсот сорок четвертий рік? Василь до болю напружував мозок, морщив чоло, хапався руками за голову. Даремно. Так і не зміг пригадати, куди подівся сорок четвертий рік. На тюремній стіні не з'явилося жодної тіні, яка могла б підказати хлопцеві, що тоді відбувалося. Не біла пляма, а чорна хустка накрила небуттям великий відрізок його життя. Він ніби провалився в летаргічний сон при німецькій владі, а прокинувся уже при радянській.

Було Різдво тисяча дев'ятсот сорок п'ятого року. «Орися»... Це її миле обличчя нахилилося над ним, це її маленькі теплі руки намагалися напоїти напівпритомного, висохлого на скіпочку хлопця узваром із сушених вишень, яблук і груш.

- Пий, Василечку! Пий! Сьогодні Святвечір... Ще ковточок! Ще! Куті не можна... А ось узварчику з медом... Розмоченого сухарика... Видужуй хутчіше!

Василь відразу впізнав цей янгольський голос, очі-незабудки, русяву косу.

- Де я? - запитав з острахом.

Якась темна комірчина в хижці-розвалюшці, стіни закопчені, стеля низенька. Під образами блимав каганець. Навколо столу сиділи незнайомі люди, плямкали ротами, брязкали ложками.

- Прийшов до тями? - питалися.

- Господь його знає. Очі розплющив, губами ворушить, пийнув крапельку узварчику... Чи пізнаєш мене, Васильку?

- Ор... Орисю... - прошепотів ледве чутно, і дві великі сльози покотилися по скронях. Серце забилося часто й невпопад, а стеля застрибала над головою.

- Де я? - повторив з розпачем.

- У надійному місці, не хвилюйся, милий. Люди тут добрі, хата тепла. Хліба до весни вистачить, а навесні підемо в ліс пастися! - очі дівчини заясніли радістю й надією. - Я така щаслива, що ти впізнав мене, «Хмелику»! Я дні і ночі біля тебе, а ти все маму кликав: «мамо, мамо»... Мене не впізнавав.

- Що зі мною? Де наші хлопці? - видавлював з себе нерозбірливі слова.

- Потім розкажу. А зараз вітаю тебе з Різдвом. Христос рождається! - дівчина припала до його щоки поцілунком.

- Німці де? - вперто допитувався Василь.

- Нема німців. Утекли фашисти нах гаузен. Накивали п'ятами ще у квітні сорок четвертого. Совєти прийшли...

- Совєти?! Знову совєти? - шарпнувся хлопець так, що лежанка затріщала. - Чи позбавимось ми їх коли-небудь? Де наші хлопці? Мені треба йти, «Орисю». Ходи зі мною.

- Куди?

А й справді - куди? Василь замовк, а дівчина заплакала:

- Хворий ти, Василю. Дуже хворий. Тиф, воші, короста... Ще й поранений був, рана не зовсім затягнулась...

- Тиф, короста... Поранений був, - повторив пошепки хлопець слова дівчини і заплющив очі.

Одне слово, повстанський чотар Василь Хмелюк не запам'ятав сорок четвертого року. Зате сорок п'ятий запам'ятав добре. Ох, краще б його не було! Уже наприкінці січня в цю поліську глухомань із села Скулина пробралась Марія Климчук, зв'язкова сотника «Сікори», дружина чотового «Орла».

- Сидите тут у Богом забутій лісничівці, а там таке твориться, таке твориться! - докоряла вона застудженим, сердитим голосом «Хмелеві» і «Орисі». - Чекісти схопили командира «Рудого».*

- «Рудого»?! - в один голос зойкнули «Орися й «Хміль».

- Так, так, «Рудого», командира групи військ УПА «Турів». Тепер можна всього чекати. Він знає усіх провідників і командирів, місця важливих криївок, явок, паролі. На нього чекають страшні тортури. Ті нелюди замордують його...

- А чого ж він порушив присягу? Чому здався живим?

- Ой, там не так усе було, як вам здається. Наш командир не винен. Нещодавно, а саме 26 січня в районі села Яйно Камінь-Каширського району війська НКВД під командуванням старшого лейтенанта Савінова оточили наших хлопців щільним кільцем. Убили в бою сімнадцять повстанців. «Рудий» лежав хворий на тиф з високою температурою в сільській хаті. Там у коморі була подвійна стіна. Зброї при ньому не було. «Застріль мене!» - наказав він медсестрі, коли чекісти вже увірвалися в хату. Вона й стрілила. Та видно, що трусилися руки в дівчини. Важко його поранила, але не вбила. Стікаючого кров'ю командира чекісти на руках винесли з хати, перев'язали рану, заштовхали в «бобік»...

- Звідки знаєш? - з недовірою глянув на Марію Василь.

- Знаю, бо сама там була. Лежала в хліві під жолобом і крізь шпарку бачила, як його виносили з хати.

- А медсестра? Її також схопили?.

- Ні. В останній момент вона пустила собі кулю в скроню, цього разу не схибила, - Марія голосно схлипнула і заридала так, як ридають на похоронах сільські молодиці.

Всі, хто був у хаті, мовчали.

- Голодна я і стомилась дуже. Дайте що-небудь у рота вкинути. Полізу я на піч. Не спала дві ночі... Змерзла... А тобі, «Орисю», ось що скажу. Підеш зі мною до «Сікори». Багатьох зв'язкових енкаведисти половили, постріляли або запроторили в тюрму. Працювати нікому, а роботи - непочатий край.

- Нікуди я не піду. Василя не можу покинути. Ще не оклигав він після сипняка.

Скільки Марія не вмовляла її, скільки не переконувала, ба навіть кричала й погрожувала, однак дівчина затялась:

- Не піду! Ось Василь стане твердо на ноги, тоді й підемо. Обоє...Куди накажуть…

Вона так казала, а доля розпорядилася по-своєму. Незабаром у газеті «Радянська Волинь» було надруковано, що 12 лютого 1945 року в Клеваньському лісі поблизу Оржівських хуторів силами 20-ї бригади внутрішніх військ НКВД під командуванням старшого лейтенанта Хабібуліна був оточений і вбитий командир УПА-Північ «Клим Савур».** З ним у бою полягли ще два стрільці. Їхні трупи повезли в місто Рівне для впізнання. Того ж таки дня Тимофій Строкач відзвітував Микиті Хрущову про блискуче проведену акцію.

- Ну, все! Досить! Терпець мій урвався! - гнівно вигукнув «Хміль». - Гинуть мої друзі, гинуть командири, а ми сидимо в цій норі, мов кроти, і милуємось одне одним. Почуваюся сильним настільки, щоб стріляти з «фінки». Готовий виконати будь-який наказ. П'ята заповідь Декалогу гласить: «Пімсти смерть Великих Лицарів». І я буду мстити! В першу чергу помщуся за нашого Савура. В другу чергу помщуся за братів своїх єдинокровних. А ще хочу знати, що ті комуністичні виродки зробили з моєю сім'єю. Будемо бити ворогів України, люба моя «Орисю», до останнього подиху грудей. Я вірю, що настане час, і на місці загибелі нашого славного командира люди насиплять високий курган, поставлять хрест. Діти ходитимуть до Савур-могили, садитимуть квіти... Це буде колись. А зараз я мушу йти!

- Я з тобою, Василечку. Діждемо Великодня, знайдемо священика... Звінчаємось... Щоб уже навіки разом.

-------------------------------------------------

* Командир УПА «Рудий» - Стельмащук Юрій Олександрович, 1920 року народження, село Коршів, Луцького району, Волинської області. Заарештований НКВД в січні 1945 року. Після тортур розстріляний у Москві.

** Дмитро Клячківський («Клим Савур» - 1911-1945) - полковник, командир УПА-Північ. Народився у Збаражі Тернопільської області. Закінчив гімназію. Студент юридичного факультету Львівського університету Служив у польській армії. Політвязень польських тюрем. Член ОУН. Член управи молодіжної організації «Сокіл» у Збаражі. Обласний провідник ОУН юнацтва на Станіславівщині. Заарештований у Львові, засуджений на кару смерті (процес 59-ти). Вирок замінено на 10 років тюремного ув'язнення. Втік з Бердичівської тюрми у 1941 році. Провідник ОУН міста Львова. Крайовий провідник ПЗУЗ. Організатор і перший командир УПА. З січня 1944 року - командир УПА-Північ. Член Головного Військового Штабу УПА. Загинув у бою із загоном НКВД 12 лютого 1945 року біля Оржівських хуторів Рівненської області. За переказами очевидців, його тіло замурували в стіну Рівненської вязниці. На місці загибелі ветерани УПА насипали символічну Савур-могилу.

***

ВОЛІЮ ЗАГИНУТИ

Цю ніч Василь Хмелюк провів у спілкуванні з тінню старшого брата. Іванова душа з'явилася на сірому мурі в'язниці, щоб нагадати про той грудневий день 1945 року, коли вони зустрілися після довгої розлуки. Обидва Хмелюки боролися з ворогами на своїй волинській землі, проте їхні бойові стежки не перетиналися більше двох років. Василь жив із гнітючою думкою про те, що колківське пекло поглинуло обох його братів. Отже, ця несподівана зустріч у лісничівці поблизу села Боголюби була, немов сяйво веселки після страшного буревію. Сталося це на самісіньке свято Миколи-чудотворця.

- Божечку! Пречиста Богородице! Всі святії! Сон це чи дійсність? Це ти, Іване, чи не ти?

- Та ж я! Я! Невірний Хома... Якщо не віриш то помацай мої шрами після отих поранень у Загорові.

Василь обійняв Івана, і плечі братів затрусилися від ридань.

- Ти тільки-но переступив поріг і промовив «Слава Україні», а в мене серце ледве не вискочило з грудей! – Василь прискіпливо оглянув брата з голови до ніг. - Змінився... Змарнів... Навіть сивіти почав.

- Посивієш тут! - спробував посміхнутись Іван. - За один день такого життя, як наше, потрібно три дні зараховувати, мовби на більшовицькій каторзі. Притиснули вони нас, що й дихнути не дають. Спочатку СМЕРШ,* а тепер оті кляті енкаведисти...

- Як же ти мене, Йвасю, знайшов?

- Дівчина привела, «Орисею» звати. Казала, що наречена твоя...

- «Орисічка»? Ха-ха! Розумниця моя! Скажи, Іване, що українські повстанці робили б, якби не наші дівчата? Вони і розвідниці, і зв'язкові, й медсестри... Рани перев'яжуть, нагодують, переховають, зігріють...

- І поцілують, і повстанських синів нам народять! Що правда, то правда, - перебив його мову Іван. - Я теж, Василю, кохав дівчину, яка зіронькою спалахнула мені серед темної ночі. Нема! Погасла! Загинула геройською смертю і забрала моє серце з собою . Тепер не страшно мені померти в надії, що зустріну її в іншому, кращому світі. Але спочатку хочу відомстити червоним вовкулакам за її мученицьку смерть.

- Розкажи про неї, брате.

- Обов'язково розкажу. Тільки змерз дуже і голодний, як собака. Хотів би руки помити, чоботи скинути, бо три доби не роззувався, пальців не чую. Чи безпечно тут у вас?

- Хто його зна... Подвійні чати виставили, вартових часто міняємо. Вночі підійде моя черга. Тож давай надивимося один на одного, наговоримося. Гей, друже «Омельку»! Чи не залишилося в баняку трохи теплого кандьору?

Рідка пшоняна каша, заправлена шкварками зі смаженою цибулею, видалась Іванові райським наїдком. Напився гарячого відвару з липи, і кров забігала по жилах жвавіше. Ситно, тепло і спати хочеться. Але спати він не буде. Розкаже братові про кохану дівчину «Циганку».

- «Циганка» - то її псевдо. Родом вона з села Піддубці, що поблизу Луцька. Бачив би ти її, Василю! З чорними довгими косами, з темними, як ніч, очима, зі смаглявими щічками. Співуча, весела, жвава. Бувало, як заспіває:

А як тобі колись прийдеться

Шукать мене серед могил,

То камінь з гробу обізветься

1 скаже, хто тебе любив...

Так судилося, що справді мені довелося шукати її серед могил. Не раз я таємно пробирався на сільський цвинтар, ризикуючи своїм життям. Кохала вона не мене, а Костика з села Воротнів. Така моя нерозділена любов... Але почуття до цієї дівчини тримало мене на світі, надихало на геройські вчинки, на подвиги. Віриш мені?

- Вірю, брате. Сам такий. Розповідай далі.

- В селі Піддубці багато патріотів. Перший сотник УПА Сергій Качинський на псевдо «Остап» виріс у тому селі. Там народився і зріс Микола Якимчук. Ти його знаєш...

- Так, знаю. Це наш курінний «Олег», який командував обороною Колок при наступі гітлерівських окупантів.

- Авжеж. Справжнє ім'я «Циганки» - Василина Демчинська. У її батьків було шестеро дітей: чотири доньки і два сини. Всі оунівці, всі патріоти України. Василина дружила з двома Зінами - Качинською і Драницькою, брати яких також пішли в УПА. Була Василина розвідницею, зв'язковою: станичною жіночої сітки, районовою провідницею ОУН, а потім керівником референтури Червоного Хреста військової одиниці «Турів». Займалася створенням польових шпиталів у Колківській Республіці, забезпечувала їх ліками та перев'язочними матеріалами. Організовувала курси санітарок по селах. Особливо відзначилася при евакуації повстанського шпиталю із села Ситниця через річку Стир під шаленим обстрілом німецьких карателів. Врятувала життя багатьом, і мені також. - Іван замовк, затуливши долонями переповнені слізьми очі.

- Отоді, брате, я побачив «Циганку» вперше. Закохався відразу... Навкруги стрілянина, зойки, смерть, а я не можу погляду відвести від цієї повстанської Мадонни. Марив нею, шукав зустрічі... Після Колок прожила вона ще два роки. Опікувалася медичною службою, разом з усіма ходила в атаки, влучно стріляла, навіть підривала мости.

Іван знову замовк, на цей раз надовго. Василь не смів перервати його сумної задуми, хоч нетерпляче очікував продовження розповіді про цю геройську дівчину. Таки дочекався.

- Загинула Василина в рідному селі Піддубцях 14 серпня 1945 року, якраз на свято Маковія через донос підлого сексота. Клуню Василя Якимчука, де знаходилась повстанська криївка, оточили екаведисти. Було їх приблизно тридцять осіб, а повстанців п'ятеро: чотири хлопці й «Циганка». Клуню червонопогонники підпалили. Надрайонний провідник Григорій Бохонко на псевдо «Став» дав команду прориватися з оточення. Підпільники вибігли з палаючої клуні, поливаючи нападників свинцевим вогнем. Їх прикривали Іван Циплюк і Василина Демчинська. Ворожа куля звалила «Става» на подвір'ї. Сергій Козяр застрілився сам. Все ж одному повстанцю вдалося вислизнути з оточення і втекти. Василина стріляла до останнього набою. Вийшла з палаючої клуні, кинула ворогам під ноги непотрібний уже автомат. «Ты смотри - девка! - здивовано загорлопанили енкаведисти. - Сдавайся!» Василина подивилася на ворогів зневажливо і крикнула: «Українські патріоти не здаються! Волію загинути. Слава Україні!» Гордо повернулася і пішла в палаючу клуню. Отака це була дівчина, Василю! Хіба можна таку не покохати?

- Як же ти про все це дізнався, брате?

- Люди бачили... Церковний дзвін сповістив... Червоні карателі забрали тіла Бохонка, Козяра і поїхали в Луцьк. Коли ж догоріла остання головешка з Якимчукової клуні, сусіди відшукали обгорілі останки Івана Циплюка й Василини Демчинської і поховали в одній могилі на сільському кладовищі. Я перевдягнувся в жіночий одяг і, поборовши страх, пішов на ті похорони. Потім ночами ще й ще пробирався на цвинтар, молився за упокій душі, плакав, як мала дитина.

- Ой брате, в своїх думках я також попрощався з тобою. Прости за зневіру.

- Чого там... Як бачиш, я двічі воскресав із мертвих, щоб жити і продовжувати боротьбу.

- Значить, житимеш довго й щасливо у вільній самостійній Україні.

- Дай то. Боже!

- Знаєш Івасю, що твоя Василина повторила подвиг Стельмащук Ганни з Коршева.

- Якої Ганни? А-а! Рідної сестри нашого командира «Рудого»! Правду кажеш. Вона також згоріла в клуні, тільки забув, у якому селі. В Жидичині, здається...

- Ні, не в Жидичині а у Вишкові. Було це ще при перших совєтах. Розповідають люди, що вийшла до чекістів з палаючої клуні у вишитій червоними трояндами сорочці, кинула в них останню гранату, гукнула: «Нас багато! Всіх не переб'єте! Слава Україні!» - і пішла у вогонь.

- А яка ж гарна була! Хоч янголів з неї малюй...

- Де ти її бачив?

- Та не бачив я її! Хлопці розповідали, світлину показували.

- Скільки ж то наших підпільників загинуло, особливо за останній рік. Страшно подумати! Ще недавно цілі курені таборилися на лісових базах, щоранку шикувалися в лави, піднімали прапори, доповідали командирам про стан загонів... Рейди, збірки, вишколи, бої... А тепер комуністичні посіпаки загнали нас у нори, наче звірів.

- Отож... Провід був змушений поділити курені на невеличкі загони. У «Кубіка», наприклад, в даний час всього дев'яносто шість чоловік.

- О! Це ще багато! У «Ворона» - п'ятдесят, у «Борюна» й «Токаря» - по тридцять...**

- Може, то й на краще. Загони невеличкі, зате мобільні, хлопці перевірені в боях. Сьогодні - тут, а завтра - там...

- Щоб нас знищити, задіяно шість батальйонів. Вислужується перед Москвою кат українського народу Тимофій Строкач. Аби й до ранку не дожив, пес скажений!

- Не кляни, брате. Давай вшануємо памть всіх полеглих за волю України хвилиною мовчання, а за спокій душі нашого Петрика помолимось...

-----------------------------------

* СМЕРШ - «Смерть шпіонам» (абрівіатура) - спеціальні каральні загони.

** Всі дати, цифри й прізвища взяті з архівів та з «Літопису УПА».

Василина Демчинська однією з перших була нагороджена медаллю «За боротьбу в особливо важких умовинах» (посмертно).

Матеріал про Василину Демчинську («Циганку») надав голова Братства ветеранів ОУН-УПА Волинського краю ім. полковника «Клима Савура» Василь Кушнір.

***

КРИК СИЧА СЕРЕД НОЧІ

Мабуть, що отой тиф затягнув червоною пеленою Василеві очі. Хлопець після хвороби не міг дивитися на сонце. Гляне - і ніби електричним струмом його вдарить. Отой болючий струм біжить дротами-нервами до серця, сковує руки й ноги. Приходить ніч - і Василь чує крик сича. Де він тут узявся? Чого кричить? Хоч би не накликав біди!

Прийшла весна сорок п'ятого. Сонечко світило щедро. Ото і радіти б, підставивши кволе тіло під сонячні промені, розігріти холодну кров. А ні! Хоч бери й темні окуляри виписуй з Америки, бо де ж їх тут, у лісі, взяти? Тепер повстанська армія, поділена на курені, сотні, чоти, рої, вже не шикується щодня в лави. Червоні «визволителі» перекрили кисень. УПА-Північ змушена поділитись на невеликі загони кількістю двадцять-тридцять чоловік. Хлопці з лісу перебазувалися в криївки. Конспірація сувора. Дисципліна залізна. Проте любо бути знову серед своїх, відчувати дружне плече, підтримку побратимів по зброї. Це ж не прості хлопці. Це соколи, орли! Щоранку й щовечора вони моляться. Сідаючи до їжі, хором промовляють Отченаш. Алкоголю ані крапелиночки. У розмові боронь Боже сказати якесь брутальне слово. Заборонено статутом. Допускається інколи чортихнутися, а коли вже надто припече, сказати слово «холера» або польське «курва». Адже в українській мові - вульгарщини нема. Хіба що сільські молодиці під час сварки могли тицьнути одна другій дулю, підкотити спідницю і сказати: «Поцілуй мене ось куди!» Та це ж молодиці, а не повстанці. Наші хлопці - цвіт і совість української нації. Не те, що москалі: матюкаються в Бога, в душу, в мать... В українців «мама» - святе слово. До мами звертаються шанобливо на «ви», цілують руки. А москалюги зі слова «мать» зліпили триповерхову лайку, нецензурщиною спілкуються між собою, ніби так і треба. Навіть жінки та діти не соромляться вести розмову на блатному жаргоні. «Хміль» не такий. З дитинства він був побожним, чемним хлопцем. Здається, що і в бійку на вулиці ніколи не встрявав. Все ж довелося йому взяти автомат у руки і стріляти в людей. Але хіба то люди? Добрі люди живуть собі мирно, закохуються, народжують дітей, у поті чола заробляють на хліб насущний. А ці - ні! Завжди пруться в чужі країни, хоч мають свою «необятную», в якій величезні простори незаселені, вкриті тундрою, тайгою, лісами, степами, луками. Навести б їм лад у себе. Так ні ж бо! Норовлять господарювати на нашій споконвічній земельці. Воюють і воюють без кінця і краю. В громадянську війну воювали самі збою, потім з японцями, фіннами, з Польщею та Німеччиною... Всюди стромляють свого носа. Але досить! Українці хочуть здобути волю, хочуть жити в самостійній Україні. Не бажають нащадки козаків наймитувати в «старшого брата», плазувати, підлабузнюватись, боятися сказати будь-яке неугодне їм слово.

У Василя Хмелюка ще трусилися ноги від слабості, а він уже з групою повстанців пішов на завдання.

- Будеш за старшого, - наказав «Залісний».

Ніч на 24 травня видалась дощовою, а завдання не з легких. На лінії Тростянець-Топільне потрібно було знищити телефонно-телеграфний зв'язок.

- Беріть, хлопці, сухі рукавиці. В таку погоду може струм ударити.

- Зате ніхто нас не побачить і не почує. Темінь така, що й власного носа не видно.

Розділились на дві групи. Одні взяли в руки сокири й пилки, інші - зброю.

- Пять пар будуть стовпи зрізати, а семеро хлопців стоятимуть на чатах.

Акція пройшла успішно. Звалили 113 телеграфних стовпів.

18 червня напали на поштовий автомобіль, що їхав трасою Цумань-Гарайлівка. Забрали 35 тисяч рублів, 200 примірників різних газет.

- Щира вам подяка, друзі. Особливо тобі, «Хмелю». Нам дуже потрібні гроші. Німецькі марки маємо, та вони тепер ні до чого. А от російські рублі... Треба хоч би одну друкарську машинку купити, паперу побільше. До зарізу потрібний новий радіоприймач. Чоботи в багатьох порвалися. За харчі я вже й не заїкаюся. Слава Богу, люди годують, від своїх ротів відривають, нам віддають хліб, сало, молоко, картоплю...

Хлопці накинулись на свіжі газети. Читають, сердяться, сміються, нервують, сперечаються.

- От сучі сини, що пишуть! Ви тільки почитайте їхню брехливу «Правду», «Известия» чи «Радянську Волинь». Брешуть і Бога не бояться. Називають нас не інакше, як бандугрупованнями. Хіба можна назвати бандою більше, ніж сто тисяч народних месників? Банда - це невелика група злодіїв, розбишак. А ми - патріоти України! Колись Шевченко писав: «За святую правду й волю розбійник не стане...» Самі убивають, грабують, ґвалтують, катують, і всі свої злочини звалюють на українських повстанців.

Ходили чутки, що з'явилися спеціальні загони енкаведистів-псевдобандерівців. Кілька сексотів і зрадників, що добре знали терен і розмовляли місцевою говіркою, складали ядро цих каральних загонів. Інші ж були росіянами. Під час акцій росіяни мовчали, зате стріляли, мордували, різали, вішали, палили. Селянка, що принесла повстанцям хліб, розповідала:

- Почепили до кашкетів тризуби, прийшли до мого дядька: «Дай їсти!» Дядько дав. А вранці ті ж самі «бандерівці» схопили дядька за барки - і бабах у слідчі підвали НКВД. «Ти, сякий-такий, давав їсти бандитам! Ти - посібник буржуазних націоналістів!» - репетували уже по-російськи. Що тепер з ним буде? Спочатку спустять сім шкур побоями, а потім припаяють пятнадцять-двадцять літ каторги і запроторять на Колиму, на білі ведмеді.

- Новини погані, але доволі теревенити, - приструнив Василь своїх хлопців. - Маємо нове завдання. Знову по лінії зв'язку.

- А чому щоразу ми та й ми? Хто везе, того й поганяють. Нехай хтось інший спробує в темряві пиляти телеграфні стовпи, - насмілився протестувати зовсім юний, безвусий хлопчина.

- Цить! Є наказ, і ми маємо його виконати. Сподобалось командирам, як ми впорались тієї травневої дощової ночі. Кажуть: «Специ ви у цій справі. Набили руку».

Наступної ночі група «Хмеля» підпалила Цуманську райконтору зв'язку.

Вірніше, не повстанці її підпалили, а сам начальник пошти.

- Щоб замести сліди, - пояснив державний чиновник, передаючи в руки Василя значну суму радянських грошей і важливі документи.

18 липня напали упівці на поштове відділення в Олиці. Вбили двох енкаведистів, одного поранили. Забрали в них зброю, пару коней з возом. А головне - зреквізували 10 секретних пакетів. У тих пакетах було багато цікавого. Наприклад, з довідки під грифом «Совершенно секретно», призначеної для Політбюро ЦК КП/б/У дізналися, нібито в даний час на Волині діють 42 загони УПА. Склад цих загонів: у «Кубіка» - 96 чоловік, у «Ткача» - 75, у «Ворона» - 50, у «Борюна» - 30, у «Ройтера» - 30, у «Токаря» - 30, в «Ігоря» - 40, в «Бурового» - 24, а у всіх інших загонах приблизно по 20 осіб. Усього 1500 чоловік. Військ НКВД на Волині - 6 батальйонів. В агентурно-інформаційній сітці задіяно: 29 резидентів, 244 агенти, 2177 інформаторів. Проведено чекістсько-військових операцій - 177, у боях загинуло 177 бандитів. Під довідкою стояв підпис начальника відділення НКВД Кобринського.*

- І тут збрехали червоні псявури! - розводили руками хлопці з групи «Хмеля». - У нас є точніші дані. Зараз на Волині повстанців у десять разів більше. Вислужуються червонопогонники перед вищим начальством за ордени й звання. Приписують циферки й нулики до всіх своїх здобутків: до зібраного врожаю, виконання хлібопоставок, до видобутого вугілля і до бойової звитяги. Про свої втрати у звітах чомусь не пишуть.

- Та хай собі пишуть, що їм заманеться, а нам діло робити треба. Собаки брешуть, а караван іде, - казав хлопцям «Хміль».

Його «орлята» 18 серпня на ділянці Ківерці-Колки зрізали 150 телеграфних стовпів і зняли 18 кілометрів дроту. Повстанці робили все, що могли. Проте вони розуміли, що це вже не ті широкомасштабні операції, які вони проводили при німецькій окупації. Тоді під їхнім контролем перебували містечка і села, куди «фріци» не сміли поткнутись.

- Що б ми, друзі, не казали, як би не бадьорились, а поколошкали нас більшовики добряче, загнали під землю...

- Гірко казати, однак це правда. Загнали нас у пастку... Зате Галичина не здається. Б'є москалів, аж пір'я сиплеться.

- Еге! Чого тільки вартий «Різун» у Чорному лісі! А «Роберт»? А «Грім»? Честь їм і хвала. Хоч пізніше від нас почали, зате довше тримаються.

- Мій швагро звідтіль родом. Казав, що 3-го жовтня упівці напали на Буднівський райвідділ НКВД в Тернопільській області. Без жодного пострілу обеззброїли «ястребків»**, відібрали ключі в чергового лейтенанта, відімкнули камери в'язниці і випустили на волю арештантів.

- Молодці галичани! Дають комунякам перцю! У Львівській та Дрогобицькій областях зривають хлібопоставки, розганяють колгоспи...

Не здавались українські повстанці. Одначе в душу «Хмеля» заповзали сумніви. «Не збороти нам Совєцького Союзу - гнітили думки. - Гітлерівську імперію вони вщент розгромили. Окупували майже всю Європу. Танки в них, «Катюші», літаки... А що в нас? Кріси, дубельтівки, «фінки»... Втомлені, виснажені, хворі... А ще отой крик сича серед ночі. Не до добра сич плаче, ой, не до добра!

------------------------------------

* Дати боїв, цифри, імена взято з архівів НКВС та з Літопису УПА, том 4.

**«Ястребки» або «стрибки» - так селяни називали «истребительные батальйоны», створені з місцевої молоді органами НКВС.

***

ХРЕСТ НА КОРІ

Пригадалася Хмелюку зустріч з Савою Панасюком. Навесні сорок п’ятого Сава показав Василеві стару березу в лісі. На її корі був вирізаний великий хрест.

- Десь отут поблизу цієї берези має бути повстанська могила, - сказав Сава. - Взимку в цьому лісі вічним сном спочили тридцять дев'ять наших хлопців і одна дівчина.

...Член ОУН Любомир Петрів був родом з Прикарпаття. Провід дав йому псевдо «Любисток» і направив на Волинь. Доля відпустила цьому хлопцеві двадцять два роки життя. Останній рік «Любисток» був чотовим у курені «Остапа». Повстанська зв’язкова «Рута» прожила на світі лише дев'ятнадцять весен. Повстанці шепталися, нібито чотар і зв'язкова кохають одне одного. Нічого дивного. Хоч і війна, і біда, а молодому серцю не накажеш...

У лютому сорок п’ятого «смершівці» випадково натрапили в лісі на склад повстанської зброї за п'ятнадцять кілометрів від Костополя. Автомати, кріси, ящики з набоями вони завантажили на двоє саней і повезли в райцентр. Курінний УПА негайно викликав до себе «Любистка».

- Знаєш, Любку, як я до тебе ставлюсь. Ти для мене, наче брат рідний. Тому не наказую, а прошу… Заки сани зі зброєю не добралися до шосейної дороги, потрібно їх перехопити й відбити. Захоплена чекістами зброя має спеціальне призначення. До нас прийшло нове поповнення. Молоді поліщуки відмовляються іти на фронт. Вони не хочуть проливати кров за Сталіна, за «родіну». Півтори сотні юнаків звернулися до нас із проханням дати їм зброю. Ми в штабі порадились і вирішили віддати свої запаси. Повстанець без зброї - безглузда мішень для ворога. Сам знаєш…Отже, потрібно діяти швидко і рішуче.На збори - десять хвилин і ні секунди більше!

Був гарний лютневий день. Мороз і сонце. Сніжинки діамантами іскрилися на ялинових гілках. Сніг скрипів під ногами. В чоті «Любистка» - рівно сорок хлопців. Усі вони бувалі, перевірені в боях. Загальні улюбленці - ройові «Веселий», «Дотепний» і «Байкар». З такими хлопцями не пропадеш. Поспівати, пожартувати, розповісти анекдот - вони перші. Першими вони були і в бою.

- Увага! Слухай мій наказ! Негайно поділіть чоту на рої. «Веселий» поведе своїх стрільців полями навпростець і перетне чекістам вихід на шосе. А ти, «Дотепний», поведеш рій хуторами і вдариш з лівого боку. «Байкар» піде зі мною по слідах ворогів. Завдання зрозуміле? Дійте!

Повстанці миттю розмістилися хто на санях, а хто верхи на конях. Рушили в дорогу.

- Візьміть і мене з собою!

На дорозі стояло молоде дівча в сільській кожушині та в квітчастій хустці на голові.

- Куди тобі, «Руто»? Іди, куди йшла! - розсердився «Любисток».

- Я все одно поїду з вами. Посуньтеся, хлопці!

Дівчина жваво стрибнула на санки, притулилася спиною до спини «Любистка».

- Ти з глузду з'їхала! - нервував хлопець. - Білий день. Навколо сніги. Ми, як на долоні. Бій буде запеклий, не на життя, а на...

Він замовк, не наважувався промовити останнє страшне слово. На серці було тривожно. Чотовий відчував, що намічена акція рівнозначна путівці в потойбічний світ, але відмовитись не мав права. Бойові накази вищих за рангом командирів не обговорюються, вони виконуються. А тут сам курінний назвав його рідним братом, попросив... За непослух і розстріляти можуть. Адже кожен воїн УПА давав присягу бути дисциплінованим. Отже, він мусить, але дівчина...

- Хутенько злізай із санок, «Руто»! Ну-у! Кому сказав?

- Не кричи! Поїду з вами! - вперлась повстанська зв'язкова. - Була в штабі з пакетом. Почула, що твоя чота, Любку, йде на бойове завдання... Не гнівайся, будь ласка... Подаватиму набої... Маю пістоль і дві гранати. Добре стріляю в ціль. Дозволь! Прошу!

Ну, що ти вдієш з цією дівчиною? Ти їй одне, а вона тобі інше. Хоч смійся, хоч плач, хоч гопки скач. Нічого не боїться. Рветься в бій тому, що він тут. Вона кохає його, він упевнений. Що ж... Нехай їде. Якщо загинуть, то разом.

Бій виявився справді запеклим. Для чоти «Любистка» він став останнім боєм. Ніякі автомати й рушниці не вартували життя сорока молодих повстанців. Неймовірно висока ціна!

Спочатку перемога схилялася на бік упівців. Їм вдалося затиснути «смершівців» на лісовій дорозі в кільце. «Смершівців» дев'ятнадцять, повстанців - двадцять троє. Рій «Дотепного» заблукав на хуторах, не встигав на підмогу. Чекісти не витримали натиску, почали тікати. Хлопці добралися до саней, де були рушниці з багнетами.

- Розбирайте багнети! В рукопашну! Доб'ємо гадів! - наказав чотар.

То був злочинний наказ. Рукопашний бій - страшний. Любомир бачив перед собою перекошені від страху обличчя ворогів. У цей час підіспів загін «Дотепного».

- Ще трохи, хлопці, і буде повна перемога! За Україну, за її волю!

Хто вигукнув ці слова? Голос жіночий. А-а, це «Рута»! В лихоманці боротьби Любомир забув про неї. Виявляється, вона тут, поруч з ним. Люба, мила, хороша...

І тут сталося щось неймовірне. З усіх боків на повстанців посунули червонопогонники. Господи пресвятий, як їх багато! З Костополя чи з Рівного? Доля відвернулася від «хлопців з лісу», а Бог не чув їхніх благань. Передсмертні крики, стогони і кров, кров, кров! А ще брудна лайка чекістів...

Любомир не пам’ятає, що було далі. Здається, що хтось із-заду тріснув його прикладом чи кілком по голові. Отямився аж на світанку. Навкруги - закривавлені сніги і трупи побратимів. Невже він пролежав цілісіньку ніч на морозі і не замерз? Невже всі його підлеглі загинули, а він, їхній командир, живий? Неймовірно! Краще б і він... Посивілий і блідий, наче сама смерть, він блукав поміж трупами, стискаючи руками рушницю із закривавленим багнетом. Він знайшов усіх своїх побратимів, своїх дорогих хлопчиків. А ось і «Рута». Вона лежала горілиць і розплющеними скляними очима дивилась у рідне волинське небо. Міріади білих сніжинок заплутались в прядиві її кіс.

Дерева, неначе промерзлі скелети... Небо, мов крига... А сніг, як гарячий розтоплений віск... Повстанська звязкова – снігова королева, принадна у своїй дівочій красі навіть після смерті...

Любомир не заплакав. Рухався, мовби механічна лялька, збирав у лісі хмиз. Назбирав його цілий віз, а може, й більше. Розпалив багаття. Цілу ніч підтримував вогонь. Потрібно, щоб розтав сніг, розмерзлася земля. Він має викопати могилу, поховати своїх побратимів. І «Руту» теж. Три ночі підряд копав багнетом яму, будував земляну фортецю на сорок осіб. Мерзли й кривавились руки, але він не відчував ні холоду, ні болю. Четвертого дня на світанку поховав своїх бойових друзів. Потрібно не забути це місце. Багнетом видряпав великого хреста на корі старої берези. Аж тепер заридав. Страшно ридав. Ніби тільки в цій хвилині збагнув, що його чота загинула в бою з ворогами, а він залишився живий. Боже! Навіщо йому оте життя? Нема хлопців. Нема «Рути». Вони всі були такі молоді, гарні, веселі! «Дотепний», «Веселий», «Байкар»... Де пістоль? Зараз він притулить маленький чорний отвір до скроні - і... Ні! Він житиме, щоб розповісти людям, як умирали за волю України повстанці.

Повернувся і пішов снігами у невідомому напрямку Стоп! А де ж сани зі зброєю? Тільки зараз він про них згадав. Три доби після бою він був, наче в трансі. То все ж таки, де коні, де трупи «смершівців»? Нема! Мабуть, чекісти підібрали тіла своїх убитих та поранених і повезли разом з повстанською зброєю в Костопіль або в Рівне. Що він скаже курінному? Як подивиться йому у вічі? А він до нього не піде. В цій страшній трагедії є і його вина. До курінного не треба... Він піде кудись дуже далеко, щоб ніколи сюди не вернутись. А могила? Могила... Її обов'язково знайдуть люди, відспівають панахиду, засвітять свічки. Він залишив знак - хрест на корі.

І він пішов по лютневих снігах, розчинився в білій пороші. Повстанського чотаря «Любистка» більше ніхто ніколи не бачив.

-----------------------------

Записано з розповіді Сави Панасюка, ветерана УПА, колишнього політв'язня ГУЛАГу.

***

ВЕРШНИК НА КРИЛАТОМУ КОНІ

Птах! Так назвав старий Трохим вороного жеребця. Який то кінь був! З гордо піднятою, головою, з розумними карими очима, з атласною шерстю, з пишною гривою і хвостом. Мабуть, що на всій Волині іншого такого коня не було. Птах... У галопі він справді нагадував великого чорного птаха. Здавалося, що кінь на крилах летить над землею, а його копита не торкаються землі. На такому коні їздити б князю чи гетьману, проте їздив на ньому повстанський сотник «Явір». Коли він їхав верхи на своєму жеребці, то ні старшини, ні рядові стрільці не відводили від них захоплених поглядів. Вороний кінь і чорночубий смаглявий вершник. Навіть курінний «Остап»,* який дуже любив свою білу кобилу Голубку, заздрив «Яворові».

- Де ти, друже, дістав такого красеня? Хто його викохав у наш тривожний воєнний час?

- Хто, хто... Дід мій, от хто! А ти, командире, не зуроч. Сіль тобі в очі!

- Ну й кінь! Лев! їй-богу, що лев! Повезло тобі...

- Може, й не лев, проте кінь добрий.

- Як його німці чи совєти не забрали? - дивувались хлопці. - Не бачили абощо? Ховав коня дід?

- Ховав. А коли я пішов в українську партизанку, дід вивів коня зі схованки і, розмазуючи сльози по щоках, сказав: «Бери, внучку, нехай Птах стане тобі побратимом. Бийте ворогів, визволяйте з московського ярма Україну. Може, доживу, побачу...»

- Будеш ти, друже, мати з ним мороку. Жеребець! Почує кобилу, заірже, помчить до неї, - застерігали хлопці. –Такому файному огирю тільки б кобилиць запліднювати, а не під кулями ходити.

- Ой, не скажіть! Мій Птах - надійній друг. Де людина не може пройти, він пройде. Річка, болото, снігові замети для нього не перепона. Не раз виручав із біди.

«Явір» з ніжністю погладив Птаха по шиї, вийняв з кишені сухаря, дав своєму улюбленцю.

- Кобилок він любить, шельма! Що правда, то правда. Як побачить «Остапову» Голубку, то затремтить усім тілом, м'язи так і ходять попід шкурою, так і ходять! Захропе, затанцює, але веде себе чемно. Знає добре, що повстанському коневі любовні втіхи заборонені. А пара з них гарна. Біла кобила і чорний жеребець. Ніби наречена з нареченим, хоч до шлюбу веди.

Василь Хмелюк вперше побачив вершника на крилатому коні в Кукуріках Старовижівського району, де розміщувалася велика база Української Повстанської Армії. «Хміль» у якості охоронця супроводжував господарчого «Охріма». Прибули вони туди надвечір, і перше, що впало хлопцеві в око, це силует вершника на тлі позолоченого призахідним сонцем неба. Красень-кінь і ставний козак у сідлі завмерли на пагорбі біля складу зброї.

- Хто цей лицар? Оце так-так! Мов у казці! – вирвалось щире захоплення з Василевих уст.

- Ха-ха-ха! Скажеш таке! Але якщо по справедливості, то «Явір» може стати персонажем казки. Невже не чув про нього? Цього відчайдуха мати в сорочці народила, коли молодий місяць світив. Кулі його обминають і ніяка біда не бере. Розказують, ніби цей хлопець ходить на різні диверсії сам-один і завжди перемагає. Міст на Турії зірвав, німецький ешелон під укіс пустив, дві валізи медикаментів з аптеки поцупив, навіть на німецький гарнізон у Торчині напав. Добув три «язики», зв'язав тих «фріциків» мотузкою докупи і приволік у ліс, до повстанців. «Остап» хотів йому чоту дати - відмовився. «Я, - каже, - рядовим бути хочу...»

- А кінь який у нього! Вмерти і не встати!

- О! З цим конем «Явір» в повстанці прийшов. Того огиря Птахом звати. Кажуть, що дід посадив онука на коня і відправив у ліс. От вони ніколи й не розлучаються.

Того разу Василь не насмілився підійти до «крилатого вершника». Але світ воістину тісний, а земля - кругла. Вдруге доля звела двох повстанців навесні сорок шостого. Минуло майже два роки. Жеребець Птах уже не так гордо тримав голову, не так блищала шерсть, пригасли вогники в його очах. А в повстанця «Явора» потемніло й огрубіло лице, з'явилась рання паморозь на скронях. Після старшинського вишколу він став сотником. Закінчилась Друга світова війна, відбувся Нюрнберзький процес, колишні військові союзники поділили між собою Європу. Згодом вони посварилися, розпочалась так звана «холодна війна». Енкаведисти полювали на повстанців, загнали їх у криївки, але вони не склали зброї.

«Явір» зі своїм вірним Птахом не мав змоги заховатися в схроні, в погребі чи на горищі чиєїсь хати. Обидва перебували в лісі. Повстанець у халабуді з гілляччя, а кінь прив'язаний до дерева. Влітку не знали вони горя. Трави в лісі, води в річці скільки хочеш, харчі приносили сільські дівчата. А взимку... Доводилось шукати в лісовій глухомані забуту Богом лісничівку, щоб зігрітися, поїсти гарячої страви і знову вирушати в пошуках нового прихистку. Таке життя втомлювало, забирало сили.

Однак і в таких надзвичайно важких умовах командування УПА знаходило можливості не втрачати зв'язків, проводити збірки, забезпечувати підлеглих свіжими газетами та журналами. Після однієї такої збірки повстанських старшин «Хміль» підійшов до «Явора», щоб глянути на нього зблизька, потиснути руку, сказати щось щире й привітне.

- Слава Україні, друже. Честь маю... Давно хотів познайомитись.

- А чи не погодився б ти, друже «Хмелю», цієї ночі піти зі мною побешкетувати в одному гадючнику? Маю чотирьох надійних хлопців, та подумав собі, що малувато. Ще б двох-трьох, - перебив «Хмеля» «Явір».

- Що пропонуєш?

- Ет, дрібничку. Спланував розгромити Старовижівське КПЗ,** випустити в'язнів на волю. Розумієш... Там сидить кілька моїх односельчан, серед них - мій брат.

- Нічого собі! І таке ти вважаєш дрібницею?

- Ну, може, це й не зовсім дрібниця, але визволити їх треба. Один службовець дав мені план приміщення, де засіло кодло карателів. Знаю, де знаходиться прохідна вахта з черговими лягашами, де слідчі кабінети й слідчі камери попереднього ув'язнення. Навіть дірку в мурованій огорожі той чоловік намалював. Я вже ходив у розвідку, бачив ту дірку власними очима. Обміркував план нападу. Усе має вийти. Ну то як... Підеш?

- Не знаю, - зам'явся «Хміль».

- Е-е, брат! Мені боягузів і нерішучих не треба. В моїй команді одні лише добровольці. Якщо і вони відмовляться, піду сам. Не першина. Лусну, а брата з неволі виручу. То єдина рідна людина, яка в мене є на цьому грішному світі. Мій батько був лісорубом, і його вбило деревом, коли ми, його діти, були ще малими. Мати затужила і невдовзі померла. Дід Тимофій та старший брат Микола замінили нам з Володькою батьків. У сорок першому чекісти розстріляли Миколу в Луцькій тюрмі. Опікуном став дід. Це він виховав з нас патріотів-оунівців, виплекав Птаха...

Василь не дав хлопцеві договорити:

- Я згоден. Піду з тобою!

«Явір» зібрав своїх спільників, показав план КПЗ, детально розтлумачив, як хто діятиме, як нападатиме і як відступатиме.

- У цій будівлі багатий жид Янкель мав пекарню. Ми ще малими бігали до нього по свіжі булочки. Підемо на конях…

- Багато галасу наробимо, - спробував хтось заперечити.

- А як замки будемо на камерах відмикати? - поцікавився інший.

- Для мене замки - не проблема, - запевнив «Явір». - Маю такий арсенал злодійських інструментів, що сам Мішка Япончик мені позаздрив би.

Почали збиратись. Коней для всіх учасників дістати не вдалось. Вирішили до КПЗ добиратися «одинадцятим номером».

- А я на коні! - рішуче заявив «Явір». - Без Птаха я - не людина. Ми - одне ціле.

Коня довелося залишити в ста кроках від КПЗ. Дірка в мурі була заклеєна цеглою, мусили розбирати. На подвір'я проникли без єдиного пострілу і зайвого шуму.

- Ти і ти, бігом на прохідну! Знешкодьте вахтерів! Решта за мною! - пошепки наказав «Явір».

І тут обізвалися сторожові собаки.

- А-а, холера ясна! Кляті псявури! Я цього не врахував. Доведеться їх пришити.

Заговорили автомати, заскавучали собаки, закричали люди. Розпочалась така катавасія, що й не розказати. Детально розроблений план полетів шкереберть. Мабуть, що тільки «Явір» діяв за планом. Не минуло й десяти хвилин, як сміливець перестріляв не тільки собак, а й енкаведистів, зірвав на камерах замки.

- Виходьте! Виходьте! - кричав голосніше за всіх. – Вас випускають на світ Божий українські партизани! Володьку, брате мій, де ти? Є тут хтось із Вижівки?

- Є-е! - обізвався з темряви хтось невидимий. – Володьку Яворського чекісти вчора відправили в Луцьку тюрму. Нема його тут.

- О-о-о! - заскрипів зубами, застогнав хлопець.

Здавалося, що це поранений звір. Навіть очі у «Явора» спалахнули зеленими вогниками гніву й відчаю.

- Тікайте! Тікайте, люди, хто куди може, а я підпалю це гадюче кубло!

За хвилину подвір'я спорожніло. Василь пробрався через лаз останнім. Він заліг у кущах і почав дожидатися «Явора». Він бачив, як спалахнула заграва пожежі, чув постріли і вибух від розірваної гранати.

«Чого він там так довго? - сердився хлопець. - Господарює, наче на власному подвір’ї. Нема гарантії, що ми ліквідували всіх червонопогонників. Можливо, хтось десь і заховався. Уб'ють! А я? Я справді боягуз... Чкурнув через дірку в кущі...»

Минуло ще кільканадцять хвилин. Нарешті в отворі показалась голова «Явора».

- Ти тут, «Хмелю»? - незвично слабким голосом прошамкотів «Явір». - Молодчина, не залишив мене самого. Потрібна твоя допомога... Якась недобита ненза сховалась і шмаляє, і шмаляє! Дай руку... Помацай отут. Дзюркотить... Кров дзюркотить. Мабуть, артерія...Собачок шкода... Вони не винні...

- Мовчи! Собачок тобі шкода! - приструнив його Василь.

Він притулив долоню до правої ноги вище коліна і відсахнувся. Ого! Справді дзюркотить! Швидким рухом висмикнув зі штанів пасок, наклав його вище рани замість джгута. Дістав пакет першої медичної допомоги. Так-сяк у темряві забинтував рану.

- Чіпляйся за мою шию, друже. Потрібно тікати.

- Ні… Вісімдесят кілограмів ти далеко не потягнеш. Веди Птаха... Він... Він... - шепотів «Явір» і тихо стогнав. - Болить! Болить, холера ясна.

Василь побіг до кущів, де був прив'язаний кінь. Птаха там не було. «Де ж та капосна коняка? Тут була, добре пам'ятаю. Ага! Ось і обривки повода. От халепа! Доведеться все ж таки тягнути на собі вісімдесят кілограмів. Не можу я залишити побратима в біді. А йому собачок жалько!» - розмірковував «Хміль». Для порядку він покликав Птаха:

- Кося, кося! Кось-кось!- і чимдуж побіг до дірки в мурі. Дірку знайшов одразу, але пораненого там не було. Обмацав навколо траву - нема!

- Що за чортівня? Якісь відьомські каверзи чи що? Може, блуд на мене напав, а може, я сплю? - сам себе запитав спантеличений хлопець.

Він озирався, проте, крім пожежі, нічого не бачив. Дослухався, але навкруги стояла така тиша, що оглохнути можна. Здалося хлопцеві, що він зостався сам-один на світі, хоч ще недавно було їх багато. Пішов полями на північ. Ще й ще озирався - нікого. Десь далеко в небо зринули дві червоні ракети. Зашипіли, затріщали і згасли.

Під ранок добрався Василь до місця постою.

- Де ж ти, «Хмелю», нічку ночував? - зустріли його жартами хлопці. - Тебе шукав «Явір». Казав, ніби ти його від смерті врятував. Дуже бідкався що брата з неволі не зміг визволити, навіть плакав.

- «Явір» мене шукав? - не повірив «Хміль». - Де ж він зараз?

- Нема. Дівчата-санітарки повезли його фірою до лікаря. Казали, що дві кулі витягнути треба. Крові багато втратив, сердега.

- Як же він, поранений, скоріше від мене сюди добрався?

- Птах приніс. Знайшов його, опустився на коліна, торкнувся губами щоки, тихо заіржав... Ото кінь, так кінь! Навіть Богдан Хмельницький не мав такого розумного коника. Факт!

Більше Василь Хмелюк з вершником на крилатому коні не зустрічався. Згодом один старий селянин запевнив Василя, буцімто «Явір» одужав і разом з вірним Птахом направився в Карпати, де формувався загін українських повстанців для рейду через кордон на територію союзників.

- Може, зараз наш сотник «Явір» прогулюється з американською мамзелькою попід ручку по Бродвею, а може... Тьху! Що я таке мелю? Такий славний хлопець! Нехай Бог йому допомагає!

-----------------------------------

* Курінний «Остап» - Олекса Брись.

** КПЗ (рос.) – камера предварительного заключения.

Записано з розповіді колишнього політв'язня ГУЛАГу Івана Пилипчука.

***

СЛОВА НА ВІКОННОМУ СКЛІ

Що там гріха таїти... У сорок шостому році Василеві Хмелюку страшенно хотілось одружитись, пізнати радощі й турботи кохання, продовжити в дітях свій рід. Довгими зимовими ночами в холодному схроні, скоцюрбившись під старим кожухом, він мріяв про теплі жіночі груди, жагучі обійми й поцілунки, про солодкі слова любові. Що ж тут дивного? Зовсім, як у пісні:

А був то хлопець молодий,

Пора йому кохати.

Він впав, як той сухий листок.

Повік буде лежати...

Василь добре знав, що така сама доля чекає на нього і на всіх оцих юнаків, котрі розділили з ним зимівлю в сирому напівтемному підземеллі. Цілісіньку зиму хлопці з групи «Хмеля» на завдання ходили рідко. Не хотіли залишати слідів на снігу, щоб не підвести під статтю щиросердних господарів, які милостиво надали їм прихисток. Без жодних нарікань вони годували повстанців, купали їх, прали білизну. А ще купували для них одяг, харчі, ризикуючи волею і власним життям. Це при тому, що енкаведистами проводилися засідки і облави за облавами. Ці добрі українські селяни хвилювалися за повстанців більше, ніж повстанці самі за себе.

При світлі каганця хлопці в криївці розмовляли, читали книжки, складали й друкували листівки, відозви до народу. Бувало, що й співали. Ось і зараз жалібно квилить пісня:

Я сьогодні від вас від'їжджаю

Боронити ріднесенький край.

Може, вернусь, а може, загину -

Ти, дівчино, про мене згадай...

Де ти, «Орисю»? Чи згадуєш мене? Як пішла в розпорядження «Сікори», то й сліди за собою забрала. А казала, що знайде священика, повінчаємось... Хоч би звісточку яку подала, чи жива…

А удома старенькая мати

Свого сина з вікна вигляда:

Чи поверне він з лісу додому,

Чи покращить матусі життя.

Ой, не плач, не ридай, стара мати,

Твого сина давно вже нема,

Він загинув за волю України,

Залишилась могила сумна...

Ой мамо, мамо, рідненька матусю! Які тяжкі муки ви терпите за своїх синів! Простіть, мамо! Ми любимо вас, але над усе ми любимо неньку-Україну!

- Замовкніть, хлопці. Не шматуйте душу.

Хлопці замовкли, та через деякий час «Жайвір» знову почав:

Ой, там під лісом, темним гаєм

Січовики ідуть

І на руках своїх могутніх

Отамана несуть.

Як вийшли хлопці на поляну,

Лунає: «Сотня, стань!»

Лунає: «Сотня, стань на струнко

І на могилу глянь!

Прощай, наш друже командире,

Повстанцю молодий,

Ми тебе з честю поховаєм

І знов підемо в бій!»

Пісня лунала так задушевно й мелодійно, що Василь не витримав, почав і сам тихенько підспівувати:

І знову хмари потемніли,

А з моря йде туман.

Скажи, скажи, чого задумавсь,

Наш друже отаман?

У Василя гарний баритон. З дитинства він мріяв співати на сцені чи хоч би в церковному хорі. Не вийшло. Співає в бункері, стискаючи в руках автомат і дві гранати.

Ліс - наш батько, а ніч - наша мати.

Брат - автомат, а граната - сестра... -

зринають у свідомості слова невідомого автора. Авжеж, автомат і граната ніколи не зрадять, не підведуть. Ці родичі-друзі найнадійніші, перевірені в численних боях. Є ще пістоль... Він для того, щоб у безвихідну мить притулити маленький чорний отвір до скроні. Українські повстанці живими в руки ворога не здаються. Вони дали клятву «здобути або не бути».

Василь довіряв і своїм хлопцям. Вони також перевірені, надійні. Особливо симпатизує він «Жайвірку». Цей юнак у групі «Хмеля» всього три місяці. Поліщук, родом із Костопільщини. Дотепний, жартівливий, співучий. Він - один з тих, хто прорвався через потрійне оточення навесні сорок четвертого з кривавої м'ясорубки під Гурбами.

- Був я ще підлітком, коли довелося мені оцими-о руками закопати останки Василя Івахіва, Юліана Ковальського і Семена Снятецького. Вони загинули в бою з німцями 13 травня 1943 року. Засідка була...

- Мабуть, продала якась паскуда, - каже хтось з повстанців.

- Еге. Так і люди казали, - сумно продовжив розповідь «Жайвір». - Я вже тоді знав, хто такий Василь Івахів...*

- О! Про нього навіть пісні склали «Ой, там на півночі Волині зродилась армія УПА». Є там такі слова:

Горіли села і містечка,

Стрільці боролись день і ніч,

В перших рядах борців-героїв

Упав Івахів наш Василь.

Прощай, герою України,

Прощай, наш друже молодий,

Твої діла нам не забути,

А твій наказ для нас святий. -

вступив у розмову «Хміль». - Тезка мій... Василь...Цей хлопець з Галичини чи з Прикарпаття створював на Волині перші загони упівців...

- Правда твоя. Власне тоді, коли я закопав у землю цих трьох героїв, то й вирішив сам піти в ліс до повстанців. Не хотіли приймати, казали, що малий. Та я впертий...

А ще до душі Василеві «Джміль», родом із села Стрільче Горохівського району Він вийшов живим з бою, де у травні сорок п'ятого загинув командир розвідки УПА Борис Бедрик, вірний друг Василевого брата Івана.

- А я був поранений в бою під селом Мощаниця. Там загинуло сімнадцять повстанців. Бачили б ви, які то хлопці були! - каже «Карпо», родом з того ж таки села.

Хлопці, хлопчики, дорогі побратими! Та ні, не побратими, а рідні брати по духу, пов'язані ідеєю визвольної боротьби за незалежність України. Від мужності, вірності, кмітливості кожного залежить досягнення мети. Василь любив їх усіх. А ще «Орисю»... Мила... Кохана... Жадана...

- «Жайвірку», присунься до мене ближче, - шепче сором'язливо Василь. - Є в мене прохання. Якщо зможеш виконати, буду вдячний до могили.

- Чого ти, друже «Хмелю», ніяковієш. Ти маєш право мені наказати, а мій обов'язок виконати наказ. Ти ж командир групи.

- Знаю сам... Та це особисте... Тому й прошу... Дам тобі координати однієї лісничівки в такій глухомані, куди можуть дійти лише дикі звірі. Господар тієї лісничівки - наша людина, а господиня - цілителька. Вона врятувала мені життя. Якби не вона, то помер би я від ран і від тифу.

- Що маю зробити? Кажи!

- Запитай у них, де зараз «Орися». Вони повинні знати. Переодягнися в лахміття, взуйся в личаки... Мороз трохи попустив... Пароль: «Дядьку, продайте сани. Чув, що ви добрі сани майструєте». Господар повинен відповісти: «Свої сани я міняю на борошно. Грошей не беру...»

«Жайвірок» пішов, а Василь не знаходив собі місця. Не доведи Господи, якщо його вб'ють чи впіймають чекісти, Василь довіку не відмолить гріха. Але час підганяє. Тільки зараз, доки не розтали сніги, можна дістатися до тієї заповітної хатиночки. Там він лежав хворий, проте був дуже щасливий. Поруч була «Орися». І коли б він тільки розплющив очі, завжди зустрічався з волошковим поглядом коханої дівчини. Пречиста Діво, як він любить її!

«Жайвірок» повернувся тільки через тиждень. Василь зрадів так, ніби побачив рідну матір.

- Ну, кажи. Кажи хутчій!

- Та скажу, тільки води нап'юся. Лісничівка порожня. В хатині і в коморі голо-пусто. Все розшарпане, проте двері та одне вікно цілі. На запилюженій шибі шмінкою** були написані слова: «Любий! Не шукай мене. Я сама тебе знайду О.».

Василь затремтів від радісного збудження:

- Слава Богу! Значить, вона жива! Значить, знову приходила до тієї лісничівки!

Хлопці здивовано озирнулися на голос командира. Що на нього найшло? Завжди стриманий, врівноважений і навіть суворий мовчун, він вогником засвітився, задзвенів дзвіночком. Мабуть, дуже дорога його серцю ота «О».

Василь схаменувся, затиснув свої бурхливі почуття в кулак.

- Ну гаразд. Спасибі, друже... Тепер кажи, де ти швендяв цілий тиждень, чи багато слідів залишив на снігу і чи не приволік сюди «хвоста»?

- Ой, «Хмелю»! Хоч свари мене, а хоч бий! Я провідав своїх батьків! - і його рот розтягнувся в такій широкій усмішці, що хоч зав’язки пришивай. - Приніс вам гостинці: хлібця свіженького і сальця смачненького. Хлопці, налітай!

- Ніякі лихі очі тебе не бачили?

- Не знаю. Присягнути не можу. Одначе впевнений, що «хвоста» не привів. Плутав сліди, як заєць. Про свої походеньки розповім завтра. А зараз - спати! Втомився смертельно! Голова чманіє...

Він перехрестився і повалився в кут на солому.

----------------------------------

*Василь Івахів («Йосип», «Сонар», «Сом») - полковник, перший командирУПА-Північ. Народився на Львівщині. Член ОУН. Арештований гестапо (1941-1942 рр). Шеф штабу УПА Клима Савура. На Сарненщині та Костопільщині налагоджував співпрацю з отаманом «Поліської Січі» Тарасом Боровцем («Бульба»). Загинув 13 травня 1943 року на околиці села Чорниж поблизу Колок в бою з німецькими окупантами. З ним полягли Юліан Ковальський, Семен Снятецькийі і ще дев'ять вояків УПА. Як виявилось пізніше, їх видав німцям місцевий польський шовініст. На честь Василя Івахіва повстанець Микола Галичко («Чорногора») написав пісню «Ой, там на півночі Волині зродилась армія УПА», де є слова: «В перших рядах борців-героїв упав Івахів наш Василь...» Авторка повісті побувала на його могилі.

** Шмінка - губна помада.

***

ДИНАМІТ ІЗ ЗАПАХОМ СМЕРТІ

Через деякий час перебуваня в камері смертників, приречений на страту Василь Хмелюк відчув, що божеволіє. Здавалося йому, ніби стіни наближаються, стеля опускається, і ці бетонні лещата неодмінно розплющать його, задушать в холодних обіймах. Кудись поділося повітря, і в'язень задихався. Він сконцентрував силу і волю, намагаючись викликати спогади минулого. Як тільки перед його очима з'являлися тіні рідних і друзів, почуття страху й тривоги покидало хлопця. Уява переносила його на волю, а там...

...Прийшла весна, і життя підпільників, завирувало бурхливим потоком. Постійна небзебепека здисциплінувала, зблизила людей. Кожен знав, що тільки разом вони зможуть продовжити боротьбу проти поневолювачів.

З наказів Головного Проводу ОУН, з інструкцій та постанов УГВР* стало відомо, що велика кількість упівців злегалізувалася. Хлопці та дівчата зі справжніми й фальшивими документами вступали у вузи, влаштовувались на роботу і таким чином суттєво допомагали повстанцям, які тепер перебували в глибокому підпіллі. Отже, вдень злегалізована молодь вчилася, працювала, а вночі розповсюджувала відозви, листівки, слідкувала за діяльністю органів НКВД, проводила каральні операції проти яструбків та партійно-совєцького активу.

Василеві також пропонували злегалізуватись, отримати паспорт, вступити в «Істребітєльниє отряди» з метою розкладу ворожих сил зсередини.

- Клин клином вибивають, - казали командири.- Червоні комісари засилають до нас своїх інформаторів, сексотів,** а ми до них - своїх агітаторів.

Антирадянська агітація дійсно спрацьовувала, яструбки добровільно зголошувались допомагати повстанцям, навіть у міліції були «свої» люди. Сільські вчителі часто виконували доручення «хлопців з лісу», а голови сільських рад допомагали їм харчами. Бойовики з групи «Хмеля» з перехоплених повідомлень знали, що у 109 селах Волині енкаведисти так і не змогли організувати «Істребітєльних» загонів. На відмовників чекала кара: одних кидали за ґрати, а інших «добровільно-примусово» вивозили на шахти Донбасу.

«Хміль» вийти з підпілля відмовився. Його підвищили в ранзі й нагородили Бронзовим Хрестом бойової Заслуги. Дві його односельчанки працювали на телеграфі Луцького головпоштамту і час від часу надавали цінні відомості. Так, на початку квітня в руки Хмелюка потрапила копія звіту першого секретаря Волинського обкому партії Профагілова за перший квартал 1946 року. Звіт був адресований секретареві Центрального комітету КП/б/У Микиті Хрущову Там було сказано, що за звітний період в області проведено більше 3000 чекістсько-військових операцій, в ході яких убито 141 і арештовано 146 бандитів та 202 оунівців, усього 533 особи. В числі вбитих та арештованих значились відомі імена командирів: «Енея», «Кубіка», слідчого СБ*** «Гнатка», окружного шефа СБ «Федося», окружного референта з пропаганди «Варнака» та інших.

- Щоразу, отримуючи такі повідомлення, моє серце кров'ю обливається, - казав Василь, ледве стримуючи сльози.

- Не журись, друже! Незабаром і ми будемо фігурувати в большевицькій статистиці! - намагався жартувати «Жайвірок». - Мене тішить, що не так уже й вдало проводять свої каральні операції чекісти. Дивись: провели три тисячі облав і засідок, а вбили тільки сто сорок повстанців. Ось зараз підрахую, який це відсоток.

Хлопець витягнув з кишені блокнотика й огризок олівця, взявся підраховувати проценти:

- Гм... гм... У трьох тисячах - сто сорок чоловік, а в ста боях - у триста разів менше... Отже, буде... Буде... Одне слово, може нічого не буде. Нехай не хваляться! За три місяці – три тисячі операцій проти повстанців! Ха-ха! І сміх, і гріх...

- І сльози, - додав «Хміль». - Які тільки люди загинули... Найкращі! Рідшають наші лави, «Жайвірку», пташечко небесна! А замінити їх ніким.

- Замінять! Святе місце порожнім не буває. Підростуть молоді хлопці та дівчата... Прийдуть!

Василь переживав смерть, бойових побратимів, як особисту трагедію. Проте, окрім сумних звісток, були й веселі. Якогось вечора він отримав зашифрований «грипс»**** від «Орисі». Маленький папірець, згорнутий у трубочку, принесла дванадцятилітня дівчинка. Тремтячими руками Василь відніс його до каганця і прочитав наступне: «Знаходжусь неподалік. Незабаром зустрінемось. Твій брат Іван живий».

Хлопець неймовірно зрадів. Як добре, що взимку він не гайнував часу, а засвоїв таємницю шифрування і правила конспірації, удосконалив російську мову, яку знав ще зі шкільної парти. Тепер він розмовляв російською без акценту, наче справжній москаль, що й комар носа не підточить. А яку ж бо пречудову звістку він отримав! Заради однієї такої шифровки варто жити на світі, без нарікань переносити неймовірні труднощі.

Даремно тішив себе хлопець зустріччю з дорогими людьми. Йшли дні за днями, а Іван та «Орися» не озивались. І якби не важка щоденна праця, то Василь, напевно, вовком би вив на повний місяць.

Зверхники оцінили корисні зв'язки «Хмеля» з працівниками пошти, тому й закріпили за ним ще й кураторство Ковельської залізниці. Хто не знає або хоча б не чув про Ковельську залізницю? Через цю станцію проходять усі шляхи-дороги із заходу на схід і в протилежному напрямку. Саме тут проводилось найбільше диверсій. Залізничний вузол обласного міста Луцька - ніщо в порівнянні з Ковелем. Правда, в Луцьку на пошті під керівництвом «Хмеля» тепер працювало аж дев'ятнадцять перевірених людей. Більшість з них були охоронцями, і підпільники завжди знали, куди й коли переміщаються мішки з грошима і важливі державні документи. А ось на Ковельській залізниці відбувалися провали за провалами. За чотири місяці сорок шостого року чекісти виявили і ліквідували 146 членів ОУН, які тут легально працювали, при потребі переводили через залізничне полотно загони повстанців, руйнували шпали, рейки стрілки, світлофори. Очолювали цю велику групу патріотів «Павленко» й «Залізняк». Ймовірно, що один з них і здавав енкаведешникам відданих Україні людей. В результаті зради всю групу заарештували, піддали на допитах тортурам, після чого військовий трибунал засудив кожного на 15 років каторги.

Василя викликали до командира.

- Мусите ви, друже «Хмелю», взятися за цю справу. Разом із службою безпеки виявляйте зрадників, карайте їх відповідно до революційних законів. Налагоджуйте контакти з новими працівниками Ковельської залізниці. Ми підготували кілька кмітливих хлопців з числа ястребків, котрі працюють на нас. Перевірте їх особисто. Недаремно кажуть: довіряй, але перевіряй. Ми переконалися, що в сітці телефонно-телеграфного зв'язку ви справжній ас, як то кажуть - собаку з'їли. Отже, тепер засукуйте рукави і налагоджуйте роботу після провалу на залізниці.

- Не потягну! - спробував заперечити Василь.

- Це наказ, і розмови тут ні до чого. Виконуйте!

Таким чином, Василь Хмелюк запрягся в дуже важкий віз. Тепер він не мав часу вгору глянути, не те щоб мріяти про кохання. Навіть у снах йому перестала снитися «Орися», він і спав тепер не більше трьох-чотирьох годин на добу. Кохання - коханням, а Україна вище понад усе.

Тримайся, товаришу Кочетков!***** Повстанці приготували ящики з динамітом, який пахне смертю.

-------------------------------

* УГВР - Українська Головна Визвольна Рада.

** Сексот (рос.) - секретный сотрудник.

*** СБ - служба безпеки.

**** Грипси, штафети – зашифровані повідомлення й накази.

***** В. Кочетков - у той час начальник Ковельської залізниці.

Дані взято з архівів ЦК КП/б/У, НКВД, КДБ та з Літопису УПА, том 5, стор. 110, 119.

***

КАШКЕТ З КОКАРДОЮ

І ось Василь дочекався. Він тримає в обіймах «Орисю», жадібно п'є блакить її очей, тремтить від радості, а поцілувати при сторонніх не наважується.

- Та цілуй уже, цілуй чимшвидше! – пирскають сміхом хлопці. - Не колупай печі, як засватана дівка! Ми одвернемось.

Але Василь від радості скам'янів. Стоїть, дивиться на дівчину і не може вичавити з себе й словечка.

- Добридень, Васильку! Слава Україні, друзі! - сміється «Орися». - Нехай Бог благословить вас своєю ласкою!

Вона першою припадає до хлопчачих заціпенілих уст своїми обвітреними гарячими губами. Нехай дивляться! Нехай знають, як щиро любить юна зв'язкова повстанського старшину «Хмеля». Нехай заздрять!

А хлопці й справді заздрять. Вони не відвертаються, як обіцяли, а також упиваються до сп'яніння зустріччю двох люблячих сердець. Кожен згадує свою кохану, кожен хотів би бути на місці «Хмеля». Вони ж бо молоді, їм несамовито хочеться кохати. В їхніх жилах нуртує буйна кров, а серця протестують проти заборони на святе людське почуття.

«Орися» голубкою горнеться до Василевих грудей.

- Поглянь, Васильку, який файний подарунок я тобі принесла! - хвалиться дівчина і дістає з наплечника новенького кашкета з синьо-жовтою кокардою і з тризубом над козирком. - Хотіла взимку вишити тобі сорочку. Придбала полотно й кольорові нитки. Та де там! Закрутилася в такому вирі подій, що ти й уявити собі не можеш. Колись розкажу тобі на вушко, щоб ніхто не чув. А зараз нахились!

Вона власноруч надягла кашкета хлопцеві на голову і сплеснула в долоні:

- Який же ти вродливий парубок, Василю! Як херувимчик, їй-Богу!

Дійсно, кашкет хлопцеві дуже личить. Очі в нього заблищали, лице зарум'яніло. Стрілецький кашкет не те, що облізла пілотка з п'ятикутною червоною зіркою, яку змушені носити повстанці заради проклятої конспірації. При німецькій окупації перевдягалися в ненависну німецьку форму, при совєцькій - у совєцьку. Стрілецькі однострої одягали хіба що на урочистості у релігійні та національні свята. Така вже доля у тих, хто зі зброєю в руках виборює волю і незалежність України.

- Де ж ти так довго була? Де пропадала? - зазирає дівчині в очі Василь. - За всю зиму отримав від тебе одного «грипса». А ще друг ходив до лісничівки...

Дівочі очі спалахнули ліхтариками:

- Ходив до нашої розвалюшки, кажеш? Бачив напис на віконному склі?

- Бачив. Дякую тобі, люба, і за напис на шибці, і за слова на цигарковому папірці. За кашкет розплачуся своїм вірним серцем.

- Знаєш, Василю... Прийти я не могла. Доручили мені надзвичайно відповідаьну справу. Довірили долю поважних людей.

- Розкажи.

- Не розкажу. Не маю права.

- Мені можна.

- Навіть тобі не маю права. Дев'ята заповідь Декалогу гласить: «Ні просьби, ні грозьби, ні тортури, ані смерть не приневолять тебе виявити тайни».

«Хміль» більше не наполягав. Вона не скаже. І правильно зробить. За це поважає і цінує повстанську зв'язкову командування УПА. За це й Василь поважає «Орисю» всією душею.

Дівчина ставить у кут торбу, стягає з голови хустку, сідає до столу.

- Якби ви знали, друзі, що ті антихристи вичворяють! Застосовують диявольські методи, аби тільки знешкодити наше підпілля. Пропаганда, вербування, «внєдрєніє» агентів у лави УПА... Червоні гаспиди фабрикують і друкують «покаянні листи» повстанців, зачитують їх по радіо, - дівчина загинає пальці, від хвилювання збивається. - А ще проводять «обработку» матерів і дружин, щоб ті вмовляли синів і чоловіків здаватися на милість НКВД «з повинною». Їхні лектори роз'їжджають по селах і містечках з лекціями: «Украина в новой пятилетке», «О работе товарища Сталина», «О преимуществах советского общественного строя над строем капиталистическим», «Октябрьская революция и тактика русских коммунистов»... Решту побрехеньок забула. В усіх засобах масової інформації паплюжать, обливають брудом українських повстанців, називаючи нас фашистськими прихвостнями, бандерівськими головорізами, сокирниками, політичними повіями... Співають хвалебні оди Леніну, Сталіну, «колхозному строю»... Тримають за горло журналістів, письменників, кінорежисерів... Жах!

- Усе це ми знаємо, «Орисю». Знаємо і про спец загони лжебандерівців. От вже до чого додумались, сволоцюги!

- І не говори, Василю. Віриш що і я побувала в лабетах таких перевертнів. Ішла на зв'язок, зустріла загін. Сказала пароль, почула потрібну відповідь. Однак мене насторожив той факт, що знайомих облич я там не побачила. Ще більша тривога закралася в душу... Навіть не тривога, а страшна підозра. Всі вони були зодягнуті в стрілецькі однострої, з тризубами на кашкетах. Я знаю, що наші хлопці не виставляють національної символіки напоказ. Все ж повечеряла я з ними, переночувала... Хлопці як хлопці. Балакають по-українськи, співають повстанських пісень. Проте не всі розмовляють і не всі співають, лише п'ятеро з групи. Решта мовчать, наче німі. А вночі оті мовчуни відокремились від нас, пішли в клуню, почали пиячити. Я злякалась. Адже наші хлопці спиртного не вживають. Про що говорять - мені не чути. Під ранок повели вони мене в ліс. Люб'язні такі, ввічливі, без мила в душу лізуть. Розпалили вогнище в сосняку, і тут... О Господи! Я почула, що мовчуни між собою розмовляють по-московськи. Навіть фразу вловила: «Начньом ламать кості - заговоріт! У меня і мйортвиє говорят!» Пресвята Богородице, що робити? Почала молитись...

- Молитись... Що ж було далі?

- Далі? Вони шепчуть за кущами; «Обищем єйо...» Я прийняла ризиковане рішення. Бочком-бочком покотилася у видолинок, а далі повзком у зарослі осоки над озером. Я ту місцину знала добре. Забрела у воду по пояс, присіла, одна голова стирчить. «Нехай уб'ють мене тут, - думаю. - Я живою в руки тим катам не дамся...» І молюсь, молюсь! Що тут почалось! Крики, стрілянина... Навіть ракети пустили. А я зачаїлась в осоці і шепчу молитви. Вода холодна, як лід, а мені здається, що це окріп. Не відаю, скільки просиділа. Вже й сонечко піднялося високо, обігріло мене, а я сиджу в тому болоті, боюся засідки. Прислухаюсь... Тиша, тільки осока шумить під вітром...

- Облиш, «Орисю»! Приголуб мене, горличко моя! Так хочеться відчути тепло твого тіла. За кожним кущиком на нас чигає смерть. Ходімо у клуню, висмикаємо дупло в соломі. Я цілуватиму тебе. Зацілую до нестями. Стань моєю...

Дівчина не шарпнулась, не образилась на ці слова. З любов'ю подивилась на свого обранця, провела долонями по щоках.

- Не можу я, Василечку. Так вихована. Українська дівчина повинна зберегти цноту до весілля.

- Про яке весілля ти говориш, люба? Бог послав нам зустріч, як милість. А завтра... Завтра може нас не бути.

- Я все розумію, Василику. Тільки соромно... Гріх!

- Хіба кохання - гріх? Не бійся, не соромся... Довірся мені. Ми обов'язково при нагоді повінчаємось. Обіцяю... А зараз... Важко нам! - він вийняв з кишені записну книжку. - Он мені передали звіт міністра внутрішніх справ Тимофія Строкача. Страшно читати! Там написано, що з 1 лютого 1944 року по 25 травня 1946 року проведено 87 571 операцію, вбито 110 835 чоловік, заарештовано 250 676 чоловік. Вдумайся в ці цифри, «Орисю»!

- Божечку! Це тільки на нашій Волині?!

- Ні, що ти! Гадаю, що це по всій Західній Україні. Уяви, скільки молодого цвіту знищили червоні посіпаки. Порахувати важко...

- Бреше Строкач! Бреше, пес плюгавий! Ми є! Ми живі! Ми діємо! Український народ незнищенний! Нас спонукають добровільно скласти зброю, здатися на милість поневолювачів-комуністів. Обіцяють за зраду золоті гори. Волю обіцяють. А тим часом за необережне слово, за анекдот, за пісню чи вишиту сорочку, навіть за українську мову судять, вивозять у Сибір. Називають нас бандитами... Це вони бандити... Грабіжники... Палії... Пияцюги... Ґвалтівники... Вони морять голодом і розстрілюють мирних людей...

Отаку розмову вели двоє закоханих, що довго не бачились. Їм би говорити про свої почуття, а вони говорили про «соціалістичний рай».

- Знаєш, Василю, в моєму рідному селі дільничний опер на прізвище Безщасний запряг шістдесятилітню Ганну Руду і сімдесятилітнього Петра Бойка у фіру замість коней і примусив везти три центнери збіжжя в райцентр. Цього ж дня він побив старого Козаря, кинув його лицем об долівку, а коли той піднявся, почав гамселити кулаками куди попало.

- А секретар Колківського райкому партії «товаріщ» Ульянов побив голову сільради Сидорука, старенького Войтовича, інваліда війни Сокола, стріляв без потреби, вбив кілька курей та індиків, - добавив до сказаного «Орисею» Василь. - А ще удризг п'яний заступник Маціївського райконкому Шепетуха стріляв у що попало, по-звірячому побив Марію Михальчук, зґвалтував шістнадцятилітню дівчину на очах у матері. Оце і є істинний комуністичний бандитизм! Правда, люди кажуть, нібито Шепетуху засудили на чотири роки.

- Кажуть... А я знаю, що ворон воронові ока не виклює. Зараза до зарази не пристане...

Літня ніч коротка. Закохані досхочу й не наговорилися. А в сільській клуні на солом'янім ложі були солодкі поцілунки, ніжні слова, клятви. Не все Василеві було дозволено, однак це була фантастично щаслива ніч у його житті. Хлопець пам'ятатиме ту зустріч до смерті і навіть довше. Вишитої сорочки і вінчання в церкві він не дочекався. А кашкет із синьо-жовтою кокардою носив біля серця аж до арешту. Катюги відібрали дорогий подарунок і поглумилися над ним.

---------------------------------

Записано з розповіді колишньої зв'язкової УПА Ганни Палійчук. Дати й цифри взято з Літопису УПА, том 5, стор.77, 133, 218, та з архіву МВД.

***

КАГАНЕЦЬ НА ВІТРАХ

Однієї темної ночі Василева пам’ять у деталях відтворила 1947 рік. Дуже, важкий рік, насичений тривожними подіями, що не раз доводили до нервових зривів. Провокації, облави, засідки, пильні очі сексотів, проникнення до лав УПА добре підготовлених шпигунів-кадебістів...

Життя в криївці було чітко розплановане. Збройну варту несли всі чоловіки з погодинною зміною. Варили їжу на керосинках, прибирали приміщення по черзі. Спали на двоповерхових нарах у дві зміни, бо не вистачало місць. Заняття з бойовиками проводилися регулярно. Вивчали програмні матеріали ОУН і УГВР, основи математики, історію та географію України, економічну географію СССР, інших країн світу. Ну і, звичайно ж, говорили про політику.

- Комуняки пнуться з усіх сил. Готуються до виборів у Верховну Раду УССР, вислужуються перед Москвою.

Ця тема обговорювалася підпільниками щодня.

- Важко нам... Таких жорстоких репресій, як тепер, не було навіть у 1945-1946 роках.

- Звісно, що так. Особливо лютують комуністи на Львівщині, Тернопільщині, Станіславівщині. Червоні посіпаки запевняють кремлівських вождів, що на волинських теренах УПА вже не існує. Брешуть, собаки. Ми продовжуємо боротися. «Дубовий» на останній збірці відзвітував, що за серпень місяць цього року на території Волинської області відбулося 24 збройні сутички, де вбито 14 червонопогонників, не рахуючи поранених.

- Ет! Нема чим тішитись. Чотирнадцять... Це мало, дуже мало. Згадайте, хлопці, час, коли ми в боях клали в сиру землю по п'ять-шість сотень «фріциків і стільки ж «ванюшок». Оце були бої! А тепер… Тепер у звітах секретарів обкомів до Кагановича нас називають залишками націоналістичних банд. Ми вже не армія...

- Та цить уже, розумнику! І без твого дурного базікання гірко на серці. Що б ті гади не говорили, а наша боротьба триває уже п'ять років. Друга світова війна закінчилась за чотири роки, а ми... Ми ніколи не здамося. Нас повбивають, а на наше місце стануть інші. Однак ряди наші поріділи, що там казати. Тисячі загинули. Лиш деякі загони перейшли через словацький кордон, попрямували в чужі країни. Натомість Головний Провід подбав, щоб підкріпити українське підпілля свіжими, вишколеними людьми.

Василь Хмелюк знав, що у 1946-1947 роках були перекинуті з-за кордону добре підготовлені, вимуштрувані кадри. Поміж собою хлопці їх називали «смертниками», бо знали, що, опинившись в Україні, вони будуть приречені на смерть. Все ж знайшлися такі, що добровільно зголосились проміняти сите й спокійне життя в еміграції на злигодні й тривоги борців за волю на рідній землі. Василеві Хмелюку довелося кілька разів зустрічатися з Пилипом Бондаруком, який у 1946 році нелегально перейшов радянський кордон і діяв на теренах села Забороля та в навколишніх селах. У його підпільну групу входили «Старий», «Малий», «Мудрий», «Сивий», «Похмурий» та інші повстанці.

Українське підпілля справді жило й діяло. Друкувалися й розповсюджувалися серед населення відозви, листівки, журнали й часописи. В лави підпільників вливалися нові сили. Проте й кадебісти не дрімали. Ними було заплановано вивезти з Волині в Сибір 2500 сімей, щоб у такий спосіб перервати зв'язки між повстанцями та їхніми родинами, посіяти страх серед населення.

- Бандерівці здохнуть від голоду. Мама не нагодує, бо ритиме вічну мерзлоту в Заполяр'ї, а чужі не дадуть їм і скибки хліба. Боятимуться!

План виселення по-більшовицьки перевиконали. Профілатов звітував Кагановичу, що тільки за один день 21 жовтня 1947 року було вивезено в неозорі простори Росії 2716 сімей у загальній кількості 8938 осіб, в тім числі 2790 малолітніх дітей. Найбільше сімей вивезли з Колківського району - 240. Втекли від вивозу 163 особи. Вони й розповіли, як жорстоко поводилися енкаведисти з нещасними людьми: штурханами заганяли в холодні «телятники», де навіть нарів не було, били прикладами рушниць куди попало, вигукуючи при цьому брутальні лайливі слова. А маленьких діточок просто хапали за ніжки і кидали, мов поліна, у вагони. Плач, стогін, прокльони... Прощай, рідна хато! Прощайте, рідні села! Прощавай, Україно!

Більшісь людей із вивезених у Сибір того осіннього дня ніколи не повернулися додому. Їхні могили розкидані у вічних мерзлотах чужої землі, а ті, що там народилися, забули материнську мову, з’яничарились...

Проте репресій більшовикам було замало. Розпочалося тотальне вирубування волинських лісів.

- Щоб не мали бандери де ховатися! - зловтішались червоні окупанти.

З’явився на Волині якийсь «Донбасшахтоліс» і почав косити дерева, мов траву.

- Доручаємо тобі, друже «Хмелю», важливу справу. Організуєш кілька загонів. Потрібно щось із тими лісорубами робити.

Накази командирів - закон для підлеглих. Василь створив чотири мобільні групи з добровольців. Немов смерч, вони серед білого дня налітали на лісозаготівельні бригади, палили автомашини й бензопили, нищили інвентар, розганяли коней. Охорона також не дрімала. Ястребки й кадебісти піднімали стрілянину. Доводилось вступати в бої. Жертви були з обох сторін.

- Не знищите, катюги, наших лісів! Кишка тонка! Забирайтеся геть з Волині у свій Донбас! Слава Україні! – з такими словами повстанці вступали в рукопашну.

Та й справді волинські ліси густі й неозорі, а бандерівці наполегливі й численні. Довелося комуністам згорнути роботи... Тепер у Василя було інше завдання. Він працював над створенням юнацьких патріотичних організацій. Того ж таки року у школах та училищах Волині почали діяти дві молодіжні організації: «За вільну Україну» та «Юнаки».

- А тепер, друже «Хмелю», на тебе чекає рейд на Східну Україну.

- На схід? Мої побратими відійшли на захід, а я маю іти на схід? - прохопився докір з уст Василя, але в ту ж мить хлопець виструнчився. - Прошу вибачення! Я готовий до виконання наказу!

- Приступай!

Командування УПА вирішило створити похідні групи і направити їх на схід України. Сьогодні одна група відійшла на Житомирщину в село Біла Криниця. Звідти рейд мав пролягти в Макарівський район на Київщину. Планувалося відрядити групи в Камянець-Подільський та на Кіровоградщину.

- А ти, друже Хмелю, виступай через два дні. Візьми хлопців, яких сам захочеш. І обов'язково оці листівки.

Василь проглянув заголовки: «За що бореться Українська Повстанська Армія», «Українська молодь», «Трудова інтелігенція міста й села».

Значить, на похідні групи чекає насамперед просвітницька діяльність, адже слово - теж зброя. Якщо треба, то треба...

Хмелюк відібрав найнадійніших стрільців, з якими в багатьох боях сьорбав «залізну кашу». Йшли ночами, детально вивчивши місцевість за мапою. Вдень відпочивали. Гадали, що буде дуже важко. Та ні. Групу «Хмеля» вів зв'язковий «Терен», родом з Кіровоградщини. З його допомогою повстанці знаходили прихисток, харчі, підтримку серед населення. Невдовзі Кіровоградщиною поповзли чутки, що 4 жовтня о 23 годині в селі Катеринівка невідь-звідки з'явились молоді хлопці, озброєні автоматами ППШ, пістолетами й гранатами. Командир у званні майора радянських військ власноруч розбив у сільраді телефонний апарат. Потім незнайомці пошматували червоний прапор, портрети вождів пролетарської революції і політбюро ЦК, знищили документи. Колгоспним чиновникам, що там знаходились, сказали:

- Трудодні людям нараховуєте, а за них нічого не платите. Весь урожай відправляєте в більшовицьку Москву. Ганьба! Хочете повторити на Україні тридцять третій рік?

- Та ні, ні... Нас примушують виконувати план зерноздачі. Інакше...- белькотали перелякані чиновники.

- Ми - бандерівці, але не бійтеся нас,- казали нічні відвідувачі. - Ми вам нічого лихого не заподіємо, тільки попереджаємо, щоб з людьми поводилися по-людськи. На відібрані гроші залишаємо розписку. Колись віддамо.

Поклали на стіл купу листівок і щезли в нічній пітьмі. Згодом зв'язковий «Терен» доповів «Хмелеві», що у Васильківському районі Київської області кадебешники ліквідували активно діючу підпільну групу ОУН-УПА в кількості п'ятнадцяти чоловік. Керівника групи «Марка» вбили на місці. Всіх інших захопили живими і засудили кожного на 25 років позбавлення волі. Василь переконався, що й «східняки», як їх називали волиняни, теж прагнуть звільнитися від більшовицької окупації.

Доля не жаліла Хмелюка. Вона зсукала його життя в мотузку, кидала по всіх усюдах, тиснула, гнула, била в самісіньке серце, та він не здавався. Голод, холод, хвороби, поранення...

Доводилося спати в лісі на пеньку під зоряним небом або під дощовими хмарами, вмиватися росою, розчісуватись вітром, накриватися снігом. Їв те, що давали люди. Зброю та одяг здобував у боях. Лікувався травами й добрими словами. Карався, мучився, але не каявся - зовсім, як Тарас Шевченко. У цього сільського хлопця було велике щедре серце, яке самовіддано любило Україну. В цьому серці знаходилось місце ще й для вірного кохання. Та незабутня зустріч з «Орисею» на солом'яному ложі в чужій клуні промайнула, наче одна-єдина мить, сяйнувши світлом, дихнувши теплом і ласкою.

- Васильку, соколе мій! - шепотіли дівочі уста.

- Орисю... Орисю...

- Тепер я не «Орися». Я - «Ганна»... Нещодавно таке псевдо дав мені Провід. Це після того, як я побувала в руках чекістів. Священик після народження нарік мене Лідою…

Де ти тепер, Лідо, «Орисю», «Ганно»? Чи жива? Згодом хлопець дізнався, що його кохана стала вірною подругою дружини «Дубового»* «Катерии» і що вони переховуються в селі Гірка Полонка поблизу Луцька. Рідна Волинь тепер була далеко. А життя повстанського старшини хиталося на перехресних вітрах, як вогник каганця. Хиталося, тьмяніло, але не гасло. Знесилений підпіллям, він жив. Жив і не збирався вмирати.

--------------------------------

Факти і цифри взято з Літопису УПА, том 5,стор. 411, 432, з підшивки газет «Радянська Волинь» за 1947 рік. '

*«Дубовий» (1917 – 1951) - крмандир УПА-Північ, майор. Син священика. Одружений у підпіллі. Навчався в Духовній семінарії в Кременці. Член ОУН, політв'язень польських тюрем. Провідник Сарненської округи ОУН. Організатор військових вишколів та перших відділів УПА на ПЗУЗ. У 1944 - крайовий командир УПА-Північ на Волині. Загинув 18 січня 1951 року в криївці на хуторі Синява села Золочівка Демидівського району. Авторка повісті побувала на місці загибелі «Дубового» 19.01.2007 року, де посвятили хрест на символічній могилі.

***

ПОВЕРНЕННЯ БЛУДНОГО СИНА

Минали дні й ночі в неволі. Тіло втрачало міць та силу, а пам’ять залишалася світлою, відтворюючи навіть те, що давно забулось…

...Пригадалося, як група повстанців поверталася з далекої дороги на базу постою. Голодні і втомлені, зайшли вони пізно ввечері в сільську хату, що стояла поблизу березового гайочка.

- Попросимо їсти… Цілісінький день у роті макової зернини не було. Охляв я, хлопці, - вголос розмірковував Василь Хмелюк. - А тут ще й, мов на гріх, чобіт п’яту натер. Перевзутись треба, просушити онучі.

Колиі ж переступили хатній поріг, в очі кинулась вбога обстановка. «Отакої! Суцільна невезуха! Доведеться хіба що водички напитись», - подумали хлопці.

Біля припічка стояла бабуся і рогачем витягувала з печі баняк з окропом. Побачивши незнайомців зі зброєю в руках, дуже перелякалась.

- Хто ви? Ідіть собі! Йдіть звідки прийшли! Я стара, хвора, бідна жінка. Я... Я нічого не знаю...

- Не бійтесь нас, матінко. Ми не звірі. Ми - Українські повстанці. Нікому даремно зла не чинимо, тим більше вам. У нас також є матері, яких ми любимо й шануємо. 3айшли до вас, бо дуже зголодніли. Може, у вас знайдеться трохи хліба й молока?

Голос у Василя лагідний. Він навіть обійняв стареньку за плечі, з доброю усмішкою заглянув їй в очі. Одначе вона ще дужче злякалась. Тремтіла всім тілом, а руками хапалась за серце.

- Нічого не маю! Нічого не знаю! Ідіть собі! Ідіть, куди йшли!

Раптом двері, що вели в кімнату, відчинились, поріг переступив якийсь худорлявий чоловік. Жінка кинулась до нього, припала до грудей.

- Не треба, синочку! Не треба! - белькотіла безтямно. - Ти ж хворий... Лежи собі... Лежи... Тобі не можна!

- Та ні, мамо. Почуваюся краще. Хочу з ними поговорити. Це ж наші хлопці. Наші... А ви рядном завісьте вікно, кілком підіпріть двері в сінях і несіть на стіл усе, що в нас є.

- Ні, синуню! Ні! Ти хворий... Я хвора... Ми бідні...

Здалося хлопцям, що жінка зараз зомліє. Син посадив її на лаву, напоїв водою. Сам занавісив вікно, зачинив двері. За кілька хвилин повстанці вже сьорбали грибну юшку, жували квашену капусту з хлібом.

- Хочу перед вами висповідатись, - почав господар, який назвав себе Дмитром. - Розкажу всю правду, як перед попом у церкві, а ви вже рішайте, що зі мною робити.

- Не треба, Митю! Мовчи! - заплакала мати, а син на її благання тільки махнув рукою.

- У сорок першому році, як тільки почалась війна, мобілізували мене совєти на фронт. З дому листів не отримував, не мав поняття, що тут робиться. Трохи не дійшов з боями до Берліна. Був нагороджений медаллю «За отвагу» та орденом «Красной Звезды». Люди зустрічали нас із хлібом-сіллю, квітами. Випнувши груди, я гонорово задирав голову і думав: «Я герой! Я визволитель Європи!» Правда, в партію вступати не поспішав... Навесні сорок четвертого року викликали мене в оперативну частину дивізії до політрука. «Ти родом із Західної України?» - питає він. - «Так, з Волині», - відповідаю. - «Що будеш робити на гражданці?» - «Не знаю. Ще не думав. Мабуть, поїду до матері. Вона залишилася сама в хаті». - «Ми тобі пропонуємо йти на службу в органи НКВД. Спочатку рядовим, а коли пройдеш перевірку, то пошлемо в сержантську школу. В перспективі й офіцером можеш стати. Добра зарплата, військова форма, пайок. Усі дівчата будуть твої...» Така пропозиція мені сподобалась. Я уже уявляв себе офіцером з кількома зірочками на погонах... «А що я там робитиму, в тому енкаведе?»- запитав я несміло. - «Ти що, з дуба впав? Не знаєш, що будем робити? Бандерівців бити, от що! Називають вони себе УПА... А насправді це банда сокирників, оскаженілих ворогів радянської влади!» І як почав він мене зомбувати, як почав! Газети з брудними наклепами підсовував, фільми жахів показував... Одне слово, повірив я... Повірив.

Він стукнув себе кулаком у груди й замовк.

- Навіщо ти, Митю? Навіщо? - плакала мати. - Тебе за язик не тягнуть. Вони уб'ють тебе, сину! Тому й прийшли!

- Ну й нехай... Я заслужив, мамо. Пішов проти власного народу.

- Розкажи, що було далі, - просили повстанці.

- А що далі? Далі я брав участь у каральних акціях. Вивозив земляків у Сибір... Під час облав трощив усе підряд, руйнував селянські господарства. Одного разу затримав жінку, яка несла до лісу повний кошик харчів. Я відразу кумекнув, куди вона поспішає. Однак при допиті жінка відмовчувалась або говорила щось незрозуміле. Енкаведисти почали її бити. Били прикладами по голові, вибили передні зуби... Вона не злякалась. Навпаки, стала агресивною, злою. «Так, я ішла до лісу, несла повстанцям їсти! - кричала жінка, а кров цюркотіла по її обличчю. - Ви не бийте мене, бо це вам так не минеться. Мої сини - офіцери УПА. Вони відомстять за мене!»

- Ой сину, сину! Невже ти тамечки був? Ти також бив ту нещасну жінку? Як ти міг? Я ж тебе в муках народила, випестила, виростила! - стара мати ридала, заламуючи руки.

- Простіть, мамо... Я відвернувся, не міг дивитись на тортури, проте не заступився. Потім мені розказували, що та повстанська мати після побоїв теє.... Ну, ніби дах у неї поїхав. У тюремній камері вона озиралася і постійно кликала своїх синів: «Сини мої, близняточка! Де ви? Прийдіть, подивіться, як мене комуняки мучать! Ви ж не дозволите, щоб вони знущались наді мною!» Потім обома руками вхопилася за ґрати, висунулась у вікно, почала кричати: «Павле! Петре! Сини мої, соколята, рятуйте мене! Рятуйте!» Жінки хотіли відтягнути од вікна, але вона штовхала їх ногами. Знадвору, з тюремної вишки пролунали постріли. Вона затихла, впала на руки однокамерниць. З грудей цівкою стікала кров. Поклали на долівку...

- Замовкни, сину, благаю тебе! О Боже, Боже, краще б я вмерла, ніж таке чути!

- Мамо! Мамо! Я більше не буду!

- Ні, продовжуй, чоловіче, що ти ще накоїв! - «Хміль» стукнув по столі кулаком, аж лампа хитнулася під стелею.

- Хочете знати? Що ж... Слухайте! Доводилось брати участь в боях. Я стріляв - і в мене стріляли. Може, й убив когось... Не знаю. Напевно, що убив. Але в одному жорстокому бою, який продовжувався три доби, мені неначе полуда впала з очей...

Втомлених повстанців морив сон, але вони ловили кожне слово цього блудного сина, який стріляв у своїх братів, сусідів, земляків.

- Це було під Гурбами. Ніколи не забуду ранок 23 квітня. Їх чотири тисячі, а нас - тридцять. Серед них багато мирних беззбройних селян. Спецзагони енкаведе мали гармати, міномети, кулемети, літаки. Якби ж ви бачили, як ті хлопці бились! Так битись можуть тільки люди за свою сім’ю, за рідну хату й землю. А як по-геройськи вмирали! Навколо - гори трупів, а вони... Багато дечого бачив на фронті, а такого не бачив. Матінко Божа, спаси і помилуй!

Дмитро знову замовк. Обійняв за плечі матір, прихилив її голову до свого плеча.

- Не плачте, мамо. Ваші молитви врятували мене. Я прозрів... А вам, хлопці, скажу, що війська енкаведе зайняли бойові позиції довкруг Гурбенських лісів по лінії Обгів-Остріг-Шумськ-Кременець. Головну повстанську силу складали бойовики групи УПА-Південь, зокрема загони командира «Ясеня». Спецгрупа, в якій був і я, зайняла села Антонівці, Збар, Обгів. Наступного ранку почався генеральний наступ. Найжорстокіший удар був спрямований на північно-східний відтинок оборони Мости-Будки-Гурби. Я наступав там, де боровся курінь «Сторчака». Після сильного гарматного і гранатометного вогню ми кинулись в атаку.

Сторчаківці підпустили нас на сто п'ятдесят метрів і засипали кулеметним вогнем. Мали вони ще кілька мінометів та малих гарматок. Я бачив, як повстанці йшли в бій з кличем: «За Україну!» Їхнє становище було безвихідне, та вони не здавались. Жінки займали позиції вбитих чоловіків і стріляли, доки їх не скошували скоростріли. Енкаведисти не встояли – відступили. Подальші події розгорталися вже без мене, бо в тому бою куля влучила мені в груди. Забрали непритомного, поклали в шпиталь. Рана помалу гоїлась, проте боліла душа. Ота душевна рана ятриться в грудях і донині. Там, у бою під Гурбами, я зрозумів, що не бандитів убивав, а стріляв у тих, що боронили свій край від чужинців.

Оповідач розстебнув сорочку і покав нічним гостям шрам на грудях.

- Оця повстанська куля вилікувала мене від сліпоти. Потім пропонували мені добре оплачувану роботу в міліції, та я відмовився. Пішов у колгосп. Важко працюю, нічого не маю. Самі бачите... Вже краще померти від голоду, ніж бути злочинцем. Якщо б тільки я міг... Хотів би спокутувати зло, яке чинив проти власного народу. Я все сказав. Тепер робіть зі мною, що хочете.

Дмитро подивився на повстанців щирим поглядом. В очах блищали сльози. Мати ж голосила на всю хату:

- Тільки не вбивайте! Не вбивайте мого сина! Христом-Богом прошу! Він у мене один, моя опора і надія!

Між повстанцями був стрілець «Чмелик». Він підійшов до Дмитра і простягнув йому свою понівечену правицю з двома нерухомими пальцями.

- Це теж з Гурбів. Може, й обмінялися ми з тобою кулями... Ех, брате!

Колишні вороги кинулись обнімати один одного. А мати підняла до образів руки і тихо схлипувала:

- Дякую Тобі, милосердний Боже! Дякую! Дякую!

- А тепер послухайте, як було далі, - продовжив розповідь «Чмелик». - У тому бою я був до кінця. Коли більшовики зрозуміли, що втратили багато живої сили, вони пустили на нас танки й літаки. Прорвали нашу оборону на південному відтинку. В нерівному бою.загинув командир «Сторчак», сотенний «Вілька», ще кілька старшин. Нашвидкоруч створивши другу лінію оборони, ми продовжували бій. По-геройськи воювала сотня «Шума». Бій тривав цілий день. Тільки ввечері більшовикам вдалося захопити Гурбенську гору. Під прикриттям ночі повстанські загони прорвалися через ворожі застави в трьох напрямках, курені «Довбенка» й «Бувалого» відійшли в Суразькі ліси. Курінь «Мамая» прорвався на північ і, звівши бої на Буші, перейшов залізничне полотно Здолбуів-Шепетівка. Відділи «Ясеня» і «Дока» пішли в напрямку Клеваня. Люди кажуть, що на місцях боїв залшпилося навічно лежати більше двох тисяч повстанців. Більшість з них - мирні сільські люди, хлопці, що не хотіли йти в Червону армію. Але й ворогів ми поклали там багато... Честь і слава героям України, полеглим під Гурбами! Там відбулися найкривавіші, найзапекліші бої.

- Честь і слава! загули повстанці.

- Слава Україні! - тихо промовив «блудний син» і заплакав, як мала дитина.

---------------------------

Записано за матеріалами публікацій в газетах 1994, 2004 років.

***

ПЛЕСО З БІЛИМИ ЛІЛІЯМИ

Василь чекав ночі з острахом. Його замучили привиди минулого. Бої, облави, кров... Якби ж то хоч сьогодні до нього прилинули сонячні, радісні спогади. Невже в його житті не було нічого світлого? Василь напружив пам'ять. Напівголодне, босе дитинство... Пасовисько, де він пас гусей, корів, коней... Борозна в полі, і він за плугом...

А оте загублене в дрімучих поліських лісах озерце, на дзеркальній блакиті якого цвіли білі лілії... Було чи не було? Авжеж, було! І воскові свічі соснових стовбурів з вічнозеленим полум'ям верховіть, і літня гроза з громами й блискавицями, і дві веселки на небі, і сполохані очі коханої дівчини, що зазирали йому в душу.

«Орися»... Юне тендітне дівчатко, біла голубка, яку буремні події двадцятого століття змусили стати повстанською зв'язковою.

Чи знаєш, кохана дівчино,

Що я у цій пісні скажу?

Давно у зажуренім серці

Я спогад болючий ношу...

Того дня вони співали цю пісню дуетом. Тихо-тихо, щоб навіть дерева в лісі не чули сумної мелодії. Ще вчора хлопець і дівчина побували в пеклі, а сьогодні потрапили в рай.

Для закупки харчів і теплого одягу на зиму українським партизанам потрібні були гроші. Свого монетного станка вони не мали, тож де їх узяти? Звичайно, що в касі! Розвідка донесла, що такого-то числа райкомівці отримуватимуть зарплату й преміальні.

- Готуймося до нападу, - наказав «Хміль» хлопцям. - Правду кажучи, я ненавиджу займатися грабежем. Брудна це справа, недостойна українського патріота, але іншого виходу нема. Отож, добре все обміркуймо. Самі знаєте, що в райкомі цілодобово чергує міліція. Потрібно і гроші забрати, і живими зостатися. Це нелегко зробити... Якби ж то в нас був план розміщення райкомівських кабінетів, особливо їхньої каси.

- План дістанемо. Проте в приміщення заходити небезпечно. Краще вже зробити засідку в райкомівському сквері, вистежити момент, коли автомобіль з інкасатором заїде на подвір'я, і раптово напасти, - радили хлопці.

- Добра ідея. Мені подобається. Гадаю, що операція пройде успішно. Тільки грошей захопимо малувато. От якби обчистити ощадну касу чи банк!

- Скільки візьмемо, стільки й візьмемо. Рахувати будемо потім. Не це головне... В ході операції може розпочатися стрілянина. З приміщення райкому вибіжать міліціонери. Ми будемо змушені прийняти бій.

- Таке може бути. Але ми повинні організувати напад у такий спосіб, щоб не було пролиття крові, тим більше смертей... - Думайте, хлопці, думайте! Кожен з вас подумає і розкаже про свій план. Ми виберемо найкращий.

- Я піду з вами! - раптом пролунав усім знайомий голос «Орисі».

- О! На тобі! І помічниця тут як тут! - засміялись хлопці. - Де ти тут узялася, мала?

- Допустимо, що я вже не мала. Я давно виросла. А прийшла від «Дубового» з пакетом. Стояла в куточку, слухала вашу розмову. Почувши про завдання, вирішила піти з вами. Проте заявляю, якщо там буде кадебіст Удахін, то я вб'ю його з пістоля. Стрілятиму прямо в серце, і рука не здригнеться. Отож кажіть відразу: берете мене чи ні?

Василь стрепенувся, почервонів, як рак в окропі, сердито глянув на дівчину.

- Ні! Не візьмемо ми тебе, так і знай! Тим паче, що ти збираєшся стріляти!

- Та я ж пожартувала! Удахін - «матьорий волк». Він сам так себе називає. Цього хижака так легко й просто не візьмеш. На нього потрібно влаштовувати спеціальне полювання з хортами. Його лігво в Луцьку. Чого він має перебувати в глухому поліському містечку? Проте, якби його туди занесла нечиста сила, то їй-Богу, що вбила б душогуба. Скільки він волинянам залив сала за шкуру, скільки випив людської крові! - очі дівчини наповнились слізьми. - А ви, хлопці, вислухайте мій план, тоді й кажіть...

- «Орисю», не гарячкуй. Спершу розкажи, що ти там надумала.

- А надумала я ось що... Одна дівчина, донька моєї доброї знайомої, торік закінчила десять класів. Шкільна форма тепер їй ні до чого. Я одягну коричневу сукеночку, білий фартушок, прив'яжу до коси бантики. Сяду в скверику на лавчині перед входом у райком і буду стежити. Коли ж машина з інкасатором з'явиться на подвір'ї, подам умовний знак. Оце й уся моя робота. А далі… Думайте, що будете робити далі.

- Ми заховаємось за кущами! Поставимо неподалік коня, - загули хлопці. - Той, хто вхопить торбу з грішми, сідає на коня і галопує в ліс. Слава Богу, що ліс недалеко... Інші розсипляться поодинці й тікатимуть хто куди... Одне слово, рятуймося від погоні, як тільки зможемо, збір у Сорочій Балці. Чекатимемо протягом доби.

- Гаразд. Так і буде. Торбу з грішми закопайте в глухомані, а місце помітьте міткою. Виріжте ножиком на корі дерева букву«А».

- А в що одягатися?

- У цивільне. У щось таке, аби не кидалося у вічі. Автоматів брати не будемо. Пістолі та гранати...

План нападу вдався на славу. «Школярка» сиділа на лавочці і робила вигляд, ніби читає підручник з біології. Незабаром на заасфальтованій доріжці загуркотіла чорна «Волга». «Орися» вмить піднялася, згорнула книжку, махнула нею і пішла геть. Що було далі, Василь пам'ятає погано. Все відбувалося швидко, в стані нервової гарячки. Пам'ятає тільки, як з усієї сили гамселив когось рукояткою револьвера по голові, аж цвиркала кров. Він бив - і його били. Він першим дотягнувся через розбите скло автомобіля до мішка з грішми і відразу ж передав його в руки бойовика «Сурмача».

- Тікай! Тікай чимдуж! На коня - і драла в ліс!

У цій метушні хлопець не випускав з поля зору «Орисю». Запам'ятав, у якому напрямку вона пішла. Наздогнав у центрі міста біля пам'ятника Леніну.

- Тьху ти, чорт! - лайнувся. - Ось де я призначив побачення коханій дівчині! Біля безбожного ідола!

Спробував жартувати, але усмішка вийшла кривою, а серце гупало так, що цей стукіт інтуїтивно відчула «Орися».

- Спокійно, Васильку. Давай візьмемо себе в руки. Бігти не можна, бо здогадаються і піймають. Ідімо звичайним кроком... Говорімо... Сміймося...

Все ж їм довелося того дня лежати в рівчаку, в квітнику, ховатися в старій повітці. Вже поночі добралися до лісу.

- Ліс - наш батько, ніч - наша мати, - втомлено прошепотіла дівчина, тулячись до Василя.

- Дякую тобі, мала. Дякую від імені хлопців і від себе особисто. Ти добре справилась. Якби не ти...

- Облиш! Не перехвали!

Вони йшли всю ніч, не відпочиваючи. А коли зійшло сонце, побачили диво. Стояли на березі маленького лісового озеречка, а на його плесі гойдалися білі лілії. Бага-а-то!

- Здається, що пройшов повстанськими стежками всі волинські ліси, знаю тут кожне дерево, кожен кущик, а цього озеречка не бачив ніколи. Боже, як гарно! Поглянь, «Орисечко»!

- Ух ти! Мабуть, на цю оазу щастя і краси ще ніколи не ступала людська нога. Вранішнє сонечко... Пташині хори... І ці пречудові білі квіти, що цвітуть на блакитному плесі. Ми потрапили в рай, Васильку!

- Вся наша волинська земля - рай. А назва «Україна» походить від слова «раїна». Так всі святі на небі називають наш рай земний.

-Ай справді! Яке прекрасне ім'я у нашого рідного краю! Ук-рай-їна! - засміялась дівчина. - Я чула легенду... Коли Бог роздавав землю всім племенам і народам, то українці спали. Прокинувшись, пішли й собі до Творця небесного. «Дай і нам землю, Господи, щоб ми мали, де жити». - «Нема, - каже Господь. - Роздав усю. Хоча постривайте! Є ще величенький шматок землі, яку я залишив собі. Місце дуже гарне - рай, раїна». Отак і постала наша Україна! Але нещасна вона, полита кров'ю і слізьми людськими.

- Тому й нещасна, що прекрасна. Кожен наїзник хоче загарбати ці багатющі землі, кожен чужинець хоче поневолити наш працьовитий народ. Усі війни переходять через територію України. Але прийде час, «згинуть наші воріженьки, як роса на сонці...»

- «Запануєм і ми, браття, на своїй сторонці!» - добавила «Орися» і засміялась, ніби дзвоником задзвонила.

- Яка ж ти вродлива, Лідусю! - вперше назвав Василь дівчину справжнім ім'ям. - Така файна школярочка... Фартушок, білі бантики...

-Де вони білі? Вивалялась я в болоті, як чушка. Розпатлана, розхристана… Жах!

- А ти зайди у воду, поглянь... Подивись, яка ти молоденька, гарненька, мов лялечка!

Дівчина знову засміялась, почала роззуватись.

- Овва! Порвався мій босоніжок, а я й не помітила. Недавно добрі люди подарували… В чому ж я піду по цих нетрях?

Вона сіла на зелену подушку з моху й зажурилась.

- Не сумуй! Ось я зараз нарву тобі білих лілій, а ти сплети з них вінок. Будеш моєю принцесою. Хочеш?

- Не треба. Шкода... Зів'януть... Нехай цвітуть.

Василь не послухався. Роздягнувся, пішов у воду Приніс оберемок білих квітів, поклав дівчині на пелену.

- Ой, Васильку! Поглянь! Он у тебе на ногах кілька п'явок. П'ють твою кров, негідниці!

- Нехай п'ють. П'явки корисні для здоров'я. Вони смокчуть погану кров, а добру лишають.

- Відірви їх!

- Ні, вони самі відпадуть.

Дівчина лягла в траву горілиць і задивилася в небо.

- Їсти хочу! - попросила несміло.

- Я тебе нагодую поцілунками, - прошепотів Василь і затулив дівочі уста своїми устами.

- Лідо... Лідусю... Лідочко...

Світ для них перестав існувати.

- Кохаю тебе!

- І я тебе!

- Божеволію... Хотів би, щоб ця мить не кінчалась ніколи. Голубонько моя!

- Голубе! Отак би в твоїх обіймах і померти...

- Не треба так легко й просто світ оцей покинуть... Бездумно й легковажно догоріть... Лиш той уміє інших запалити, хто сам горить!

- Ти - поет, Василечку!

- Це не мої слова, але вони написані для нас з тобю. Серед повстанців багато талановитих людей: учених, поетів, художників. Увесь цвіт української нації.

- У тебе такі смачні, солодкі губи, Василю...

- А твоє волосся пахне вітром...

- Заснімо, любий...

- Не треба. Проспимо своє щастя.

- Не спатиму тоді, коли стану твоєю шлюбною жінкою.

- Чому?

- Бо плакатиме дитина. А невінчаній дівчині можна й поспати.

- Логічно. Проте спати тобі не дам. Милуватимусь тобою... Зацілую до нестями... Відвоюю тебе від усіх днів та ночей...

Сонце припікало, і закохані посунулись в тінь.

- Глянь, милий! У тебе кров!

- Нічого страшного. То п'явки відпали. Тепер кров ітиме довго.

- Де ж вони, оті паразити? Ага! Осьде! Які тлусті, вгодовані! Бр-р-р!

Дівчина зняла з себе білий фартушок, почала витирати кров, що цебеніла з маленьких ранок на тілі хлопця.

- Навіщо ти, Лідо? Зіпсувала фартушок.

- Більше він мені не знадобиться. І банти зараз розв’яжу. Не можу я в шкільній формі з'являтися на людях. Якась паскуда впізнає, а чекісти раз-два - і в каталажку.

Поступово білий фартушок ставав червоним.

- Пам'ятаєш, Васильку... Пісня така є:

Хусточку дістала, кров повитирала,

Щоби пам'ятала, що повстанця мала…

- Ах ти, любонько моя! Там ще є й такі слова:

Слава,Україні і героям слава!

Хай живе Бандера і його держава! Гей!

Вони довго сміялися і не помітили, як із заходу насунулась грозова хмара.

- Ой лишечко! Зараз піде дощ! Дивися, Васильку, як блискавки роздирають небо, як гуркоче грім!

- От халепа! Нам ще тільки цього бракувало. Ти, Лідо, ламай гілля ялини, а я будуватиму халабуду.

І коли з-за хмари знову засміялося сонечко, закохані побачили ще одне диво: дві веселки пили з озера воду.

- Агій! Під час війни веселку рідко побачиш. А тут аж дві! - заплескала у долоні дівчина. - Ми не загинемо, Василю! Ми одружимось і проживемо в парі довго-довго! Ось побачиш, любий! Ось побачиш!

Василь підняв на руки кохану і поніс. Услід їм кивали голівками білосніжні лілії, романтичні квіти на дзеркальній блакиті маленького лісового озеречка.

Не треба нарікати на долю. У Василя був таки один щасливий день у житті, а може, й не один. Мовби в раю!

***

ГОСПОДЬ ПРОСТИТЬ

На тюремній стіні чітко вималювалося вродливе чоловіче обличчя. Хмелюк зрадів. Та це ж Григорій Грушевець, якого повстанці охрестили «Хомою». З ним Василь переховувався у селі Сільце Голобського району. Восени хлопці перебралися на Ковельщину. Поселилися в криївці на обійсті свідка Єгови Савки. То був добре продуманий маневр, адже кадебісти вважали, що сектанти бандерівцям не допомагають. Ці люди фанатично вірять у Біблейські закони і кажуть, що всяка влада дана Богом, тому потрібно їй беззастережно підкорятися. Одначе радянська влада переслідувала єговістів за те, що юнаки не хотіли йти в армію на строкову службу.

- Наша віра забороняє брати в руки зброю, - виправдовувались вони у воєнкоматах під час призову.

В усьому іншому сектанти були надзвичайно законослухняні, чесні, працьовиті, непитущі, дисципліновані. В політику ніколи не втручались. Свідок Єгови не збреше, не вкраде, не вб’є...

Так здавалося на перший погляд. Одначе Савка крав патрони в ястребків і передавав їх хлопцям з лісу. Хата в Савки нова, добротна, простора, тому там частенько влаштовувались солдати спецзагонів КДБ перед облавами й засідками. Разом з набоями той побожний чолов’яга приносив повстанцям два-три буханця хліба, великий шмат сала, кошичок яблук.

- Спасибі, добрий чоловіче, - дякували повстанці. – Але ж вам Єгова таке робити забороняє.

- Так, нам не дозволено брати зброю в руки, це правда. Але ж я її беру на те, щоб передати людям, котрі борються проти сатани. Господь простить!

Не відмовив Савка «Хмелю», «Хомі» та ще двом стрільцям прихистити їх на зиму. «Хома» умів кого завгодно вмовити. В порівнянні з Василем це був зовсім юний хлопець - з 1927 року народження. Писаний красень: високий, стрункий, з дуже вродливим інтелігентним обличчям, добре вихований, приємний у розмові.

- Розумієте, Савко, ми не наполягаємо. Ми просимо... Наша криївка розкрита, зв'язки перервані, а зимувати десь треба. Ви людина віруюча, праведна...

- Ой, не треба! - перебив його мову Савка. - Українські повстанці праведніші за нас, бо за віру й любов до України віддають життя, а ми лише слово.

Вхід у криївку був із льоху. Господиня прала хлопцям білизну, щодня варила й подавала хлопцям гарячу вечерю. Снідали й обідали переважно цибулею, салом та холодною картоплею «в мундирах». Неділями після обіду господиня гріла воду, а господар у льосі почергово купав своїх таємних квартирантів.

Одного недільного дня, коли вхід у криївку був відкритий, а «Хома» сидів у цебрику з теплою водою, несподівано на подвір'ї господарів загорівся стіжок сіна. Стіжок стояв близько від хати, отже, в будь-яку хвилину вогонь міг перекинутись на будівлі.

- Ой лишенько! Пожежа! Рятуйте! - закричала господиня.

Жінка не помітила, що її п'ятилітній синок Миколка забавлявся біля стіжка сірниками. Коли ж полум'я сірника обпекло хлопчині пальці, той кинув сірник у сіно, а попечені пальці запхав у рота. Стояв собі і заворожено дивився, як палає величезне вогнище.

- Ах ти, паршивцю! Що ж ти наробив? Що тепер буде?

Господиня штурханами привела до тями синочка, а пожежа бушувала в повну силу. Господар покинув «Хому» в цебрику, чимдуж побіг рятувати від вогню хату. Почали збігатися сусіди. На мотоциклі приїхав дільничний міліціонер. Чоловіки полізли на хатній дах, почали його поливати водою, яку подавали відрами знизу Жінки кинулися виносити майно.

- Насте! Насте! - гукала якась сусідка. - Ти винось із хати одяг, а я складатиму його в погребі!

А що ж повстанці? Голий «Хома» виліз із цебрика, чкурнув у криївку, але не було кому закрити і замаскувати ззовні вхід. Їх душило димом, крім того, вони злякалися, що їх побачать сторонні люди. І тоді... Що тоді? Доведеться приймати бій, адже міліціонер озброєний.

- Це все дурниці, - нервував «Хома», натягаючи штани. - Ми прорвемось! До лісу не так уже й далеко. Шкода Савки... Його заарештують, а сім'ю вивезуть на Сибір. Такі люди... Такі порядні, добрі люди!

Господарі дійсно були хороші. Кмітливий Савка кинув рятувати своє майно, спустився в льох, закрив і замаскував вхід у криївку.

- Сидіть тихо! Дасть Бог - обійдеться! - шепнув хлопцям. Обійшлося. Стіжок згорів дотла. Хату, хліва й клуню врятували.

- Чим будемо годувати худобу? - бідкалась господиня.

Повстанці давали гроші - не взяли.

- Якось воно буде, - заспокоював дружину Савка. – Піду на колгоспну ферму корми підвозити. Щось і собі вкраду.

- Вкрадеш? Що ти кажеш, чоловіче? Чи ти Бога не боїшся? Красти гріх!

- Господь простить! - повторив Савка колись уже сказану фразу.

«Хома» й «Дмитро» майже щоночі ходили на завдання. Інколи не верталися в криївку декілька днів. «Хома» був відчайдушним хлопцем, не дбав про конспірацію. Обидва хлопці часто потрапляли в халепу. Одного разу ледь не загинули. Якось на світанку прибилися на далекий хутір і заднювали в чиїйсь клуні. Раптом на подвір'я в'їхало вантажне авто з повним кузовом енкаведистів. Напевно, хтось із сексотів пронюхав, де заховались «бандери», і доповів, куди треба. Почався обшук. Багнетами і спеціальними шомполами штрикали солому й землю, обстукували стіни, обмірювали розміри будівель знадвору і всередині, аби виявити подвійні стіни. Хлопці, затамувавши подих, стояли під стіною за тонким шаром соломи, а чекісти не припиняли шукати. В будь-яку мить вони могли наскрізь проткнути їхні тіла. Але Бог милував. Нікого не знайшовши, карателі поїхали на інший хутір, мабуть, гадали, що інформатор міг збрехати або щось переплутати.

- Якщо облава по доносу, то чекісти обов'язково вернуться. Знову будуть штрикати шпичками.

Вирішили відійти до лісу. По дорозі зустрічали людей. Селяни зупинялися, дивились їм услід, бо давно вже не бачили повстанців, які б вільно ходили посеред білого дня. Крім зброї, хлопці несли повні наплечники літератури, яку їм передали по зв'язку.

«Хміль» того дня сидів у бункері, перечитував свіжі газети, переглядав пошту, писав тексти листівок, а «Цвіркун» передруковував їх на машинці.

Перед Різдвом «Тарас» привів у криївку стрільців охорони і нову друкарку, привітну, інтелігентну дівчину. Побачивши її, Василь Хмелюк скрикнув від несподіванки:

- Вибачте, будь ласка! Мені здалося, то це «Орися». Наречена моя...

- Та ні. Я - «Пріся». Жаль, що розчарувала вас.

Згодом зізналась Василеві, що народилась в селі Піяне у 1924 році.

- Я ще при німцях доглядала поранених повстанців. З того часу в підпіллі. А «Тарас»... Він мій янгол-хранитель. Няньчиться зі мною, наче з малою дитиною. Народився «Тарас» поблизу Луцька в селі Піддубцях. Кажете, що старий? Так і є, досягнув, мабуть, пізньої сороківки.

В розмові та поведінці цей чоловік вражав ерудицією, високим рівнем культури. З його розважливою думкою рахувалися командири й провідники. Згодом він став районовим провідником, і його кандидатуру провід ПЗУЗ висунув у члени УГВР.

Тієї зими «Пріся» хворіла на запалення нирок. Вона так мучилась, що хлопці називали її «символом терпіння». Їй лікар приписав спеціальну дієту, а це було неймовірно складно в умовах проживання у сирому бункері. Хворі нирки потребували тепла, а дівчина не раз перебиралася через річку Стир, ночувала в лісі під час сльоти й завірюхи. Їжу «Пріся» споживала маленькими порціями, потім усе вертала. Знесилена, зболена, бліда лягала в ліжко, прикладаючи грілку до попереку. Коли напади болю минали, дівчина усміхалась і просила хлопців:

- Прошу вибачення за нечемну поведінку. Мусите терпіти мене... Простіть, друзі...

- До чого ця мова. Ми тебе злегалізуємо. Поселимо десь на півдні України, де жаркий клімат, дамо паспорт на Сінченко Ганну Петрівну. Тобі необхідно лікуватись, «Прісю».

- Ні-ні! Я хочу бути з вами до кінця! Обіцяю, що не нарікатиму на болі. Я терпітиму!

І вона терпіла. «Тарас» страждав разом з нею. Коли бачив її муки, не міг стримувати сліз. Знаючи, що навкруги засідки, він у дощ чи заметіль поспішав у село, щоб принести хворій пляшку молока чи склянку меду.

- Їж, «Прісю», їж! Набирайся сили. Незабаром весна... В нас багато роботи. Я ж без тебе, мов без рук. Ти знаєш усі стежки, всі дороги. Кожне дерево, кожен кущик у лісі тобі знайомі. І повстанці тобі всі знайомі. Ти найкраща зв'язкова, найграмотніша друкарка в нашому районі!

«Пріся» клала праву долоню на ліву грудь, де билося її мужнє серце.

- Дуже приємна це чути. Нехай Господь благословить тебе, «Тарасе», за доброту й милосердя. Славний ти…

Потім сідала за друкарську машинку і вистукувала тексти листівок, складені Василем. А він стояв за її спиною і ледве стримувався, щоб не обійняти дівчину, не поцілувати нахилену голівку і її маленькі спритні руки.

«Не можна такого робити! - в думках зупиняв свій порив. - У моєму серці має жити тільки одна дівчина - «Орися». Ця воскова лялька, ця свята мучениця по праву має належати «Тарасові». Нечистий спокушає мене на гріх...»

Василь зізнався в своїх помислах Савці.

- Не дивина, - відповів свідок Єгови. – Ти молодий, і душа, і тіло бажають кохати. Господь простить.

«Пріся» належала лише Господу Богу й Україні. Прийшла весна, і вона померла.

---------------------------------

Імена героїв і події, які тут висвітлені, не вигадані. Це підтвердила Марія Савчин у своїх спогадах «Тисячі доріг», Літопис УПА, том 28.

***

ПОХОРОННИЙ ДЗВІН

Приснилось чи примарилось? Здається Василеві, що й не спав, а лежав з розплющеними очима...

…Новий рік завітав у криївку брехливою похвальбою про економічні досягнення у році минулому, запевненнями виконати й перевиконати п'ятирічний план «на благо коммунистической партии и советского государства». Це патякання час від часу переривалось маршовими пісеньками про «батька» Сталіна, які лунали з шестилампового радіоприймача.

- Увага, хлопці! Минулий рік був для нас важким, - звернувся «Хміль» до побратимів. - Ми зазнали великих втрат як серед командного складу, так і рядових членів підпілля. Не забути нам жорстоких переслідувань та арештів мирного населення, вивозів в Сибір... Одначе ми боролись, як могли. Тільки в нашому районі знищили приблизно три десятки енкаведистів і стукачів. А наша література... Хворі, виснажені повстанці розповсюджували її в школах, на підприємствах, у торбах несли на схід і захід. Вели розмови з населенням... Посіяні нами зерна правди мусять зійти і визріти. Вірмо в це, дорогі мої друзі. Червоні окупанти запустили великий маховик репресій. Згадайте їхню підступність, застосування різноманітного знаряддя убивств: вибухові пристрої в радіоприймачах, у пакетах з поштою, отруту в харчових продуктах і воді... Знають зміюки, що українські повстанці люблять читати. Нюхають навіть книжки в бібліотеках, чи не пахнуть вони землею і сирістю. Не так давно один знайомий хлопчина відніс у ремонт мого годинника. І що з цього вийшло? «Хто дав тобі цю штукенцію? - запитав годинникар у хлопчини. - Ха-ха! Закордонна марка! Таких годинників радянські люди не носять. Це бандерівський годинник, факт! Від нього бункером тхне!» Понюхав його і навіть лизнув, сучий син! Кмітливий хлопчина вирвав годинника з рук майстра і дав дьору. Тільки його й бачили! А могло статися лихо...

Василь облизав пересохлі губи, освіжив горло ковтком криничної води.

- Друзі мої! Цей рік буде для нас ще важчим, ніж минулий. Ми вижили тільки завдяки підтримці населення. Але людям перекривають кисень. Тримаймося, не занепадаймо духом. Ми не зрадимо присязі. Будемо боротися до кінця...

- З Новим роком, хлопці! Слава Україні! Прийшов до вас щедрувати. Дозволите чи ні? - драбиною в криївку спускався «Дорош».

Ой, там на Йордані тихая вода стояла,

Там Божая Мати свого Синочка купала.

А як іскупала, в шовкові пелюшки сповила,

А як ісповила, в золоті ясельця поклала, -

заспівав хлопець приємним баритоном, не чекаючи на дозвіл. Його волошкові очі світилися такою радістю, ніби він щойно прибув з королівського балу. «Хміль» добре знав цього молодого поліщука. Довелося їм копати в лісі два бункери. Важка то робота. І землю винести, і колоди тягати, і стіни дошками обшальовувати. «Дорош» і тоді заливався співом, немов соловей на калині:

Окопи, окопи, важко вас копати,

А ще важче буде потім покидати.

Ми вас будували через цілу зиму,

Мусимо лишити за одну годину.

Чи ви, хлопці, спали, чи у карти грали,

Що ви Україну ворогам віддали?

Цю пісню склали й співали січові стрільці під час Першої світової війни.

- Тихіше, баламуте! - приструнив Хмелюк щедрівника. -Ти ж не на вечорницях. Може хтось почути!

Але «Дорош» зареготав і ще голосніше завів:

Ой, у лузі приморозі.

Щедрий вечір, добрий вечір!

Там Василько сіно косить,

Щедрий вечіру добрий вечір!

Сіно косить, коням носить...

- Замовкнеш ти чи ні? Наш Новий рік на святого Василя. Отоді й защедруєш! - Василь долонею затулив хлопцеві рота.

- Е! До того часу я можу не дожити, - засміявся «Дорош». - Дай цукерку або горішка, бо ще голосніше співатиму. Це ж про тебе щедрівка!

Ну, що поробиш із батяркуватим співаком? Хлопці сміялися, а «Дорош» випростався на увесь зріст, головою торкнувся стелі, по-вояцьки виструнчився, стукнув закаблуками, віддав присутнім честь. Потім, не перестаючи широко усміхатися, кожному подав для привітання руку. Василь дивився на нього і думав: «Чи знаєш ти, юначе, як ми тебе любимо? Чи казала тобі котрась файна дівчина, який ти вродливий?»

Хлопець виріс в убогій поліській сім'ї. Вдовиця-мати не мала ні змоги, ні сили достойно забезпечити дитинство чотирьох синів. Напівголодне, напівсирітське дитинство і безпросвітна юність...

- Приморозки вже добре припікали пяти, а ми босоніж бігали до школи. У нас, чотирьох, було дві пари дірявих чобіт. Бог його знає, як мати зводила кінці з кінцями. Проте ми не хворіли. Всі брати виросли високими і здоровими, як дуби. А коли за німців по селах почали створюватися боївки УПА, троє з нас пішли до лісу, взяли в руки зброю, почали нищити гітлерівських загарбників. Хотів і четвертий брат з нами піти, але мама почали плакати. На сімейній раді вирішили, що Михасько зостанеться вдома при мамі. Добре нам було. І ворога били, і додому навідувалися... Нагодують нас помиють, зігріють... Але німці драпанули в свою Німеччину. Прийшли ці... ну... совєти, будь вони неладні! Два брати загинули в боях із спецзагонами енкаведе, а матір з Михаськом вивезли в Сибір. Ну, я і мстив! У зуби вставляв їм пломби, а в голови - блямби! Колошкав отих недолюдків, аж пір’я летіло! Кров за кров, як сказано в Біблії.

Дійсно, повстанець «Дорош» славився відчайдушною відвагою і кмітливістю. Не один чекіст тремтів, зачувши його імя...

А зараз «Дорош» сів на ослінчик, дістав з-за пазухи загорнутий у тернову хустину пакунок.

- Танцюйте! Всі танцюйте! Святий Миколай і Дід Мороз прислали вам новорічні подарунки. А якщо по правді, то Головний Провід...

Кожен повстанець отримав від Проводу вітальну листівку з подякою, а «Дем'ян» і «Хміль» - ще й Срібний Хрест Заслуги.

- Нагороди годиться обмивати, - сказав «Дем'ян», і на світ Божий невідь-звідки з'явилася плящина зі спиртом. То був час, коли «сухий» закон в УПА скасували. Отже, спирт швиденько розвели водою, пустили по колу гранчак. Закусили хлібом і квашеною капустою.

- А тепер заколядуймо, - запропонував Василь. Через тиждень Різдво. Починай, «Дороше», тільки тихенько.

Ісусе милий, ми не багаті,

Золота й срібла не можем дати.

В дар принесемо велику Віру,

Надію нашу і Любов щиру.

Благослови нас - просимо!

Христос родився! Славимо!

Ця колядка була остання для «Дороша». На Різдво він загинув. Стара жінка з Несвіч розповіла людям про героїчну смерть трьох повстанців. Страшна звістка дійшла й до Василя...

...Після новорічної гостини «Дорош» без пригод дістався до свого бункера. Схованка мала два входи: з клуні і з городу. Під час облави кадебісти за допомогою собаки знайшли вхід у клуні. Поки докопувались до бункера, хлопці відкрили запасний вхід і повискакували на город. Їхні постаті чітко вимальовувались на фоні білого снігу. Оперативники скерували на втікачів кулемеметний вогонь. «Борис» упав зараз же біля входу в бункер. «Симона» куля догнала в полі. Тільки «Дорошеві» пощастило добігти до сусіднього хутора. Він схопив чийогось коня і погнав до лісу, що бовванів на відстані восьми-десяти кілометрів. Якби ж то було літо! Хлопець міг би заховатися в збіжжі, в кущах... Однак була зима, навкруги лежав сніг. Кадебісти не дрімали. Викликали підкріплення з Луцька й Горохова. Сотні солдатів полювали на одного повстанця. А той повстанець не збирався здаватися. Зупиняв коня, косив переслідувачів чергами з автомата. Поміняв диск і знову стріляв. Уже був недалеко від лісу, коли ворожа куля прошила праве плече. Переклав автомат у ліву руку і мчав, відстрілюючись, далі. Нараз горохівський загін оперативників перерізав шлях до лісу. Розривна ворожа куля розпанахала хлопцеві живіт. Він затиснув рану рукою, припав до шиї коня:

- Швидше, швидше, братику! Вся надія на тебе! Скачи-и!

Але удача відвернулася від «Дороша». Кінь спіткнувся і почав звалюватись на бік.

- Вперед, братику! Тільки не падай! Тільки не падай! Біжи-и-и!

І поранений кінь біг далі. Він приніс «Дороша» на чиєсь подвір'я.

З хати вибігла перелякана селянка. Побачивши закривавленого повстанця, заховалась за одвірок.

- Ось і кінець, тітко, - прошепотів хлопець безкровними губами. - Помоліться за упокій душі українського повстанця «Дороша»...

Тим часом вороги оточували хату з усіх боків. Достріливши пораненого коня, «Дорош» приставив пістоля до своєї скроні...

- Якби ви знали, людоньки, як знущалися над його мертвим тілом! - шепотіла, озираючись, жінка. – Повиколювали очі, переламали ребра, перебили кістки на руках та ногах... Боженьку пресвятий! Які ж то матері народили на світ отаких озвірілих безбожників! Кажуть люди, що клясти гріх. Та як тут не клясти? Нехай убивці живцем згорять в пекельному вогні! Нехай і сліду їхнього не зостанеться на нашій землі!

Жінку зацитькували:

- Мовчіть, тітко, бо почують і відправлять далеко пасти білих ведмедів. І нам слухати не годиться, бо є така стаття... «За недонесєніє» називається.

- Ет! Нехай роблять зі мною, що хочуть! Я плакатиму довіку за тим замордованим хлопцем. І знаєте, людоньки, коли його вже клали в машину, щоб везти до Луцька, хтось у церкві вдарив у дзвін: бам! бам! У мене серце зупинилося в грудях. Присяй-бо, що я чула, як бамкає похоронний дзвін! Видно, що угодний Богу був той хлопець...

Хмелюк не сумнівався, що розкриття криївки в Несвічах потягне за собою жахливі наслідки. Карателі відразу заарештували господиню й сина. Господар, який на ту пору був у млині, навіть не вертався додому. Але від чекістів не заховаєшся. Прийде час - зловлять і його. Побоями, погрозами, обіцянками змусять розказати все, що ці люди знають і навіть те, чого не знають.

Дійсно, через кілька днів у близькі до Луцька села наїхала тьма-тьмуща вантажівок із солдатами. Легкові авта привезли начальників. Прибула польова кухня. Гарчали дресировані вівчарки. Все вказувало на те, що заплановані чекістами облави триватимуть довго і охоплять великі території. Тепер уже й Василь у своїй криївці чув голос похоронного дзвону. Проте він вірив у життя. Українським повстанцям культ смерті був чужий.

----------------------------------

Записано зі слів жителів села Несвічі. Факти підтверджені Марією Савчин, Літопис УПА, том 28.

***

ВІДБИТКИ ОБРУБАНИХ ПАЛЬЦІВ

Ой брате, брате! Братику мій єдинокровний! Ще день-два, і ми зустрінемось з тобою в іншому світі. Чекай! Ніколи не забуду твоїх обрубаних пальців! – марив ночами Василь. В'язня тіпала пропасниця. Спочатку тіло обдавало жаром, ніби його смажили на вогні, а потім починали бити дрижаки. Перед очима хлопця зринали закривавлені пальці, загорнуті в ганчірку. Помилки не могло бути, це пальці правої руки його брата Івана. Це він, тоді ще рядовий стрілець з чоти «Берези», прорвався крізь смертельне кільце оточення німецьких військ у Новому Загорові, а потім був врятований «Циганкою» з пекельного котла. Він залікував рани, дослужився до чину сотника Південної воєнної округи, командиром якої на той час був Петро Олійник на псевдо «Еней». Брати рідко бачились, їхні стежки-дороги давно не перехрещувались, але час від часу зв'язкові приносили записочки, написані на клаптиках паперу. Інколи доходило якесь усне повідомлення чи вітання зі святами.

Ось і на Різдво 1949 року Василь отримав від брата вітальну поштівку. Брат повідомляв, що він живий-здоровий, чого й Василеві бажав від щирого серця. Минуло кільканадцять днів, і на самісіньке Водохреще зв'язкова «Оксана» принесла в рябенькій ганчірці страшний подарунок.

- Пізнаєш, друже «Хмелю»?

Василь розгорнув закривавлену шматину, придивився.

- Що за лихо? Пальці... Людські пальці! Навіщо мені цю гидоту показуєш?

- Сама не знаю, навіщо. З допомогою цих пальців я мала б умовити тебе добровільно здатися в КДБ. Подивися... Там і записка є.

Дійсно, поміж закривавленими пальцями був такий же закривавлений папірець. З почуттям жалю й відрази Василь розгорнув його, почав читати: «Прошу тебе, брате, прийди з повинною в органи. Я хочу, щоб хоч ти залишився живий. Подумай про батьків. Іван».

- Що? Іван?! - злісно вигукнув «Хміль». - Іван не міг такого написати! То не його почерк! Це провокація! Хто велів тобі передати мені цей пакунок, «Оксано»? Хто? Хто?!

- Тихіше! Не шарпай мене! Я також думаю, що це провокація. А дали мені цей згорток у Луцькому роведе міліції. В моїй присутності кадебешники зняли відбитки з цих обрубаних пальців. Сказали мені, що то пальці Івана Хмелюка. Невже ти їх не пізнаєш? Добре подивись!

У Василя перехопило подих, на мить зупинилося серце, а потім почало шалено гупати і нестерпним болем віддаватися в усьому тілі.

- О Боже! Невже... Невже це правда? - Василь впізнав пальці свого старшого брата. Ось відсутня нігтьова фаланга вказівного пальця... Василь пам'ятає той день і час, коли Іван різав на січкарні солому для худоби і випадково підсунув палець під різаки. А ось біля основи великого пальця рубець від опіку. Брати ще хлопчаками розтоплювали олово в тиглику і в формочці відливали маленькі пістолі. Це були їхні улюблені іграшки. Краплина розжареного олова капнула на руку Івана. Рана заживала довго. Залишився спотворений рубець.

- Коли знімали відбитки, «Оксано»? Коли ти була у райвідділку?

- Вчора.

- Вчора? А сьогодні ти вже тут, у повстанському схроні?! - в хлопця потемніло в очах, затремтіли руки. - Тепер я знаю, «Оксано», чому хлопці тихцем називають тебе запроданкою, кадебістською сексоткою! Я тебе... Я... Я віддам тебе під наш революційний суд! Ти заслуговуєш на розстріл!

- Заспокойся, «Хмелю»! Я знаю, що ти зараз відчуваєш. Співчуваю тобі, щиро співчуваю. Повір! Разом з тобою я готова відомстити за мученицьку смерть твого брата. Ти несправедливий до мене...

- Я усе правильно зрозумів! Ще б пак! Хіба можна довіряти колишній комсомолці, яка прибула зі Східної України? Ти заслана до нас кадебістами, он що! Не знаю, куди дивиться «Ат». Ти зуміла скрутити його, обвела навколо пальця! Такий хлопець... Такий славний хлопець! А ти... Ти - паскуда!

- Цить, «Хмелю»! Зараз же замовкни! Тобі душа болить за брата. І мені болить! Ти звинувачуєш мене в зраді, одначе я цього не заслуговую. Хочеш, я розповім тобі про себе? Хочеш? Всеньку правду викладу, нічого не приховаю. Моє справжнє ім'я Людмила Фоя. Народилася в селі Ставище Київської області. Закінчила десять класів. Була комсомолкою.

При німецькій окупації вступила в Київський медичний інститут. Прийшли повстанські похідні групи із заходу. Розповіли про боротьбу народу за визволення України. Я повірила... Стала членом Організації Українських Націоналістів. Прийняла присягу. На власні очі бачила Телігу й Ольжича. Коли ж на Покрову сорок другого року було оголошено про створення Української Повстанської Армії, я добровільно, не вагаючись, приїхала на Волинь і влилася в лави повстанців. Сьомий рік пішов. Сьомий рік… Я добре вмію перев'язувати і лікувати рани. Вмію стріляти з автомата й кулемета. Але найкраще володію пером... Це помітили командири, провідники. Я співавторка підпільного журналу для дітей «Юні друзі». В цьому році вийшла з нашого друку збірка оповідань «Мої Спадкоємці» під псевдонімом «Перелесник»...

- Ага, ага! Я читав оповідання «Над Дніпром». Сподобалось. Це твоє?

- Моє... Автобіографічне... Ти читав? Дуже добре.

- Але ж дехто каже, ніби ти сексотка.

- Нехай собі кажуть. Я знаю, хто я така. Зроду нікого не продала і ніколи нікого не продам. Готова за національну ідею піти на тортури, на плаху, життя віддам за волю України.

- Але ми всі так кажемо. Проте ти… Ти...

- Що - я? Що? Дійсно, було таке, що мене за доносом арештувало енкаведе. Били, катували, мордували, під нігті голки саджали... Я й дала згоду на співпрацю...

- Ага! Бачиш! Бачиш! Нема диму без вогню! Недарма говорять...

- Ще раз кажу: замовкни! Я купила волю дорогою ціною. Мене повезли в Київ. Зі мною мав розмову сам Тимофій Строкач. Дав завдання здати всіх командирів та провідників на Волині. Я погодилась. Повернулась назад і все щиро розповіла нашим хлопцям. Мені довго не вірили. Мною зайнялася Служба безпеки. Для перевірки дали зустрічне завдання: знову поїхати в Київ і доправити сюди одного злісного провокатора, який загубив чимало повстанських старшин.

- Хто він? Назви прізвище.

- Для чого тобі знати, це таємниця. Скажу тільки, що він росіянин, який добре володів українською мовою. Довгий час наше командування не могло вирахувати, хто здає криївки, передає в НКВД важливі документи. Коли його нарешті розкрили, він чкурнув у Київ. І ось такого запеклого вовкулаку я змогла виманити з лігва, привезти на Волинь, де з ним наші хлопці розправились по заслугах. Після цього мені знову стали довіряти.

- І ти стала дружиною провідника «Ата»? Так, «Оксано»?

- О! Ти знову за своє! Що «Ат»? Усі знають, що це за людина. У нас з ним велике кохання. Ми познайомились з ним ще тоді, коли він був простим референтом з технічних справ, організовував підпільні друкарні й циклостилі. А я писала... Я писала, писала, а він друкував. Так і здружились. Він тихий, врівноважений, інтелігентний. Я відразу зрозуміла, що це - моя доля. Повстанське кохання тривожне. «Ата» призначили окружним провідником. Він попросив у Головного Проводу дозволу на наше одруження. Ми звінчались...

В останніх словах «Оксани» вже бриніли сльози. Її слова були такі болючі й переконливі, що не вірити в їх правдивість було неможливо.

- А брат мій... Іван... Як він загинув? У бою? - перервав її розповідь хлопець.

Жінка здригнулась, ніби прокинулась від сну.

- Ні, не в бою, друже «Хмелю», не в бою. Йому передали з ремонту радіоприймач, в який вмонтували вибуховий пристрій. Він увімкнув... Рана була смертельною. Розірвані груди, пошматоване обличчя... Вони у мертвого відрубали пальці, щоб ідентифікувати особу. В їхніх архівах уже були Іванові відбитки. Ще за перших совєтів його затримували. Пам'ятаєш?

- А тіло ж де? Де його тіло?

- Невідомо. Хто знає, куди вони дівають трупи повстанців. Закопують у ярах, кидають в підвали, замуровують у бетон...

- Може, він був ще живий? Може, вони його катували? - слова Василя звучали як стогін відчаю.

- Гадаю, що ні. І записки він не писав. Вони самі...

Все ж Василь тоді з недовірою сприйняв слова «Оксани». А восени 1949 року йому довелося зустрітися з «Атом», і він розповів про героїчну смерть своєї дружини.

- Шестеро повстанців, серед яких була й моя «Оксана», зупинилися на постій у лісі. Їх оточила група червоних оперативників. «Оксана» якраз була хвора на грип, мала високу температуру. Отже, четверо хлопців прорвалися з облоги, а «Оксана» зі своїм охоронцем не змогли... Кільце замикалось. Кадебісти намагалися взяти їх живими. В перестрілці охоронця важко поранили. «Оксана» взяла з його рук автомат і відстрілювалась до останнього набою. Ще встигла вбити оперативника, який наближався до неї. А в кінці... Що там казати? Обоє пострілялись. Їхні тіла виставили в Рівному для спізнання. Хтось із високопоставлених кадебешників упізнав Людмилу Фою, колишню комсомолку, а потім повстанську письменницю, дружину провідника «Ата», котра дала розписку про співпрацю з чекістами, а насправді була вірною національно-визвольній ідеї.

Василь знав ще одну таку дівчину - Ніну Вікторівну Голоднюк,* учительку з Вінниччини. Вона також була комсомолкою. Після закінчення вчительських курсів її направили на Волинь у Заборольську школу, змусили підписати угоду про співпрацю з органами КДБ. Однієї ночі в хату, де заквартирувала молода вчителька, навідався «Остап» зі своїми бойовиками.

- Не бійтеся нас, панночко. Ми - бандерівці, проте нікому не чинимо зла, лиш просимо, щоб учителі не змушували українських дітей вступати в жовтенята, піонери, в комсомол. Вчіть діточок читати й писати, прищеплюйте любов до українсьтої історії, літератури й культури. А те, що тут побачите й почуєте, ні за яких обставин не повинні знати енкаведисти. Провокаторів і донощиків ми знищуємо.

Події розгорнулися так, що через деякий час молода заборольська вчителька пішла в підпілля, таємно звінчалася з «Остапом» у Баївській церкві і загинула в лісі разом із своїм коханим 11 травня 1949 року.

Провідник «Ат»... Він палко любив свою дружину. Відколи вона загинула, він змарнів, постарів, став мовчазним і суворим. Люто мстив ворогам за смерть «Оксани». Доля присудила йому загинути подібно до того, як загинув сотник Іван Хмелюк. Це сталося на свято Покрови. Повстанці святкували сьомі роковини УПА. Напередодні «Атові» приснилось, ніби він іде дорогою. І нараз перед ним розкрилась глибока яма. До нього підійшов якийсь незнайомий чоловік і штовхнув його в оту яму. «Ат» розповів про сон своїм друзям, які разом з ним рейдували в напрямку Цуманського лісу. Вже поза північ група повстанців прибула в ліс. Було холодно, і вони розклали вогнище з сухого коріння. Воно давало мало полумя, зате утворилося багато жару Щоб надовше затримати тепло, хлопці розвісили на кущах плащ-палатки, постелили куфайки, розляглися навкруги, аби погрітися і трохи подрімати. Довго поспати не вдалось. Прийшли зв'язківці «Дмитро» і «Чорний». Вони принесли пакети з поштою та літературою. «Ат» взяв пакет у руки... І тут сталося жахливе:

- Бабах! Бах! Бах!

Вибухом розкидало жар з вогнища в різні боки. Піднялася в повітря хмара попелу.

- О-о-ох! Я вмираю! Вми.. - почувся тихий стогін стрільця «Колодки». - Де провідник?

А й справді, де провідник? Знайшли його знівечене тіло з одірваною головою, розшматованими грудьми, відірваними руками й ногами...

- От гади, так гади! - лайнувся хтось із повстанців. - Пошту вони принесли, сволоцюги, терористи підступні! Провідник відкрив пакунок, а там - бомба! Будьте ви прокляті, зміюки!

Коли викопали яму, був уже ранок. Обережно склали відірвані частини тіла на продірявлену плащ-палатку, витягли з кишені мертвого провідника записники і мережану хусточку - останню пам'ятку від «Оксани».

- Спи спокійно, дорогий друже! Слава Україні! Вічна слава і вічна пам'ять героям!

Згадуючи ті події в камері смертників, Василь Хмелюк серед ночі зненацька заспівав:

Спіть, орли-соколи, ми гостримо зброю

І ждемо на поклик до бою!

Е-ех! Була б у нього в цю мить якась бомба! Нема... Тільки тиша, темінь і привиди минулого. А ще перед очима відрубані пальці брата Івана...

--------------------------------------

Епізод про «Оксану» й «Ата» взято з літопису УПА, том 28.

* Вчителька Ніна Вікторівна Голоднюк квартирувала в батьків авторки.

***

КРОВ НА БИНТАХ

Тепер на побачення до Василя Хмелюка щоночі прилітала душа коханої дівчини. «Орися» - «Ганна» - «Ліда»… Він знав, що її вже нема на світі, однак вона жила в його серці, зігрівала теплом любих очей, голубила поцілунками, шепотіла солодкі слова: «Хмелику... Васильку... Коханий мій!»

Ось і цієї ночі, коли хлопцеві було особливо тужно, вона припливла до нього голубим вітрильцем, зупинилась на темній тюремній стіні і врятувала від смертельного відчаю.

А тоді.. Тоді, після казки на озері з білими ліліями, дівчина зникла, пропала надовго, майже на півроку. Василь намагався розшукати її, розпитував чи не кожного новоприбулого повстанця. Ходив і в села. Може, селяни щось про неї знають. Даремно! Ніби крізь землю провалилась. Минали дні за днями, тижні за тижнями, місяці за місяцями. Де ти, мала? Ні слуху, ні духу. Але Василь не втрачав надії. Щоночі ревно молився, благав Господа Бога, щоб його кохана була жива.

Кажуть старі люди, що молитва має велику силу. Мабуть, правду кажуть. Коли одного весняного ранку Василь спав на соломі в старій напіврозваленій клуні, хтось соломинкою доторкнувся до його носа й уст. Повстанець розплющив очі, схопив гранату.

- Не треба, «Хмелику»! Не треба! Це я! - над ним нахилилась «Орися».

Від несподіванки хлопцеві відняло мову.

- Чого ти, Васильку? Ти не радий мене бачити? – голос звучав жалібно, тремтіли губи.

Василь без слів притулився до дівочих грудей і заплакав.

- Ну, чого ти? Чого? Я тут... Я з тобою...

Матінко Божа! Як вона змінилася! Бліда, аж прозора, під очима - синці. І така вже худесенька, і така маленька, в чому тільки дух тримається? Нагадувала хворе пташеня, яке під час бурі випало з гнізда.

- Рідна моя... Кохана... Де ти так довго була? – нарешті спромігся вимовити хлопець. - Я вже думав...

- Так, любий, ти правильно думав. Я повернулася до тебе з тамтого світу. Мене врятували твої молитви.

- Молитви? Я справді молився, благав Бога... Але звідки ти знаєш?

- Я відчувала, «Хмелику». Я відчувала.

Закохані замовкли, заклякли в обіймах. Тільки після того, як господиня принесла їм сніданок, вони розговорились.

- Ой Божечку! Молоко ще гаряче і хліб такий смачний! - защебетала «Орися» весело. - Спасибі вам, сестронько! Щоб Діва Марія і вам, і вашим діточкам дарувала щастячко та здоров'ячко!

- Еге! Нема ні того, ні іншого, - зітхнула молодиця. – Одна біда йде, другу за собою веде. Чи дочекаємось світла у вікні?

- Дочекаємось! Обов'язково дочекаємось! Всі біди минуться. Здобудемо вільну Україну, тоді й заживемо. Бог добрий, козак не без долі!

- Ох, якби ж то вашими устами та мед пити, - знову зітхнула господиня.

- А чи спокійно на хуторі? Чи нема облав? – запитав Василь.

- Ніби тихо. Люди кажуть, що якогось високопоставленого чекіста вбили, то вони всі в районі на похоронах. Сидіть собі... Якщо якась тривога, то скажу.

Господиня пішла, а «Хміль» з «Орисею» зарились глибше в солому і розпочали розмову.

- Розказуй, «Орисю»! Ти, напевно, побувала в кігтях енкаведешників?

- Та ні. Бог милував. Усе почалося, здавалося б, із дурниці. З чобіт...

- З чобіт? З яких чобіт?

- З моїх хромових чобіт, які я так любила й берегла. Повела я одного командира зв'язком на Рівненщину. А там у лісах - багнища, мочарі... Розкисли мої чоботи. Виліз із підошви цвях, почав у п'яту колоти. Спочатку терпіла, а потім уже й терпець увірвався. Шкутильгаю на пальцях, боюся на п'яту наступити. Роззулась я, хотіла того гвіздочка витягти. Ага! Якраз! Сидить, як холера, і коле, і коле! Підмостила я шматочок кори - муляє! Постелила сухої травички, а цвях ще дужче встромився в мою нещасну п’яту. Господи! По мені вже піт тече, в очах темніє... Побачив це мій супутник, порадив зовсім зняти чобіт. Прив'язав ликом ганчірку до моєї ноги, а вона вся в крові. Ну, прошкандибала я десь із кілометр боса. Так, Васильку, боса, бо лико незабаром протерлось, а ганчірка залишилася в болоті. Біда бідою... Дочалапали ми до якогось поліського села, зайшли в хату. Господиня нагріла води. Я попарила ноги. Ніби полегшало. А під ранок почало сіпати. Сіпає і сіпає, спасу нема! Нога почервоніла, розпухла. «Ой лишенько! Дохтура треба!» - сплеснула долонями господиня...

«Орися» замовкла, облизала язиком пересохлі губи.

- Що ж було далі?- підганяв її Василь.

- А що далі... Знала я місця, де розмістилися повстанські шпитальки, проте до них потрібно було дійти. Командира передала іншій зв'язковій, а сама вирішила шукати порятунку. Ішла в личаках. Багнюка хлюпотіла, ноги мерзли... Все ж дійшла. І знаєш, «Хмелику», хто мене лікував?

-Хто?

- «Мамця»! Чув про таку?

- Здається, вона керує на Волині Червоним Хрестом.

- Ні-і! На наших теренах Червоним Хрестом керує «Верба». Це перша наставниця «Мамці». «Верба» у свою чергу підпорядковується Катерині Зарицькій, дружині Михайла Сороки. Вона керує УЧХ.* А «Мамця» пройшла санітарний вишкіл у Мачулках Володимир-Волинського району. Проходив вишкіл у Свинаринському лісі. Вона ж організувала перший повстанський шпиталь у Вовчаку.

- Ага, ага! Здається, її прізвище Коханська, якщо не помиляюсь.

- Ні, не помиляєшся. Отож, «Мамця» оглянула мене і зашепотіла до іншої медичної сестрички: «Бідна дівчина. Тут пахне гангреною або тетанусом». Слово «тетанус» я уже чула. Це страшна інфекційна хвороба, правець по-нашому. Хребет людини вигинається в дугу, м’язи стають твердими, як залізо, дихання припиняється і - капець! Та чомусь я гангрени боялася більше. Відріжуть ногу! Вже краще вмерти, ніж бути калікою. Перелякалась я, а вони ще дужче. Потрібна протиправцева сироватка, а її катма. Спорядила «Мамця» свою помічницю «Христину», щоб та негайно привела лікаря. Я вже марила в гарячці, коли прийшов той лікар. Не знаю, що вони зі мною робили, але на третій день я прийшла до пам'яті, почала одужувати. Знаю тільки, що кололи через кожні чотири години пеніцилін. «Мамця» від мене не відходила. «Народилася ти, дівко, в сорочці, - казала. - Це в мене такий другий випадок. Півроку тому одна сільська жіночка наступила на вила, пробила ногу і пішла на той світ. Залишився її трирічний синочок Славко сиротою. Я плакала від жалю та безсилля. Оцими-о руками закрила очі не одному повстанцю.

Пам’ятаю першого свого пораненого. Мав відкриту рану живота, рвані рани грудей, перелом правого плеча... Теліпалися пошматовані м'язи... Гранатою рвануло. Божечку! Я сп'яніла від запаху крові, запаморочилась голова, потемніло в очах. Боюся втратити свідомість. Останнім зусиллям волі поскладала на місце мязи, перев'язала рани, наклала шину. А той нещасний хлопчина навіть не стогне. Дивиться на мене лагідно й шепче: «Які у вас цілющі руки! Торкнулися до ран моїх - і біль ущух. Здається мені, що я маленький, а біля мене мама... Хотів би я стати орлом, полетіти понад гори до рідної хати...» Через півгодини бачу, що в нього посиніли губи й нігті, пеленою заволокло очі. Він ще раз усміхнувся і прошепотів: «Мамцю... Мамцю моя рідна...» Я накрила його юне обличчя простирадлом, а він уже ширяв беркутом понад Бескидами, торкаючись крилами неба. Сама його й поховала. Тіло лежить осьдечки, на Волині, а душа полинула у рідні Карпати. Був родом з Косова, а ім'я мав - Іванко.

Відтоді всі повстанці почали мене кликати «Мамця». Були ще й інші, яким я закрила очі... А тебе, бач; виходила. Недавно вилікувала одну сільську молодичку від камінців у нирках. Бідолаха дерлася на стіни від болю. Я кинулась по селах шукати чорну редьку. Терла її на тертці, давила сік, давала пити. Помогло!»

«Орися» заплющила очі, замовкла. Потім поцілувала Василя в небриту щоку і продовжила розповідь:

- Коли я вже почала вставати, то «Мамця» доручила мені виготовляти пакети першої медичної допомоги. Такі саморобні торбочки... Бинти різали з домотканого полотна. Клали пляшечку йоду, ампулу з нашатирним спиртом, таблетки стрептоциду... А скільки цікавого розповіла мені ця незвичайна жінка!

- Що ж вона розповіла?

- Хіба тобі цікаво слухати?

- Цікаво. Дуже цікаво.

- Ну то слухай. Я навіть не уявляла, як важко живеться і працюється у підпіллі повстанським лікарям, санітаркам. Складні операції в напівтемній сільській хатині, в криївці або й у лісі під ялинкою. Шпиталі мобільні на п'ять-п'ятнадцять чоловік. Облави... Доводиться медичним працівникам брати в руки зброю, вступати в бій з ворогом, евакуювати поранених у безпечне місце. Несуть вони їх на ношах, тягнуть на плечах… Мені чистив рану лікар на псевдо «Кум», єврей за національністю. Справжній український націоналіст. Оперував наших командирів, провідників, разом з нами терпів нужду, холод, голод. А ще нестачу ліків і медичних інструментів. А оце я йшла сюди, і мені люди сказали, що лікар «Кум» разом з повстанцями прийняв бій у схроні. Всі загинули. Хлопці пропонували, щоб він здався чекістам, але той не захотів. Пустив кулю в скроню... Єврей помер за вільну Україну!

- Зачекай, «Орисю»! - первав розповідь дівчини Василь. - Я знав лікаря «Білого» і його дружину. Вони також євреї, але стали повстанськими лікарями. Прекрасні люди, найкращі спеціалісти в нашій окрузі. Втекли з німецького гетто від розстрілу, а повстанці їх прихистили. Були й наші лікарі та медсестри, багато з них вихідці зі Східної України. Навіть учительки, яких комуністи направляли в школи на Західну Україну, щоб вони робили з наших дітей піонерів і комсомольців, поспілкувавшись з повстанцями, допомагали їм, а декотрі пішли в підпілля. Я пам'ятаю, як у непрохідних лісах Камінь-Каширська будували наші хлопці великий шпиталь. Сам командир «Рудий» зі штабними старшинами «Яворенком», «Шуткою» та з господарчим «Омельком» перевіряли будівництво. Найкращі продукти, такі як мед, цукор, молоко, масло, яйця, овочі та фрукти, направлялися у той засекречений шпиталь. На Турії безперебійно працювали тартак і водяний млин, поставляючи будматеріали і борошно для хлібопекарні. З аптеками справа була гірша. Але наше славне жіноцтво - «Вишня», «Буря», «Зірка», «Циганка», «Сіра» діставали ліки ніби з-під землі. Пам'ятаю, як ці пречудові повстаночки 30 червня 1943 року організували святкування другої річниці проголошення у Львові Акту відновлення Української державності. Я тоді прибув з Мачулок, де відбувався вишкіл підстаршин у кількості 150 чоловік під керівництвом «Запорожця», «Морозенка» й «Донця». Ну й гульнули ми тоді в Колках гарненько! Гей-гу! Гей-га! Прощай, моє дівча!

- Тихіше, Василю! Ще почує хто... Розійшовся!

- Винуватий... Рот на замок! - усміхнувся хлопець.

- Отож бо... Ти помовч, а я розповідатиму. Я також знаю «Сіру», а ще «Рому», «Христю», «Зою», «Рогінду»... Які ж то самовіддані дівчата! Дай, Боже, їм довгого й щасливого віку. Хтось мені казав, що лікаря «Кума», який врятував мені життя, УГВР посмертно нагородила Срібним Хрестом Заслуги. Розповіла мені «Мамця» про багатьох повстанських лікарів. Я позаписувала їхні прізвища й псевдо для історії. Колись напишу книжку про цих мужніх людей, справжніх лицарів чину. Папірець ношу з собою. Де ж він?

«Орися» вибралася з солом'яної нори, обтрусилася, почала обмацувати кишені.

- Ось він! Знайшла! Слава Богу, що не загубила! Я ж забула сказати, що наш шпиталик продав чекістам зрадник «Юрченко». Зі мною лікувалися стрільці «Підкова», «Григор» та «Орач». «Підкова» був обпечений, врятувався з палаючої клуні. А ті двоє - з вогнестрільними пораненнями. От і вирішили «юрченківці» разом з чекістами захопити нас живими. На щастя, загін «Ягоди» прийшов нам на допомогу. Розпочався бій. Навіть я і «Мамця» стріляли. «Тікайте всі поодинці, хто куди може!» - наказала «Мамця». Я побігла селом. Уже сутеніло. Заховалася в чиємусь курнику. Кури зчинили галас, потім затихли. Через деякий час сюди заглянув енкаведист, присвітив ліхтариком, але мене не побачив. І ось я тут, з тобою, любий мій Василечку!

Хлопець міцно обійняв свою кохану. Вони попадали на солому і цілувались, цілувались до безконечності.

Уже під вечір «Хміль» попросив «Орисю»:

- Прочитай мені, мала, прізвища повстанських медиків, які ти записала на отой папірець. Хочу знати...

- Ну то послухай. Де вони тут? Ага! Галина Дидик - «Ганна» і Катерина Зарицька - «Монета» - знані усім діячки УЧХ. Лікар Юрко Липа - віртуозний травматолог. Лікар Олександр Давиденко, родом з Полтавщини, мав псевдо «Мелодія». Доктор «Ярий», цебто Яромир Оцесницький, він народився в Чехословаччині. Олекса Зеленюк - «Пастер», народився на Вінниччині, вчився в Одесі та Львові. Став головним повстанським лікарем Карпатського краю. А ще лікарі на псевдо «Берест», «Фок», «Вугляр», «Амікус», «Сойка»... Ще один єврей Варм Шая Давидович на псевдо «Скрипач». В УПА він з травня сорок третього року. Ходив у рейд на південь із загоном «Сосенка». Лікував вояків з куреня «Голобенка». Тоді в курені «Голобенка» нараховувалось п'ятсот стрільців, а дислокувалися вони в селі Божа Воля Вербського району.

- Я, «Орисю», навіть сотників з цього куреня пам'ятаю: «Ігор», «Нерозлучний», «Хома», «Кидияр», «Узбек», - перебив мову дівчини Василь. - Так, так! Були в тому курені узбеки й азербайджанці. А де зараз лікар Шая? Не знаєш?

- Схопили його чекісти разом з дружиною. Слідство велося в Ковелі. Що з ними зробили, важко сказати...

- «Орисю», порви цей папірець! Негайно порви! Я наполягаю!. Не доведи. Господи, якщо він потрапить у руки тим песиголовцям!

- Я десь заховаю. Для історії...

- Порви!

Вона послухалась, папірець порвала на дрібні клаптики.

І ось у камері смертників в'язень Василь Хмелюк пригадав ту зустріч у чужій клуні і розмову про повстанських медиків.

«Усі вони були героями. Всі до одного», - думав хлопець. Дійсно, були вони тими голубими вітрилами порятунку для вояків УПА в найскрутніші хвилини життя, коли їхні рани стікали кровю або коли вони марили в тифозній, туберкульозній, грипозній гарячці.

-----------------------------------

Використано матеріали газетних публікацій і «Літопису УПА», том 7, 8, 9, 28.

* УЧХ - Український Червоний Хрест.

***

ТА, ЩО МОЛИТЬСЯ

Ночі у камері смертників подібні одна до одної, мов близнята. А там, у підпіллі, щодня й щогодини потрібно було чекати якоїсь несподіванки. Українські повстанці мали особливу інтуїцію. Вони знали звички своїх ворогів, назубок вивчили тактику їхньої поведінки. От хоч би й облави...

Як правило, облави проводились у великі релігійні свята. Підпільники – віруючі люди. Їм кортить піти до церкви, посмакувати на Різдво кутею, а на Великдень розговітися свяченим яєчком. У святкові дні хлопці розслаблювались, втрачали пильність. Частенько разом з родиною господаря сідали за стіл, колядували або співали -«Христос воскрес». Отут і з'являлися облавники. А перед більшовицькими святами, такими як Жовтнева революція, Перше травня, День Перемоги, кагебешники завжди включались у «соцзмагання». Брали зобов'язання, чий підрозділ більше вб'є бандерівців. Організовували на повстанців справжнє полювання з хортами.

Тієї зими прибули на Волинь спецзагони з Львівщини та з Рівненщини.

- Не довіряють місцевим чекістам, - перешіптувалися селяни. - Начальство вважає, що тутешні карателі не в повну силу тлумлять хлопців з .лісу, ставляться поблажливо до деяких родин. А ось чужі... Ті то вже підлоги зривають, печі розвалюють, всю землю на обійсті перекопують.

- А таки так, людоньки. Змагаються сучі діти, зі шкіри вилазять! Навіть сексотів не минають. Перевіряють і їх. Мовляв, між секретними «сотрудниками» є такі, що допомагають повстанцям. Ехе-хе! Всі села Сенкевичівського району охоплені облавами. Що ж воно буде, людоньки? Що буде?

В селі Бискупичі цілодобово товклися червонопогонники. Люди, на обійсті яких були криївки, жили в страху

- Давайте переберемось у порожню криївку, яку підготував своїй ланці «Дорош», - пропонували друзі Василеві. - Приходила розвідниця й казала, що там уже облави пройшли.

Ніч була місячна, з тріскучим морозом, однак на полях снігу було мало.

Одягнувшись у білі маскувальні халати, хлопці залишили обжитий бункер. Полями добралися до хутора в Шкліні, розбудили господарів.

- Ой синочки! В нашому селі облави ще не скінчились. Два дні тому шукали на нашому хуторі, але. Богу дякувати, не знайшли нічого.

- Ми залишимось у вас, бо не маємо іншого виходу.

До криївки влазилося з повітки, яку селяни називали шопою. Тут стояли віз і сани, зберігались плуг, борони, кінська збруя. Земля замерзла так, що довелося вхід вибивати ломами. Стукіт серед ночі міг привернути увагу сусідів. Накінець спустилися в маленьку підземну кімнатку.

- Господи, яка холоднеча! Сиро, непривітно! Навіть сірник не хоче горіти.

- Бо кисню нема. Де продухи? Шукаймо продухи. Ага, знайшов! Але вони також засипані мерзлою землею. Мусимо і їх пробивати залізними ломами.

Роздовбали два отвори, впустили повітря, засвітили каганець. Те, що побачили, жахало. На лежанках замість матраців і перин - мішки з прілою соломою.

- Дядьку, дайте чим-небудь вкритись, бо до ранку перетворимось на шматки льоду. Зуб на зуб не попадає!

- Ось вам два коци. Ще маю кожух... Добрий кожух, довгий і не зовсім старий. Закутайтесь і лягайте тісненько один біля одного, бо справді до ранку задубієте.

Кожух і ковдри не дуже допомагали. Хлопці не спали. Час від часу рухались, намагаючись зігрітися. Крім того, бракувало кисню. Згасав каганець.

- Відкриймо вхід, - запропонував Василь.

- Ні, навпаки. Вхід потрібно замаскувати. Нехай хазяїн притрусить землею, заллє водою, щоб до ранку замерзла земля. Завтра можна чекати облави.

- Але ж енкаведисти в першу чергу шукають не входу в бункер, а продухи. Про це всі знають.

Дійсно, що оті продухи - справжня проблема. При відсутності снігу навколо продухи осідав іній. Коли ж земля вкрита снігом - над продухою утворюються проталини. Дресировані собаки хутко знаходили продуху, а далі... Далі через отвір чекісти кидали димові й газові шашки, гранати, вибухівіу. Обжиті криївки були обладнані вентиляторами, і нестача кисню не так відчувалась.

Слава Богу перший день пройшов без облави, і господар кілька разів озивався до хлопців через продуху Цілий день вони не їли, хоч мали запас хліба, сала та води. Наступна ніч пройшла спокійно. Бункер трохи нагрівся від людських тіл. Каганець не гас. Підпільники повечеряли й поснули. А вранці господаря над продухою побачив сусід, який за Польщі був комуністом. Над життям людей у криївці нависла небезпека.

- Тепер, скуштувавши колгоспного раю, сусід притих, - казав господар. - І взагалі він не поганий чоловік. Поміркований, доброзичливий... Проте хто знає, що в нього на думці і якого коника може викинути. В душу йому не заглянеш. Краще було б, хлопці, якби ви звідси пішли.

Ота родина в Шкліні, що їх прихистила, то були дуже порядні, милосердні люди. Вони знали, що «Дорош» із товаришами, які мали в них зимувати, загинули. Однак і далі піклувалися про повстанців, наче про рідних синів. Особливо доброю була господиня. Вона намагалася віддати усе, що було в хаті. Коли хлопці вирішили покинути хутір, вона нагодувала їх гарячим капусняком зі шкварками, зав'язала повну хустку пиріжків з квасолею. Поцілувала кожного, перехрестила, заплакала.

- Нехай Господь Бог і Пречиста Матінка заопікуються вами, діточки. Будьте здорові... Живіть довго...

- Дякуємо, тітко. Напевне, в світі нема іншого народу, який з такою стійкістю і самопожертвою боронив би рідну землю від навали чужинців. Нема в світі таких матерів, як матері українські...

Тієї ж ночі хлопці повернулися в Бискупичі.

- Допоки ви були відсутні, на нашому хуторі пройшло дві навали облав. Ось погляньте! Порубали підлогу в хаті і в сінях, проте обійшлось...

До середини лютого підпільники прожили спокійно. Та одного дня пополудні почули умовний стукіт тривоги. Крізь продуху донісся зляканий голос господаря:

- Облава! Вже шукають у сусідів.

- Загатіть продухи землею. Поводьтеся спокійно, - наказав «Хміль». Одна продуха виходила в комору, і ще була змога її замаскувати.

А поводитись спокійно, коли життя багатьох людей висить на волосині, майже неможливо. Хитрі комуністичні «іщейки» спеціально водили з собю психолога, який тільки те й робив, що спостерігав за виразом облич присутніх. Невдовзі на подвір'ї загавкотів собака, йому відповіла вівчарка, яку привели з собою кадебісти. І почалось! Над схованкою пронісся стукіт важких солдатських чобіт. З гуркотом відсунули бочку з капустою, що її господар поставив на продусі. Почулося гупання ломів, і в криївку посипались грудки землі. Хлопці були переконані, що прийшов кінець.

- Наказую знищити документацію, записні книжки і фотознімки, - прошепотів «Хміль».

Папір рвали на дрібненькі шматочки, заливали водою, втоптували в землю.

- Підготувати зброю!

На стіл лягло чотири пістолі із знятими запобіжниками.

- Одягнути вишиті сорочки!

«Де ви, дорога мамо? Де ви, завіяні снігами в Сибіру? Чи відчуває ваше любляче серце, що прийшла остання хвилина мого життя? - думав Василь. - Ви колись казали, що материнська молитва рятує з дна моря. Моліться, мамо... А ви, мої любі брати, чекайте зустрічі зі мною. Вже недовго...»

Василь бачив, як в очах побратимів з'явилося світло вічності і чув, як з їхніх душ виривався німий крик: «жити!»

- Не бійтеся смерті, хлопці. Ми щодня чекали такого кінця. І так Бог нам дозволив пожити довше, ніж іншим борцям за волю. Подякуймо за це Спасителю... Нас багато. Всіх не перестріляють... А зараз слухайте мій наказ. Самі вони не поткнуться. Запустять у схрон господаря або когось іншого з його сім'ї. Тож не стріляйте! Тільки при крайній необхідності дамо кілька черг з автоматів, кинемо гранати. А потім...

Усі знали, що буде потім. Без нарікань налаштувалися на смерть.

Так продовжувалось довго. Минула година, а може, дві. Поступово гупання й крики затихли. Настала тиша.

- Цс-с, хлопці! Хтось відгортає землю з продухи...

- Це я... Я... Відійшли гаспиди, - донісся втомлений голос господаря.

- Відбій! - сяйнув очима «Хміль». - Беріться до роботи! Наведіть лад у криївці.

Повстанці, що подумки встигли переступити поріг у потойбіччя, мусили знову налаштовуватись на життя, на подальшу боротьбу з окупантами.

- Ходіть сюди... Подивіться, що наробили ті антихристи. Викопали ями в хаті, в коморі, в хліві, в погребі. Викинули на подвір'я картоплю. Розтягнули стіжок соломи по всьому подвір'ї. Я намагався бути стриманим, а насправді був ледве живим. Повикидали одяг зі скрині... Вигорнули обрік з ясел у хліві... Навіть свиняче корито викинули надвір, - розповідав господар. - Це була битва, страшна битва двох ворожих сил, дарма, що не ревіли гармати. Хтось із вас, хлопці, щасливий. За когось о тій годині молилася мати.

«Це за мене. За мене, - думав Василь. - Спасибі, мамо! Ви врятували мені і моїм друзям життя. Цього разу смерть нас обійшла стороною. Але чи надовго?»

В кінці лютого пригріло сонце, почав розтавати сніг. Відлига спричинила багато клопоту. По-перше, через продуху, що виходила в город, полилася в криївку вода. По-друге, відновилися облави. По-третє, дороги й поля розвезло так, що ночами відійти в спокійніше місце було надзвичайно важко. Все ж таки хлопці вирішили перебратися в ліс у запасну криївку. Набридло сидіти на одному місці і з дня на день чекати смерті. Крім того, вони наражали на жорстоку розправу своїх господарів. У лісі ж на цю пору було безпечно. Туди по такій страшенній хляпанині кадебісти поткнутися не наважаться.

- Цієї ночі ми від вас відійдемо. Дякуємо за гостинність. Простіть за всі страждання та страхи, котрі ви за нас перетерпіли, - Василь кріпко потиснув господареві руку, заглянув у вічі.

- Що ви, хлопці... Ви ж наші, рідні... Та й куди підете в таку негоду? Неможливо йти полями. Ноги по коліно провалюються в болото. Сидіть тут!

Яка ж бо щира душа у цього літнього спрацьованого селянина! Інший на його місці був би радий позбутися великого клопоту, а він...

- Треба йти. Облавники повернуться. Небезпечно і вам, і нам. Хіба не страшно?

- Та ні. В доброму товаристві і померти не страшно. Ми ж з вами - єдина сім'я.

- Спасибі. Ви нас годували, переховували, дбали про нас. Тож прийміть оце...

- Що воно таке?

- Гроші. Підходить весна. Купіть продуктів. Ми ж поїли за зиму всю картоплю, - Василь силоміць запхав у кишеню чоловікові невеличкий пакунок.

- І вам не соромно? Гроші... Які ще гроші? Маємо руки - заробимо! Слава Богу, голоду нема. В крайньому випадку підемо пастись! - і чоловік, доброзичливо засміявшись, поклав пакуночок на стіл. - Заберіть, а то розсерджусь!

Невідома сила здушила Василеві горло, на очі навернулися сльози. Прощання було коротким, але сердечним. Темна лютнева ніч проковтнула чотири людські постаті. Тільки чавкання чобіт по болоті вказувало шлях людей, котрі викликали смерть на двобій з твердою вірою в перемогу.

«Ми будемо жити! Ми виборемо волю й незалежність Україні! Наші діти й онуки пишатимуться, що їхні батьки були бандерівцями, не побоялися ні Гітлера, ні Сталіна, ні чорта, ні диявола, а зі зброєю в руках стали на прю із лютими загарбниками!» - думав кожен з цих народних месників.

Ранок застав їх у лісі. Там ще лежав сніг. Іти стало легше й веселіше. Вони здолали за півночі п'ятнадцять кілометрів. Українські партизани спроможні на великі справи. Є ще порох у порохівницях, а бунтівний дух розпирає молоді груди. Українські матері моляться за своїх синів. Оранта... Оранта...

Василь чув це слово ще в юності, коли вчився в гімназії. В перекладі з латинської «оранта» означає: «та, що молиться».

---------------------------------

Записано з розповідей колишніх комбатантів УПА.

***

ДЕ ТИ, «ЦЬОНЮ»?

І приверзеться ж таке! Оті нічні видіння й примарні тіні минулого на тюремному мурі навіть помолитись не дають, не те, щоб заснути...

...Василь бачить садок. Тієї весни рясно цвіли яблуні. Він прибув у село Забороль на зустріч з «Похмурим».

- Чого покликав, друже?

- Важлива справа. Сьогодні на хуторі Підберег у Терпельовому садку будемо приймати в лави ОУН молоде поповнення. Подія урочиста, сам знаєш. От ми й вирішили запросити на присягу когось з проводу.

- Коли це відбудеться?

- Зараз. Мабуть, хлопці й дівчата нас зачекались.

- Ну то ходімо. Дорогою розкажеш про деталі. Скільки осіб маємо прийняти?

- Точно не знаю. Приблизно десять-одинадцять...

- Чи не забагато відразу?

- Ні! Ми їх добре перевірили. Надійні дітлахи. Забороль - патріотичне село.

Хоч ніч була зоряна, проте в садку стояла темінь. Гілля вгиналося від біло-рожевого шумовиння, а пахощі такі, що після затхлої криївки паморочилась голова. Попід деревами, хто на колоді, а хто на траві, розсілися хлопці й дівчата. При появі повстанців - піднялись.

- Слава Україні!

- Героям слава!

Настала така тиша, що чутно було, як на далекій шосейній дорозі сигналять автомашини.

- Знаєте, чого ми до вас прийшли?

- Знаємо!

- Готові?

- Готові!

- Зараз ми будемо викликати вас по іменах та прізвищах, а ви підходьте на розмову. Всі знаєте напам’ять Декалог націоналіста?

- Знаємо!

- Прохання говорити тихо. Ми довкола виставили чати, однак потрібно поводитись обережно. Ворог не дрімає. Зрозуміли?

Першою до повстанців підійшло, якесь босе дівчатко. «Похмурий» присвітив ліхтариком: засмагле личко, блакитні очі, русява коса...

- Як тебе звати?

- Тетяна... Тетяна Дейнега.

- Ага! Ми кілька разів були у вашій хаті. Здається, ти вчишся в Луцькій школі?

- Так. У восьмому класі.

- Скільки ж тобі років?

- П'ятнадцять.

- Правду кажеш? Не обманюєш? На вигляд ще зовсім дитина. Люди казали, що тобі лише чотирнадцять.

- Ні, ні! П'ятнадцять! Правду кажу!

- Віримо. Всьому, що ти кажеш, маємо вірити, бо перевірити нема змоги. Знаємо, що всі метрики і реєстрові книги згоріли в церкві, коли німці з поляками палили ваше село. Важливе інше... Чи ти усвідомлюєш, що віднині назавжди пов'яжеш свою долю з боротьбою за волю України?

- Усвідомлюю.

- Добре подумала?

- Подумала. Мій брат у тюрмі. Хочу мстити.

- Оцього не треба. Ми даватимемо тобі завдання, а ти повинна їх виконувати. Зможеш?

- Зможу.

- Може, забагато буде для вашої сім'ї? Брат у московських застінках, батьки нам помагають...

- Брат був повстанським зв'язковим. Його спіймали...

- Про це треба менше говорити. Що сказано в шостій заповіді Декалогу?

- «Про справу не говори з ким можна, а з ким треба». Я вважаю, що з вами можна й треба говорити.

«Похмурий» переглянувся з «Хмелем». Повстанці засміялись.

- Іспит витримала. Приймаємо в лави юнацької сітки ОУН. Почекай, мала, доки ми з усіма переговоримо. В кінці приймете присягу, і ми дамо кожному з вас підпільне псевдо.

Прийом в Організацію Українських Націоналістів продовжувався майже до ранку.

«Я, Дух одвічної стихії, що зберіг тебе від татарської потопи і поставив на грані двох світів, щоб творити нове життя. Здобудеш Українську Державу, або згинеш у боротьбі за неї. Не дозволиш нікому сплямити ні честі, ні слави української нації. Будь гордий з того, що ти є спадкоємцем боротьби за славу Володимирового Тризуба...»

Цілували синьо-жовтий прапор. Присягали на вірність Україні. Схвильовано шепотіли:

- Клянусь! Клянусь! Клянусь!

- Де ти, Тетяно? Ще не втекла додому спати? Підійди сюди.

Дівчинка знову опинилась у світлі електричного ліхтарика.

Василь відвів її подалі, щоб ніхто не зміг підслухати їхню розмову.

- Районовий провід доручає тобі стати пропагандивним референтом юнацької сітки. Знаєш що це таке?

-Ні.

- Розповсюджуватимеш серед школярів і студентів наші листівки й заборонену літературу. Особливо нас цікавить Луцька педшкола. Там куються кадри вчителів. Вони повинні знати, за що бореться Українська Повстанська Армія. В педшколі ми вже маємо кількох надійних студентів. Згодом повідомимо, як з ними зв'язатися. А зараз візьми оцей пакунок. Тут підпільні журнали «Ідея і чин». Мусиш передати їх в Антонівську школу вчителю математики Камінському. Знаєш такого?

- Знаю.

- Ну, все. Можеш іти.

- А псевдо? Як я віднині маю називатись?

- Га! А справді... Забув! Провід вирішив, що ти будеш «Цьоня».

- «Цьоня»? - на обличчі дівчини промайнула тінь незадоволення. - У моїх подруг гарні псевда: «Ромашка», «Зірка», «Дзвінка»... А я - «Цьоня»?! Не хочу!

- Тихіше! Провід так вирішив. Ти мусиш підкоритися. Нам казали, що ти дуже любиш коней, їздиш верхи не згірше за хлопців. Називаєш батькового коня «Цьоня», цілуєш його в губи...

- То не кінь, а кобила, Гніда називається. Дійсно я її люблю, бо пасу її, запрягаю, навіть орю й бороную. Батько повернувся з німецького полону на милицях. «Цьонею» я називаю лошатко. Цьоня, цьося... На корову я кажу «миня», на свиню «хруня»... Може, ви мене Хрунею назвете?

- Облиш! Не смішно! Ти ж не дитина, а член ОУН! Будеш «Цьонею». Такий наказ.

- Нехай уже буде. Мій брат мав псевдо «Рижик», а я - «Цьоня»… Якось воно не зовсім... У дитинстві три доньки священика Сібіковського мене «білою лілією» називали...

І чого Василеві Хмелюку пригадалася ота «Цьоня»? Може, тому, що тієї ночі вона йому дуже сподобалась. Стояла в яблуневому садку, як біла лілія і мерехтіла синіми очима. Хлопець відчув до неї симпатію з першого погляду. Він кохав «Орисю». А ця юна білявка... Їй тільки п'ятнадцять. Ще й не квітка, лиш пуп'янок...

У подальшому «Хміль» слідкував за діями тієї сільської дівчини. Йому розповідали, як вона потрапила в засідку, коли везла важливе доручення в село Озденіж. Можливо, це був збіг, а можливо, що хтось доніс. «Цьоня» не розгубилась. Вона направила Гніду на якогось недолугого «стрибка», і він упав під кінські копита. Дівчина припала до кінської гриви і стрімголов помчала у ліс. Червонопогонники оговтались і послали погоню. Ага! Шукай вітра в полі! Ніби крізь землю провалилась. Казали, що разом з кобилою заховалась «Цьоня» в клуні знайомого селянина, поки все затихло. Тільки тоді, вже пішки, занесла в призначене місце пакет.

- Ти мала право його знищити, - дорікали повстанці. - Навіщо ризикувала і наражалася на арешт?

У відповідь дівчина сором'язливо усміхалась і мовчала. На батьковій конячці знову вирушала в навколишні села з пакетами листівок і забороненої літератури. Підтримувала зв'язок з учителем Камінським, організаційним референтом оунівської сітки. Бувало, що з однокласницею Раєю Мохнюк пробиралися під огорожу військових казарм на Красному в Луцьку і передавали радянським солдатам листівки з антибільшовицьким змістом.

Так продовжувалось до пори, до часу. Не минула «Цьоню» лиха доля.

Спочатку енкаведисти заарештували вчителя Камінського. А в червні сорок дев'ятого схопили юну дівчину, замкнули на руках кайданки, повезли в Луцьк, запроторили в слідчі підвали НКВД. Три місяці допитів, суд і... ГУЛАГ.

Де ти тепер, юна русявко? Довбеш камінь ломом і киркою в кам'яному кар'єрі, надриваєшся на лісоповалі в глухій тайзі, розвантажуєш баржі на Амурі? Як тобі живеться в неволі, дівчинко? Як спиться на тюремних нарах? Які сни тобі сняться? Кобилку Гніду, твою вірну подругу, червоні посіпаки разом з коровою і реманентом забрали в колгосп. Хлів і клуню розвалили, здерли бляху з хати. З цього матеріалу збудували свинарник на церковному подвір'ї. Провідник «Хміль», який приймав тебе в молоді націоналісти, доживає останні дні в камері смертників Луцької в'язниці...

Згадай його добрим словом, «Цьоню»! Згадай!

------------------------------

Автобіографічне: епізоди з особистого життя авторки.

***

НЕТЛІННІ МОЩІ ПРАВЕДНИКІВ

Бог і Україна. Ці священні слова носив у своєму серці кожен воїн Української Повстанської Армії.

- Бог відвернувся від українців. Інші народи й національності мають свої держави, а ми не маємо. Скільки сліз і крові пролито! Вісім разів проголошували українську державність і ні разу не втримали її в руках. Воля поманить-поманить і вислизає з наших долонь. Але чому? - такі нарікання часто можна було почути серед повстанців.

- Ясна річ... Бог - іудей, обітована земля - Ізраїль, а Його обранці - євреї.

- Ой, не кажіть так! Ніде в Святому Письмі не написано, що Бог - іудей. Можливо, то Ісус Христос, Син Божий, а не Бог Отець...

- І це не факт, Ісус Христос народився в Галілеї, а не в Ізраїлі. Він мав русяве волосся і сині очі, як ми з вами. Євреї, як звісно, чорняві, з карими очима, гачкуватими носами. Якби Ісус був іудеєм, то Його не розіп’яли б. Жид жида ніколи не вб'є.

- Не сміши! Може, ти ще скажеш, що Ісус Христос - українець? А може, Він наш земляк, волиняка? - іронізували декотрі. - Бог - це Бог. Він один для всіх народів світу.

- Тоді чому Він одних має за синів, а нас - за пасинків?

- Ми всі Його діти. Є така догма: кого Він любить, того й карає.

- Нічого собі! Триста літ карає і ніколи не милує.

- А як ти думав? Свого єдинородного Сина покарав, віддав на мученицьку смерть. Над ним знущались, плювали в лице, руки й ноги прибивали цвядами до хреста...

- Але ж Він воскрес!

- І Україна воскресне. Але для того, щоб воскреснути, потрібно спочатку померти.

- Та ж помирали! Сотні разів помирали! Мільйони гинули!

- Цитьте ви, апостоли-пророки! Ось іде повстанський капелан. Нехай розтлумачить, хто з нас каже правду, а хто богохульствує.

Отець Іван був не єдиним капеланом в армії УІІА. Десятки, а то й сотні священиків влилися в лави борців за волю України. Вони і їхні діти ще при Польщі та при «перших совєтах» відбували покарання в польських, німецьких, радянських катівнях, а багатьох розстріляли. Священики-патріоти переслідувались і за віру, і за ідею. Вони дотримувались християнської православної віри, не піддаючись ні ополяченню, ні зросійщенню. Заснували підпільну Українську Автокефальну Церкву і залучали до неї своїх парафіян. Відправляли Літургії, вінчали молодят, хрестили дітей, відспівували покійників рідною українською мовою, ігноруючи всі заборони, свідомо наражаючи себе на небезпеку й переслідування.

Крім вірності Автокефальній Церкві, ці священики були вірні національно-визвольній ідеї, яку також підтримувало греко-католицьке священство. Митрополит Андрей Шептицький був світочем українського патріотизму. Усіх його добрих справ не перерахувати. Разом з тим, він переховував у соборі святого Юра десятки єврейських сімей від нацистських репресій. Волинський митрополит Полікарп освятив сотні стрілецьких могил, був присутній на усіх патріотичних маніфестаціях.

- Господь велів звертатися до Нього в молитвах тією мовою, яку Він нам дав, на якій кожна людина розмовляє зі своїми батьками. Всі народності світу моляться рідною мовою, тільки українці - чужинецькою, - научали автокефальні священики мирян у своїх проповідях.

А ще були священики, котрі кидали свої сім'ї та господарства і йшли в ліс до повстанців. Крім хреста і кропила, вони змушені були носити зброю. Ніхто ніколи не підрахує, скільки загинуло цих праведників від рук убивць-чужоземців. Ніхто не покаже місць, де спочивають у Бозі їхні останки. Українська Автокефальна Православна Церква була єдиносуща і неподільна з Українською Повстанською Армією.

- Ходіть до нас, батюшко! - хором покликали хлопці отця Івана.

Капелан підійшов, сів на пеньочку, посміхнувся.

- Що хотіли ви мені сказали, браття во Христі?

- Ми скажемо... Тільки не гнівайтесь, батюшко, коли щось не так... От моя бабуся Текля завжди говорила, що котові й попові найкраще живеться. Проте ми бачимо, що священики разом з нами кладуть свої голови за Україну, і ніхто не знає, де покояться їхні святі мощі. Ви, батюшко, святий, а ми грішні...

- Не кажіть так. Я не святий. Я звичайний мученик за нашу віру і за наш народ. І ви, брати мої, також мученики. Ні одна краплиночка людської крові не проливається даремно. Прийде час - і Україна буде вільною. Не всі доживуть до того часу, це істина. Але хтось тут присутній побачить, як вітер полоще синьожовтий прапор з тризубом, голосно і вільно заспіває «Ще не вмерла Україна...»

- Але ж, батюшко, ви можете загинути.

- Ну і що? Я не боюся смерті. Господь сказав: «Нема богоугоднішої жертви, ніж віддати життя своє за братів своїх». Я колишній ієромонах Почаївської Лаври, неодружений. Добровільно пішов в УПА. Якщо мене уб'ють, ніхто не заплаче.

- Ми заплачемо, отче!

- Спасибі вам, брати мої. Солодкі й приємні для мене ваші слова. Хто з нас залишиться живим, нехай напише про волинське священство, що прийняло тортури і смерть в ім’я Господа нашого та великої визвольної ідеї.

- Люди кажуть, що ви вельми розумний чоловік. Називають вас ходячою енциклопедією. Поширюються чутки, нібито ви напам'ять знаєте імена всіх душпастирів Волині.

- Та знаю, бо вже давно веду щоденник, який називається «Нотатки і замітки». Записую туди імена й короткі біографії тих священиків, які цього варті. Недостойників і зрадників туди не вписую - шкода часу і паперу.

- Розкажіть нам про достойників, батюшко.

- Гм... Гаразд...

Отець Іван дістав з-за пазухи зошит у твердій обкладинці, розгорнув його, примостив на коліні.

- Оце і є мої нотатки і замітки.

- А ви не боїтесь, що рано чи пізно вони потраплять в руки кадебістів? Це дуже серйозний речовий доказ.

- Вибачте, але я ще з розуму не вижив. Тут записані тільки ті священнослужителі, яких уже нема на світі або які перебувають в ув'язненні. Особисто я за себе не боюсь. Я вже казав... 16 листопада 1943 року червоними партизанами по-звірячому закатована сім'я священика Осницького Олександра з парафії села Пульмо Любомльського району.

А далі про близьке до Луцька село Забороль. Двох священиків з цієї парафії енкаведисти розстріляли в Луцькій тюрмі 23 червня 1941 року, коли відступали на схід під натиском гітлерівських військ. Отець Іван Концевич і його четверо дітей були оунівцями. їхня доля страшна, вся сім'я загинула.

Синів Іларія і Юрія чекісти розстріляли разом з батьком. Син Анатолій пішов в УПА і загинув у бою з червоними партизанами. А дочка Неоніла потонула в річці Буг при переході кордону. На місце отця Івана прислали молодого священика Юрія Скоп'юка. Ще під час навчання в духовній семінарії він очолював підпільну молодіжну організацію ОУН «Юнак».

У своїй Заборольській оселі він переховував провідника-мельниківця Івана Скоп'юка і його побратима Мазурця. Чекісти їх вистежили і на Святвечір 1941 року заарештували, а потім розстріляли. В період німецької окупації настоятелем Заборольської церкви став священик Леонід Сібіковський. Він організував хресний хід до стін Луцької тюрми, де чекісти розстріляли майже чотири тисячі волинян-патріотів. Під його керівництвом була насипана й освячена владикою Полікарпом Стрілецька могила.

Ходили чутки, ніби священик переховує в церкві повстанську зброю. Невідомо, чи це відповідало дійсності, однак німці з поляками спалили і церкву, і маєток батюшки, вкинули живцем у вогонь його старенького батька і тітку. Священик змушений був тікати з села. Коли німці відійшли і повернулася радянська влада, для священнослужителів настало пекло. Закривали церкви, а церковні будівлі використовували під колгоспні комори, склади, клуби і навіть конюшні. Від кожного священика вимагали підписки про співпрацю з енкаведе. Хто відмовлявся від такої пропозиції, тому не давали парафії. Фабрикували справи, віддавали священиків під суд, звинувачуючи їх у крадіжках соціалістичного майна, в антирадянській агітації та у всіх смертних гріхах. Судили і відправляли в табори. Всі, хто належав до Української Автокефальної Православної Церкви, підлягали переслідуванню і знищенню. Їх розстрілювали або кидали за ґрати і судили за статтею 54-1 (а), тобто за «Ізмєну родіни». У січні 1946 року арештували й засудили ще одного заборольського душпастиря - Корнія Сіверського. Невдовзі він помер у таборах.

Отця Сергія Андрощука родом з Горохівщини засудили у 1948 році нібито за крадіжку, а насправді за націоналізм. Він мав парафії в місті Рожище, в селах Стара Гута Любомльського району і Пустомити Локачинського району. За статтею 54-1 (а) військовий трибунал засудив на 10 років ув’язнення священика Василя Борецького з села Козлиничі Маневицького району. 5 липня 1946 року відправили на Колиму отця Гордасевича Леоніда. Івана Брука, справжнього патріота й ерудита, котрий закінчив університет, вінчав повстанські пари, кадебісти заарештували в 1947 році. Отець Йоаким Гаюк, родом з села Романів, теж засуджений на 10 літ таборів у 1946 році...

- А чи знали ви, отче, такого батюшку... Як його? Е-е... Олексія Гловацького? - перервав розповідь капелана хтось із повстанців. - Пам'ятаю, як він одружувався з гарненькою вчителькою. Служив у селах Несвічі та Лаврів. Ходили чутки, ніби його за щось убили бандерівці.

- Олексія Гловацького? Щось знайоме... Може, й знав його, але у моєму щоденнику такого прізвища нема. Ніколи не чув, щоб наші хлопці вбивали священиків, хіба що банда лжебандерівців. Ті можуть...

- А я чув, що батюшку Гловацького замордували поляки, - озвався немолодий повстанець з козацькими вусами.

- Вибачте... Чого не знаю, того не знаю. Тут у мене записаний Семен Говдій родом з Кічкарівки Луцького району. Служив отець у Ківерцях, Боголюбах, Голобах. Я знав його особисто... У Новому Загорові народився Андрій Гоян, священик-патріот. Він і похований на горі біля монастиря. Був настоятелем у селі Конюхи Локачинського району, в селі Топилищі Іваничівського району. Також репресований радянською владою. А далі... Далі отець Григорій Жукович з села Хотишева. Там у Замшанах Ратнівського району була станиця сотника УПА «Соловейка». Священик усіма силами допомагав нашим хлопцям, таємно поховав їх у лісі після трагічного бою з більшовиками. У січні 1946 року священика заарештували енкаведисти, на допитах щось відбили всередині, тож у червні 1947 року він помер.

- А я добре знав батюшку Іону Зінкевича. Він народився в селі Гірка Полонка. Мав парафію в Кульчині, потім у Затурцях. Отець Іона благословив мене, коли я йшов в українську партизанку, - знову вступив у розмову вусатий. - Сам я теж родом із Затурець.

- Ага, ага! І в моїх нотатках є батюшка Іона Зінкевич. Справді, це національно свідомий чоловік. Нічого злого про нього не можу сказати.

- А я добре знаю батюшку Миколу Кравчука з села Жабча, що на Горохівщині. Його три брати пішли в УПА, а він допомагає нам, чим може...

- Наш священик Микола Коцюба, родом з Радомишля, також у тюрмі...

- Не так давно кадебе заарештувало священика Михайла Мазейчука із села Заріччя Володимир-Волинського району. Народився він у 1903 році, вже й не молодий...

- Батюшку Івана Майбороду вивезли з сім'єю в Казахстан...

- А Гната Мартинюка з Ковельщини вбили у Великому Порську Голобського району, Бачили б ви, яка у нього церква! Вся у національних жовто-блакитних кольорах з безліччю вишитих рушників і хоругв. Не церква, а великодня писанка!

Повстанці перебивали один одного, кожен хотів розповісти про того патріота-священика, якого особисто знає.

- Та цитьте ви, не галдіть всі разом! Нехай капелан говорить! - приструнив побратимів вусатий повстанець. - Говоріть, отче!

- Що багато говорити? Скажу тільки, брати мої, що й високе духовенство йде з нами в ногу. Наприклад, Почаївський ігумен Палладій, хоч родом з Полтави, а життя віддасть за самостійну Україну. Це він мене рукоположив на капеланство в УПА. Архієпископ Почаївський Іов, у миру Володимир Кресович, зробив багато добра для Української Автокефальної Православної Церкви. Він постійно перебував під нацистським і більшовицьким пресом. У 1945 році чекісти поділи його невідомо куди. Митрополит Полікарп, в миру Петро Сікорський, народився в Каневі на Черкащині, а вірно служив українцям на Волині. Хто його не знає? Один із стовпів автокефалії! Його переслідували і нацисти, і більшовики. Протоієрей Федір Рафальський був жорстоко замордований енкаведистами. Великий мученик... Йому, ще живому, вирізали на грудях хрест. Ну а благочинний Володимир Кульчицький з Колок, нащадок одного з найвідоміших священичих родів на Волині... Мабуть, дехто з вас пам'ятає, як він дзвонами піднімав людей, як зі зброєю в руках захищав від нацистів Колківську Народну Республіку. Скільки цей священик врятував людей, зокрема поранених повстанців! 8 травня 1945 року його засудили за статтею 54-1 (а) на 15 років каторги і на 5 років позбавлення в правах. За логікою, комуністи повинні були б нагородити отця Володимира, адже він воював з німцями. Я чув, що коли в Луцьку комуняки зносили цвинтар, то в могилах мирян були кістки, а в могилах, де були захоронені священики, збереглися висохлі тіла. Нетлінні мощі праведників... Вшануймо їх, брати мої, хвилиною мовчання і помолимось за їхні душі. Вічний їм спокій і Царство небесне!

-----------------------------------------

Імена і біографії волинських священиків звірено з «Волинським пом'яником» (2004 р.), Рівне.

***

МАНТІЯ І МАГМА

Про ядро і кору землі Василь Хмелюк знав ще з часів навчання в гімназії. Тепер у в'язничній камері він чітко розмежував ці два наукові поняття. І переніс їх значення на людей.

«Мантія, - міркував хлопець, - це наші провідники й командири: Євген Коновалець, Степан Бандера, Роман Шухевич, Дмитро Клячківський і ще багато особистостей із славної когорти людей. А ядро - це простий народ. Ядро, тобто магма, містить в собі вулканічну силу, вогонь людських душ. Час від часу цей вогонь проривається крізь мантію і спалює на попіл всяку скверну, очищає світ від жорстокості і злочинності. Інколи полум'я людської інквізиції спричиняє лихо: разом з винуватцями спалює невинних. Мантії ж потрібно бути твердою і міцною, щоб стримати силу народного гніву, не допустити до всесвітньої пожежі.

На щастя, майже всі керівники національно-визвольного руху мали гарячі серця, холодний розум і тверду руку.

- Подумайте тільки! За статистикою, від початку створення Української Повстанської Армії через її лави пройшло приблизно п'ятсот тисяч вояків. Це люди, які зі зброєю в руках боролися з окупантами різних мастей та ідеологій. Величезна військова сила на теренах Західної України! Яку мудрість потрібно проявити нашому командуванню, щоб підтримувати дисципліну, субординацію, лад в усьому. Ось я, наприклад, не зустрічав жодного повстанця, який би самовільно залишив поле бою або не виконав наказу командира. Адже по суті всі прийшли в УПА безпосередньо від плуга й коси.

Таку розмову завів «Старий», залишившись удвох з Василем у криївці. Тільки що вони з насолодою слухали радіопередачу українською мовою «Голос Америки». Адже всі місцеві передачі велися російською, і це повстанців дратувало.

- Звуки рідної мови з вільного світу бринять для мене чарівною музикою, - зітхнув «Хміль».

- Мені також. Почуєш нашу мову, нашу пісню - і плакати хочеться. Проте досить романтики. Давай відремонтуємо до приходу хлопців циклостилевий розмножувач. На цьому тижні маємо розповсюдити листівки безпосередньо в прикордонній військовій частині, серед солдатів строкової служби.

- Але ж там одні росіяни, узбеки й калмики... Українців нема! Їх направляють служити в російську глибинку, на далекосхідний кордон.

- Нічого. Віддрукуємо листівки і відозви російською мовою. Нехай читають. Нехай знають, що ми не хочемо й не будемо в них стріляти. Наші вороги - це кадебісти й комуністи, а простий радянський солдат - наш друг і брат. Не вони починали війну, а Сталін і Гітлер. Ця війна, ця кривава бійня розпочалася між двома драконами за поділ світу. Через їхні шовіністичні апетити та егоїстичні забаганки загинули мільйони невинних людей. Простий солдат при чому? Дали в руки зброю, поставили на передову лінію вогню - і гайда, Ванюшко, в атаку! Проливай кров за «родіну», за Сталіна! Не захочеш - отримаєш смершівську кулю в спину чи в потилицю. Думаєш, узбеки й калмики не хочуть волі своєму народові? Хочуть! Татар і калмиків большевики назвали «ізмєнніками родіни» і всіх до одного вивезли з батькіщини в Сибір.

- Правду кажеш. Розкажи мені, «Старий», звідки ти взявся? Досі я тебе не зустрічав. Повір, що майже всіх підпільників на Волині я знаю в обличчя.

- Не дивина, що ти мене не бачив. Я ж із групою оунівців не так давно перейшов західний кордон СРСР. Головний Провід направив нас на підкріплення волинського підпілля. Перейшли ми пішки через Карпати і бачили, що там у лісах ще діють цілі бойові угруповання. А тут, на Волині, червоні посіпаки розгромили все дотла, загнали повстанців під землю...

- То правда. Коли на Волині вже в 1941 році створились окремі боївки самооборони, а в жовтні 1942 року вони об'єднались в Українську Повстанську Армію, то Галичина, Прикарпаття, Буковина ще спали. Ми ж воювали на три фронти: з німцями, поляками і червоними партизанами. Галичина пізніше включилася в боротьбу, одначе довше тримається. Десь там, в Галичині, живе і б'ється серце УПА - наш Головний командир «Тарас Чупринка»...

- А хочеш, друже «Хмелю», я розкажу тобі, як ми переходили кордон? Птахами перелетіли небо, рибами перепливли ріки, вужами переповзли поля і луки... Які вже пильні та вишколені радянські прикордонники, а ми їх, мовби дурнів, обвели навколо пальця. Кордон перетнули наприкінці вересня сорок шостого року поблизу села Військо на Перемильщині. Було нас восьмеро. Провела нас через кордон боївка «Сокола». Хлопці казали, що два рази на місяць вони перетинають оте поле смерті. Як тільки стемніло, ми переповзли виорану смугу, обережно переступили дроти з прикріпленими до них ракетами. В дротяній загорожі хлопці прорізали «вікно». Пролазили один за одним. Потім швидко бігли, щоб до світанку найдалі відбігти від кордону. Вже розвиднювалось, коли добрели до якогось села. Розмістились у двох хатах, де жили знайомі «Сокола». Прийняли нас люди гостинно, нагодували, поклали спати. Наступної ночі нас уже вів командир іншої боївки - «Хмара». Вдень заквартирували в лісі. Натрапили на жінок, що збирали гриби. На щастя, «Хмара» їх знав і запевнив, що про цю зустріч вони нікому не скажуть. Далі нас перебрав районовий провідник Самбірщини «Інгул». Усі дії чітко відпрацьовані, наче годинниковий механізм. Недалеко в лісі знаходились на постої сотні «Хріна» і «Мирона», котрі прорвались з Лемківщини на Самбірщину під час горезвісної оперіації «Вісла». Треба сказати, що «Хрін» - дуже яскрава постать в когорті наших воєначальників...

«Старий» говорив, а його руки вміло відкручували гвинтики і шайбочки, протирали ганчіркою запчастини циклостиля.

- А папір для листівок маєте? - запитав у Василя.

- Є один рулон. Трохи мало... Добуваючи цей папір, я ризикував життям. Одначе це окрема історія. Краще розповідай про себе.

- Ет, що розказувати? Після спокійного життя в Західній Німеччині ми відразу ж ковтнули чимало лиха. Життя повстанця - це щоденна хода над прірвою по канату. Дуже страшно і дуже цікаво. Адреналіну повні груди. А скільки несподіваних зустрічей! Заки добрався на Волинь, зустрів прославлених повстанок: районову Українського Червоного Хреста «Марічку»*, розвідницю «Марту»**. Були в мене на спині чиряки, тож ніжні і вправні ручки цих дівчат позбавили мене болю. Загони «Хріна» й «Мирона» тепер підпорядковані тереновому відтинку «Маківка». О-о! «Хрін» справді відважний хлопець! Був поранений у боях в обидві руки. Рани ще не зовсім загоїлись, а він знову пішов у бій. А ще я переховувався в бункері «Полтави»***. Цей бункер захований в лісовому масиві Карпат. Дві затишні кімнати... Вдень і вночі на чатах стояла озброєна охорона. Лише в грудні ми з другом «Остапом» добралися в Луцький район. Серце стискалося від болю, бо ж загинули десятки тисяч волинян, сотні тисяч заарештовані органами НКВД. Їх засудили і запроторили в табори Радянського Союзу. Матір, тітку і сестер я не застав... Їх вивезли в Сибір, а хату розібрали. Прокрався я вночі на батьківське подвір'я - і заридав. Уголос ридав! Я ж тут народився, тут виріс, ходив до школи, зустрів перше кохання, одружився... Моя дружина - рідна сестра «Остапа». Дочекалася мене... Тепер ми разом у підпіллі. Червоні круки сплюндрували моє рідне гніздо, знищили родину. Недовго і нам з Надійкою топтати ряст. Уб'ють і нас...

- Не треба, друже «Старий»! Не треба ятрити душу! І в мене таке ж становище. Давай про інше... Де ти думаєш зимувати?

- Не скажу. Промовчу. Не відкрию таємницю схрону навіть тобі, дорогий друже. Скажу лише, що є такі люди, котрі за українських повстанців готові віддати господарство, волю і навіть життя. Одна вдовиця, чоловік якої загинув на фронті під Берліном, роками переховує групу наших хлопців. Золота людина! Навчилася травами лікувати рани, стріляти в ціль... Інші жінки з того ж села викопали криївку, вхід до якої з криниці...

- Як з криниці? Напевно, вона порожня, еге ж?

- Ні, не порожня. З водою.

- Ціка-аво! Яким чином туди заходять і звідти виходять?

- З допомогою линви і цебра.

- Це ж небезпечно!

- Зате надійно. В тому схроні тепло, сухо, чисто, мовби в хаті.

- Це все наші жінки... Як ти там казав, друже «Хмелю»? Магма... Ядро... Жінка - стержень родини. Жінка - душа дому. Один мудрець сказав: «Якщо на світ народжується хлопчик, з нього виросте воїн. Якщо ж на світ з'являється дівчинка - народжується нація». Отак, брате!

- А я з хлопцями три дні тому ходив на колгоспні збори. Правду кажу! Серед білого дня увірвалися ми до клубу, куди приїхали два агенти зі здачі молока та із сплати податку за бездітне. Були ми в цивільному, з обрізами за пазухами та з пістолетами в кишенях. Стали в куточку, стоїмо... Голова колгоспу верещить: «Якщо ви, сякі-розтакі, зірвете план здачі молока, я власноручно випишу вам путьовку на Сибір!» Ах ти, чортове хам’я! Сибіром лякає, більшовицький дуполиз! Наші хлопці витягли обрізи, підійшли до столу. «Ми українські повстанці. Попереджаємо! Поводьтеся спокійно. В кого є зброя, хай не наважується стріляти. Клуб оточений. Біля кожного вікна стоїть кулемет!» Чиновники зблідли, затрусилися, немов у лихоманці. В залі тиша, хоч маком сій. Я звернувся до селян: «Люди добрі! Вбивати нікого не будемо. Корінь лиха не в оцих п'явках. Вони - знаряддя в руках російсько-більшовицьких окупантів, які наживаються на нашій кривді. Правильно кажу?» Ніхто не озвався. «Не бійтеся! Хоч раз у житті наберіться відваги сказати ворогам правду в очі». Люди мовчать, проте в їхніх поглядах зблисло світло. Вони ніби ожили. Уста мовчать, а очі говорять. Тим часом хлопці зняли зі стін портрети Леніна, Сталіна, подали чиновникам: «Порвіть їх!» Ті забідкались: «Усе заберіть, тільки не наказуйте нищити портретів!» - «Деріть! А то зараз за улюбленого батька Сталіна загинете!» Не мали виходу - порвали. Потім ми примусили чиновників стати навколішки перед селянами, попросити в них пробачення за нахабну брутальну поведінку і пообіцяти віднині ставить до людей по-людськи. «Ми відходимо, а всі присутні в залі не мають права вийти звідси скоріше, ніж через півгодини». Люди кивали говами, з прихованим сміхом поглядали на чиновників. Мовляв, спасибі вам, хлопці, що насипали цим паразитам під хвости перцю. Мабуть, що в них уже й штани мокрі. Ми пішли... А наступного дня селами поповзла чутка, ніби нас було пятнадцятеро, всі одягнуті в американську військову форму, кожен у руках тримав кулемет і бомбу!

«Старий» та «Хміль» розсміялися.

- Отака вам, людоньки, мантія і магма! Кора - корою, а ядро - ядром!

-------------------------------------

Авторка повісті особисто знала «Старого» - Омельчука Володимира Івановича, 1921р. н. Дезертирував з Радянської армії, член ОУН, пішов в УПА. Діяв з дружиною в боївці «Остапа. Загинув у бою в селі Ратнів 28 травня 1948 року.

* «Марічка» - Марія Партикевич.

** «Марта» - Ярослава Філь.

*** «Полтава» ~ Петро Федун, 1919 р.н., родом з села Шнирів на Львівщині. Керівник головного осередку пропаганди Проводу ОУН, редактор багатьох підпільних видань. Нагороджений УГВР Срібним Хрестом Заслуги. Загинув у грудні 1951 року в бою з військами НКВД на Станіславщині.

***

СОКІЛ У ПІДНЕБЕССІ

Василь Хмелюк знав, що Сокіл ще й досі літає в небі України. Не довелося хлопцеві його бачити, однак щодня, щогодини, щомиті він відчував його присутність. Українські повстанці терпіли поневіряння, голод і холод, стікали кров'ю в боях з ворогами, але трималися з останніх сил, бо знали, що Головний Командир УПА живе, працює, віддає накази. Більш нічого про нього не знали, бо не мали права знати.

- «Тарас Чупринка» родом з Львівщини, але де саме народився, в якому році... Він, мабуть, і зараз переховується десь на Галичині або в Карпатах, - казали підпільники.

- А для чого нам щось більшого знати? Конспірація на те й існує, щоб ми нічого не знали. Менше знаєш - міцніше спиш і довше живеш.

- Та все ж я всупереч конспірації знаю, що справжнє ім'я Головного командира Роман Шухевич. Йому напевно, років сорок чи близько того, одружений, двоє дітей...

- А ти закрий рота, бо муха влетить! Розпатякався! - гримнув хтось на язикатого.

- Та я що... Я тільки між своїми...

Хлопці шуміли, махали руками, зацитькували говоруна. Василь теж махав обома руками, проте й сам не раз думав про цього видатного чоловіка. Буваючи часто на вишколах і засіданнях Проводу, він чув, що генерал-хорунжий «Чупринка» спілкується з обмеженим колом довірених людей. Його охорона складається з небагатьох відданих осіб. З одним із охоронців «Тараса Чупринки» Василь зустрівся при виконанні особливо відповідального завдання. Цілісінький день ішов дощ. Хлопці сиділи в лісі і, накрившись спільною плащ-палаткою, відкривали один одному свої душі.

- Моє псевдо «Роман», справжнє ім'я Любомир, прізвище Полюга. Народився в патріотичній сім'ї. Закінчив гімназію. Згодом навчався у Львівському медінституті. Доля звела мене з «Чупринкою» декілька літ назад.

- Розкажи мені про нього.

- Не маю права. Проте про його дитинство та юність можу дещо розповісти, адже це не військова таємниця. Народився він у Львові в родині повітового судді. Закінчив гімназію. Був членом «Пласту». Служив у польській армії. Член ОУН від початку заснування Коновальцем цієї організації. Навчався у Львівській політехніці і ще десь за кордоном, а де саме - забув! Політв'язень Берези Картузької... Ну й досить! Більше тобі не треба знати.

- Я чув, що він був виконавцем атентату на польського куратора Собінського. А ще був членом штабу Карпатської Січі...

- Якщо знаєш, то мовчи. Це військова людина. Полювали на нього поляки, німці і більшовики полюють. Ох, як полюють! Обіцяють великі гроші за його голову. А я його охороняю...

Хлопці замовкли, щільніше притулилися спинами один до одного, щоб хоч трохи зігрітися.

- Ллє, як з відра, - зітхнув «Хміль». - Хоч би до вечора розпогодилось. Нам цей дощисько ні до чого.

- Дурниці! Все, що Бог дає - все до кращого. Дійдемо, куди треба, і слідів не залишимо. Дощ змиє... Ми ж не з цукру, не розкиснемо.

- Нинішній день якийсь довгий. Набридло сидіти. Розкажи мені, друже, щось іще про командира. Яка він людина?

- Не знаю, що й казати. Велика це людина. Ватаг. Сокіл у піднебессі! Високоосвічений, інтелігентний, мудрий, виимогливий і... добрий. При найважчих умовах вранці та ввечері знаходить час для молитви. А ще працьовитий... Повіриш, що коли його зв'язкові на відході, він сам картоплю чистить, сам варить і нас годує. Не цурається найчорнішої роботи. Допомагав криївку будувати... Копав яму, виносив землю... Але найголовніше - відданий нашій визвольній ідеї. Після того, як загинуло більшість повстанських командирів, Головний Провід наполягав, щоб він емігрував за кордон. Усе було готове для відходу: потрібні документи, надійні зв'язки, безпечний перехід кордону... А він відмовився! Категорично! «Не залишу я, - каже, - своєї рідної землі, своєї України і хлопців своїх. Буду з ними до кінця!» Командири його поважають. На засіданнях і нарадах зустрічають стійкою «струнко», звітують також виструнчившись. Звертаються просто: «Друже командире». Але найбільше мій шеф дбає про рядове стрілецтво. В першу чергу турбується, щоб повстанці були ситі, зігріті, добре озброєні. Всіма старшинськими вишколами керує особисто. Одне слово - батько...

- Я чув, що він має всього три зв'язкові. Це ж мало! – перервав мову Полюги Хмелюк.

- Ну, не три, а чотири... Імен не скажу!*

- А ти що робиш?

- Що треба, те й роблю.

- Все ж таки...

- Я вже сказав, що охороняю... При потребі шукаю нову «хату». Не так давно супроводжував до лікаря. До речі, командира лікує мій вуйко Лотович, - не втримався від похвальби Любомир. - У 1946 році їздив я в Чорнобиль із завданням викрасти з дитячого будинку дітей командира - Юрка та Марійку.

- Викрав?

- Ні. Коли доїхав, то їх там уже не було.

- А дружина де?

- Де, де... У в'язниці! Не знаєш, де наші сестри і дружини? - Василь закашлявся. Цей кашель мучив його вже півроку. Потрібно було б зробити рентген, та хлопець попив якісь пігулки і на кашель махнув рукою.

- Давно кашляєш?

- Давно.

- Може, сухоти?

- Може... Багато наших хлопців захворіли на цю паскудну хворобу. Не дивно. Живемо в сирих неопалюваних криївках. А харчування яке? Ось тобі й сухоти, і тиф... Головнокомандувач нібито старається, але..

- Так, він старається, але щороку стає все важче й важче. Командир і сам хворіє. Правда, не можу стверджувати, на яку хворобу. Кажуть, ніби також на туберкульоз. Та я гадаю, що в нього хворе серце. Я ж учився на лікаря, та не довчився, пішов у підпілля.

Василь також чув, що командир УПА «Тарас Чупринка» хворий. Люди казали, що він лікувався в Криму під чужим прізвищем. І треба ж так ризикнути! Чудеса в решеті! Головний Командир Української Повстанської Армії перебуває на лікуванні в Криму під самісіньким носом у кадебешників, а вони нічого не бачать і не знають. Чекісти ніби й хитрі, та дурні. Полюють за командиром на заході, а він у той час в санаторії по профспілковій путівці. Дійсно, що сокіл у піднебессі! Коли Василь Хмелюк потрапив у пастку, сокіл Шухевич все ще ширяв над Україною. Ходили чутки, що й Любомира Полюгу схопили карателі у вересні сорок сьомого року, а Головний Командир УПА був на волі. Нехай охороняють його святі янголи. Нехай убереже Бог від кайданів і в'язничної камери. Нехай Сокіл стане Беркутом, щоб вороги не змогли добратися до вершини, на якій він звив гніздо. І хоч Василь ніколи не бачив Романа Шухевича навіть на світлині, він часто в уяві змальовував образ командира. Середнього зросту, худорлявий, з військовою виправкою, з проникливим поглядом сірих очей. Завжди в цивільному, без відзнак і регалій, хоч Головна Визвольна Рада нагородила його Золотим Хрестом Бойової Заслуги і возвела в чин генерал-хорунжого. Василь був переконаний, що прийде час, Україна стане вільною, і український народ присвоїть цій видатній людині звання Героя України.

А Степан Бандера... Його не один раз бачив Василь на портретах і щиро його поважав. Знав, що відтоді, як восени сорок першого року нацисти заарештували провідника української нації і запроторили його в концтабір «Заксенгаузен», він ні разу не приїжджав на Україну. Проте його ідеї витають над рідною землею. Степан Бандера - прапор національно - визвольної боротьби за Українську Соборну Самостійну державу. Степан Бандера - це символ Волі та Слави українського народу.

Гордість розпирала груди вязня, засудженого до страти, адже доля сподобила його мати таких провідників, командирів та бойових побратимів. Йому не жаль свого молодого життя. Йому нічого не жаль. Жаль тільки, що Україна не змогла скинути більшовицьке ярмо.

----------------------------------

Використано матеріал з книги Петра Дужого «Роман Шухевич - політик, воїн, громадянин» (1998 р.), Львів; з книги Любомира Полюги «Шляхами спогадів» (2003 р.), Львів-Київ.

Загинув Роман Шухевич від рук червоних карателів 5 березня 1950 р. в селі Білогорща поблизу Львова. У 2007 році Указом Президента йому було присвоєне звання Героя України.

* Зв'язкові Романа Шухевича: Галина Дидик - «Анна», «Молочарка». Катерина 3арицька - «Маня», «Монета». Марта Пашківська – «Мартуня». Ольга Ільків - «Роксоляна». Дарія Гусяк.

***

КРИВАВІ СПАЛАХИ НА СОНЦІ

Ніколи Василь Хмелюк не жалкував, що став воїном Української Повстанської Армії. Адже саме тут хлопець зустрів мудрих, відважних людей, лицарів-звитяжців, справжніх патріотів України. Про кожного провідника, командира, рядового стрільця можна було б написати цікаву книжку. Майже всі, кого «Хміль» зустрічав у підпіллі, були непересічними особистостями з яскравим характером, темпераментом, талантом.

От хоч би й Ніл Хасевич. Щаслива зірка звела Василя з повстанським художником у криївці на одному з поліських хуторів. То був невисокий на зріст, лисіючий чоловік, з великими пронизливими очима. Замість лівої ноги - дерев'яний протез. Досі Василь не знав, хто він, звідкіля, чим у підпіллі займається. Але ж очі! Крізь них прозирали інтелект, порядність, глибока думка, і Василь відразу всім серцем потягнувся до незнайомця. Якби ж він тільки знав, хто потиснув йому руку тієї дощової осінньої ночі в тісному й сирому підземеллі!

- Слава Україні!

- Героям слава!

- Будемо знайомитись?

- Будемо, - пронизливі очі дивилися доброзичливо.

- «Хміль»

- «Бей-Зот».

- Дивно! Ви... татарин?

- Найчистокровніший на світі українець. А ви?

- Я теж. Селянський син. Псевдо у вас якесь не наше, - знітився «Хміль».

- Таке дали... Раніше я був «Гнатом», «Матвієм», а тепер - «Бей-Зот».

Тієї ночі два повстанці пили в криївці чай з гілок вишні та малини. Розповідали один одному про своє життя. Василь здивовано розглядав стіл, завалений дерев’яними дощечками, папером, фарбами.

- Перепрошую... Ви - художник?

- Здається, що так, - засміявся по-дитячому весело. - Графік, ілюстратор, кераміст, ткач, вишивальник... Як то кажуть в народі: «І швець, і жнець, і на дуді грець».

Він знову засміявся так безпосередньо й щиро, що Василь відчув до цього чоловіка безмежну прихильність, мов до рідного брата.

Осінні ночі довгі, і ці двоє розмовляли до самісінького ранку, забувши про все і про всіх на світі.

- Народився я на Костопільщині в селі Дюксин. Батько був і дяком, і священиком, тобто дуже побожною людиною. Коли я був ще малий, сталося так, що на залізничному переїзді поблизу Оржева сполохані коні понесли воза. Моя мама загинула, а я втратив ліву ногу. Залишився батько вдівцем. Сам виховував трьох синів: Федора, мене й Анатолія. Був я дуже беручкий до науки. Закінчив гімназію, вчився в Житомирській духовній семінарії. Жили ми бідно. Професура здивовано витріщила очі, коли сільський хлопчина з дерев'яною ногою, з палицею в руках приїхав вступати у Варшавську Академію мистецтв.

Ніл закашлявся, погладив долонею лисину, прикрутив гніт у лампі. Потім зітхнув, заплющив очі і надовго замовк. Здалося Василеві, що він спить. Проте цікавість не давала спокою, і хлопець легенько торкнувся руки оповідача.

- І що? Прийняли вас?

- Аякже, прийняли! Оцінили мої здібності, ще й кращим учнем зробили. Студіював я ткацтво і кераміку, але графіка захоплювала мене найбільше. Одне слово, мистецтвом я був зачарований. Студенти називали мене одержимим, учителі пророкували велике майбутнє, радили продовжити мистецькі студії в Італії... Я ж опинився тут, як бачите, - і він вказав на вкриті пліснявою стіни криївки.

- Як же так сталося? Навіщо ви...

- Навіщо? Навіщо... На той час я був одержимий не тільки мистецтвом, а й ідеєю визволення України з-під польського ярма. Вернувся в село. Вчителював у місцевій школі, співав у церковному хорі, малював і вишивав ікони. Аж тут погризлися між собою дві міжнародні акули - Гітлер і Сталін. Почалася війна. Прийшли німці. Великий вплив справив на мене оунівець Григорій Рубака зі своєю газетою «Самостійність». Незабаром з-за кордону прибув до Рівного письменник Улас Самчук, налагодив видавництво часопису «Волинь». Тут я остаточно зрозумів, що моя доля - боротися за Самостійну Соборну Україну. У квітні сорок третього року я долучився до українського підпілля. Тут і донині… А ти, друже, нічого мені не приніс? Я просив...

- Та приніс! Приніс три пляшки чорної туші і ще щось у коробочці. Думав, що це для друкарні, а вийшло, що спеціально для вас. Покажіть, чим ви займаєтесь!

- Покажу. Тільки давай домовимось говорити один одному «ти».

- Якось воно не випадає... Не смію я...

- Дурниці! Ми ж обидва повстанці, побратими, так би мовити. Я навіть до Бога звертаюся на «Ти». А от чортам кажу «ви». Бог - один, чортів - багато.

Він знову засміявся своїм неповторно привабливим сміхом, підійшов до столу і покликав Василя:

- Іди сюди! Хотів побачити? Дивись!

Те, що Василь побачив, вразило до глибини душі.

- Оціни, друже... Моя гордість - дереворити «Слава Україні - Героям слава!» Ще ось «Ми стали волі на сторожі», «За Українську Соборну Самостійну Державу»...

Василь мовчав, ніби язик проковтнув. Він уперше почув слово «дереворит», але соромився запитати, що воно означає.

- Чого мовчиш? Подобається? - допитувавсь художник.

- Дуже! - тільки й спромігся промовити хлопець.

- Це ще не все. Ось портрети Дмитра Клячківського, Романа Шухевича, Степана Бандери...

Ці імена Василь Хмелюк знав добре і прискіпливо приглядався до кожної рисочки їхніх облич.

- Клячківського раз бачив... Здалеку... Ні, ще зблизька на засіданні Проводу. Наче живий! Феноменально! Степана Бандеру бачив багато разів на портретах. А ось Романа Шухевича - ніде не довелось. Як ви їх... Ну, теє... Як малювали? З натури?

- Оце вже ні. Мав честь з ними зустрічатися ще під час науки у Варшаві. Малював ці портрети трохи по пам'яті, трохи зі світлин.

- А вони мають такі портрети?

- Повинні мати. Я передав їм копії, оригінали залишив собі. Проте певності, що вони одержали, нема. Такі часи... А ось ціла серія моїх робіт, яку я назвав «Воля народам - воля людині». Маю ще два альбоми малюнків, яким дав назву «Волинь у боротьбі» та «Графіка в бункерах УПА».

Василь заціпенів надовго. Кожен малюнок розглядав по два-три рази. Ось повстанці зі зброєю в руках серед лісу... Ось повстанці на відпочинку... Ось запряжені в плуг колгоспники орють ниву, а комуняка періщить їх по спинах батогом...

- Невже ви один усе це намалювали? Невже ця гірка правда народилася в бункері? - дивувався хлопець. - Аж не віриться!

- А ти повір, друже. Повір. Уся повстанська символіка, всі нагороди та військові регалії, навіть повстанські гроші - це праця моїх рук, - і він показав ці руки з напрочуд гарними, довгими, як у піаніста, пальцями, забрудненими тушшю і фарбами.

- Ви - геній! - спантеличено вигукнув Василь.

- Ну, ну! Загнув ти сильно, юначе! - засміявся художник, поклавши Василеві долоню на плече. - Можливо, я не геніальний, але почути таку похвалу приємно. Сумні мої картини, як доля українського народу. Проте був час, коли я ілюстрував гумористичні журнали «Хрін» та «Український перець». Виходило смішно і добре.

«Хміль» відірвав зачарований погляд від мистецьких скарбів на столі, заглянув у вічі незвичайному жителю звичайної повстанської криївки.

- Вам не можна тут залишатися, друже! Ми не маємо права ризикувати вашим життям. Ви нам потрібні в майбутньому. Я зустрінуся з «Дубовим»... Я клопотатимусь...

- Облиш! - перебив його мову Ніл Хасевич. - Сто разів командування пропонувало мені емігрувати за кордон. Я відмовився. Буду з своїм народом до кінця. Навіть у щоденнику записав...

Він зняв з полички якийсь зошит, пошукав написане.

- Слухай! «Я, каліка, б'юся в той час, коли багато сильних і здорових людей у світі навіть не підозрюють, що така боротьба взагалі можлива...»

Ці слова повстанського художника Ніла Хасевича закарбувалися в пам'яті Василя на віки-вічні. Доля ніколи більше не звела цих двох людей, які тієї ночі розмовляли до самісінького ранку. Наступного вечора вони розпрощалися назавжди.

- Я мушу йти, - зі щирим жалем сказав Василь. - А ви... Як вам тут одному без охорони?

- Чому без охорони? Маю двох вірних побратимів, яким повністю довіряю. Так випало, що один з них зараз у шпиталі лікує дитячу хворобу - кір, а другого я послав дістати папір, що «ватманом» називається. Без цього паперу вся робота зупинилась.

Вони тепло розпрощались і їх дороги розійшлися в різні боки. До Василя доходили чутки, що в 1946 році схопили і засудили Федора Хасевича, рідного брата художника. Потім хлопець дізнався, що Ніла Хасевича обрали членом крайового і центрального Проводу УГВР. Люди розповідали, що кадебешники вчинили шалене полювання на загадково-невловимого «Бей-Зота». Не дізнався Василь тільки обставин загибелі Ніла Хасевича, бо його, повстанського чотового «Хмеля», уже не було на світі: чекісти розстріляли його в підземеллях Луцького військового трибуналу.

А Ніл Хасевич загинув 4 березня 1952 року в схроні садиби Лавріна Стацюка в селі Сухівці на Рівненщині. Оточені з усіх боків червоними катами, «Бей-Зот» і два його охоронці обірвали життя останніми кулями. Вони не зрадили присязі, живими не здались у руки окупантів. До останнього стукоту серця...

Було повстанському художникові на той час сорок сім років, як і Тарасові Шевченку, а пробув він у підпіллі майже десять літ. Очевидці казали, що того трагічного дня на небі спостерігалося небачене досі явище - криваві спалахи на сонці.

-------------------------------

Матеріал взято з біографії Ніла Хасевича і з документального фільму режисера Михайла Ткачука «Здобути або не бути».

***

ГОЛОС ОДИНОКОЇ ЗІРКИ

Через щілину в «барабані», який ззовні закривав тюремне вікно, було видно одиноку зірку на клаптику темного неба. Василь жадібно дивився на дорогу нічну гостю, не відводячи погляду і навіть не кліпаючи очима.

- Зірко! Зіронько ясна! Стрітенська свічечко на Божому престолі! Усміхнися до мене сяйвом своїм, заговори голосом моєї коханої дівчини!

І зірка заговорила:

- «Хмелику», любий! Так, це я, душа твоєї невінчаної дружини. Я знаю, що тобі самотньо й тужно, от і прилинула, щоб побачитися з тобою, розрадити щирим словом.

- Ти - «Орися»? Спрвді, ти - моя «Орися»? Але мені казали...

- Що мене вбили? Правду казали, Васильку. Вірніше, ми з «Катериною» самі покінчили з життям, коли чекісти розкрили місцезнаходження криївки «Дубового» в Гіркій Полонці. Разом з нами пішла з цього світу ще одна невинна душа – наша господиня...

- А командир «Дубовий»?

- Його на цю пору з нами не було. Він зустрічався в умовному місці з представниками Головного Штабу.

- Хто вас видав?

- «Антон».

- «Антон»? Не може бути! Я довіряв йому, як собі. Такий хлопець…

- Отакий хлопець... Видав дві криївки: одну порожню в лісі, а другу - нашу.

- Не віриться! Я навіть знав родину «Антона», його справжнє прізвище Сметана, а родом він з села Полонки. Може, я помиляюсь?

- Ні, «Хмелику». Це справді так. Він був провідником Луцького району і водночас забезпечував продуктами харчування осередок командира «Дубового». Тільки «Антон» і «Дем’ян» знали все... «Антон» щиро поважав командира «Дубового», а з «Катериною» у нього відбувалися часті суперечки. От він собі й подумав, що життя двох повстанок - це не така вже велика втрата. Головне, щоб не вбили командира.

- От негідник! Як він міг?

- Його катували, «Хмелику». Його катували...

- Але ж і мене катували. Підвішували вниз головою, били залізними прутами по п’ятах, заганяли голки під нігті, пропускали електричний струм. Але ж катюги не зломили мене! Я не взяв гріха на душу, не видав нікого.

- Я знаю, Васильку. Моя душа під час тортур була поруч з тобою. Вона ридала від болю, благала Господа Бога, щоб ти витримав.

- Однак мене розстріляють, а той продажний «Антон» купив собі волю ціною крові друзів. Ціною твоєї крові, «Орисю»...

- Не купив він волі, йому дали двадцять п’ять років таборів суворого режиму. Хіба в таборах ГУЛАГу є життя? Там страшні муки... А ми з тобою, любий, зустрінемось на небесах. Ми заслужили бути біля престолу Господнього. Ми з тобою поклали молоді голови за волю рідного народу. Ми - святі!

- Ми - святі... Ми - святі. Святі!!! Дякую тобі, зіронько, що втішила мене. Я йтиму на страту з високо піднятою головою. Розкажи мені, зіронько, всі обставини вашої загибелі.

- Ну, ти ж знаєш, Васильку, тих господарів у Гіркій Полонці, де була криївка. Ти був там... Та схованка мала б давно провалитися. Рятувало ситуацію те, що влада не підозрювала бідняцьку сім'ю у співпраці з бандерівцями. До того ж господар одним із перших вступив до колгоспу. Та й село близенько від обласного центру. До Луцька рукою подати. От енкаведисти й думати не могли... Вони ніколи не знайшли б нас, якби не зрада.

- Твоя правда, «Орисю». Зрада... Зрада... Яке огидне слово! Я пам'ятаю те село і тих господарів, де була криївка «Дубового». Вхід у криївку з горища... Потім униз по драбині... Так?

- Так, «Хмелику». В коморі була подвійна стіна, а в тій порожнині стояла драбина. Собака на подвір'ї радісно гавкотів, коли наш господар приходив з роботи. Ми знали, що він помиється, повечеряє і обов'язково спуститься до нас у бункер. Розкаже про новини в селі та в довколишніх селах. Доповість про вилазки енкаведе, про облави, засідки... «Ні мої односельці, ні колгоспна влада не визнають мене за людину, - казав цей добрий чоловік. - Єдине місце, де мене розуміють і цінують - оцей схрон попід хатою. Бувало, підходжу до гурту селян, а вони й замовкають, насторожено зиркають в мій бік. Гадають: раз бідняк та ще й колгоспник, то обов'язково буде вислуговуватись перед совєтами. Га-га! А ви, багачі, умники-розумники, заведіть до себе на подвір'я, покажіть, чи під вашою хатою є криївка, де переховується найголовніший повстанський командир Волині!»

- Ти краще розкажи мені, «Орисю», про «Дубового».

- Кажу ж тобі, що його на той час не було в бункері. Про це знав «Антон». Наш орел ще й досі літає у волинському небі. Зізнаюся, Василю, що я таємно обожнювала його. Обожнювала і боялась... Кохала я тебе, тільки тебе! А «Дубовий»... Там і сила, і розум, і ерудиція. А ще вродливий який! Хвиляста смоляна чуприна, карі очі, як блискавки, білозуба усмішка з-під чорного вусу... Військова виправка... Голос командирський, а сміх, наче мідний дзвін. Начитаний... Дві власні великі бібліотеки... А його дружина «Катерина» стала моєю вірною подругою. Пам'ятаєш її?

- Пригадую. Красуня...

- Красуня! Я полюбила її, мов рідну сестру. І не за красу, а за велике щедре серце, за патріотизм. Та й вродою її часто милувалася, що там гріха таїти. «Катерина» старша від мене. Було їй, мабуть, років двадцять шість. Синьоока білявка, середнього зросту, з гарною, мовби вирізьбленою, фігурою. Ясно-золотисті коси викладала на голові короною. Ну, чисто тобі королева! Глянеш на неї, важко й уявити, що ця тендітна жінка з янгольським голосом не раз дивилася смерті у вічі. Коли тільки почала формуватися Українська Повстанська Армія, вона добровільно зголосилася стати медсестрою, пройшовши санітарний вишкіл. Брала участь майже в усіх боях Південної Військової Округи, якою командував «Еней». Була красунею, тож не дивно, що небавом вийшла заміж за сотника УПА. Чоловіка вбили у сутичці з «червоною мітлою» ще у 1944 році. Того ж таки року в бою з енкаведистськими спец військами загинув командир «Еней». Вірніше, його важко поранили, а він, щоб не бути нікому тягарем, застрелився з пістоля на руках у побратимів. З того часу «Катерина» не розлучалася з автоматом, хоча зазвичай жінки-повстанки озброєні лише пістолями. «Катерина» часто бувала в боях, а коли верталася в бункер, то відразу милась, одягалась у вишиту блузочку, коротку спідничку, взувала туфельки на високих каблуках. Любила підпудритись, напарфумитись... Одного разу сказала мені, якщо смерть заскочить її в бункері, то вона обов’язково переодягнеться в усе чисте...

- А «Дубовий»... Навіщо одружився? За характером він зовсім інший!

- Отож бо і є. Ти що фізики не вчив у школі, Васильку? Різнорідні тіла взаємно притягуються. От і притягнулись… Командир не пестив свою дружину, не ніжив. Був з нею суворіший, аніж з іншими підлеглими. Посилав на виконання найважливіших, найнебезпечніших завдань. А того фатального дня, Васильку...

Зірка жалібно моргнула, і на мить хлопець випустив її з поля зору. Злякався, аж мороз сипнув поза плечі.

- Куди ж ти, зіронько? Не кидай мене! Ти ще про все не розповіла. Вернись! - він став навколішки, підняв до стелі руки.

- Я тут, любий! Я тут! Того дня загін кадебістів несподівано з'явився в селі і відразу ж попрямував до хати, де був наш бункер. Нікого ні про що не питали. Відразу полізли на горище. Привезли з собою загорнутого в плащ «Антона». Господиня нас ще встигла повідомити про небезпеку Ми з «Катериною» зрозуміли, що всьому кінець.* Потрібно було знищити архів «Дубового». Ми облили нафтою папери і запалили. Відкривши вхід, чекісти заштовхали в бункер господиню: «Скажи, щоб здавались живими!» Ми не здались! Пролунало три постріли, і все стихло. Прощавай, Василю!

Зірка затремтіла і згасла.

------------------------------

Сюжет запозичено з «Літопису УПА», том 28.

* Дружина командира «Дубового» загинула в криївці села Гірка Полонка у 1949році.

***

НА СКРИЖАЛЯХ

СЛАВИ І ГАНЬБИ

Слухайте, слухайте, стіни в камері смертників, голос в’язня, засудженого до страти! Слухайте і запам'ятовуйте імена катів українського народу. Вони знищили безліч людських життів. Кожен десятий з них - житель Волині. Он тільки в одному прилуцькому селі Заборолі жертвами фашистсько-комуністичного терору впало 260 чоловік, а населення в цьому селі - всього 1200 осіб, включаючи малолітніх дітей і людей старечого віку. Ось і порахуйте страшний відсоток, люди добрі. Це лише кількість убитих. А кількість репресованих і не порахувати. Відомі села, котрі вщент знищені катюгами українського народу, вони перестали існувати на карті України.

Ох, якби-ж то Василь Хмелюк міг вирватися на волю з в’язниці хоч би на один-єдиний день! Він власною кров'ю написав би на рідній Волинській землі прізвища енкаведистських карателів і місцевих продажних сексотів, які вбивали, грабували, саджали в тюрми, вивозили на Сибір корінне населення, що з діда-прадіда проживало на своїй, Богом даній землі. Жили собі селяни тихо й мирно, орали, сіяли, жнивували, годували хлібом не тільки Україну, а й Росію і навіть Європу. Не йшли вони війною під Берлін, Варшаву. Москву, не зазіхали на чужі території, нікого ніколи не поневолювали. Вони лише боронили свою прабатьківську землю, захищали родини від окупантів. Цілі століття українці були рабами, от і захотілося їм волі, захотілося їм мати свою незалежну державу. Це ж природньо, що раб хоче волі. Але волелюбців чужинці-рабовласники катували, убивали, гнобили. Надто вже родючі українські землі, надто працьовитий український народ. Отже, слухайте, тюремні мури, голос в'язня, засудженого до страти. Слухайте і запам'ятовуйте імена своїх катів! Василь Хмелюк їх пам’ятає. Він ніколи не забуде тих, хто вивіз на Сибір його батьків, хто позбавив життя братів і друзів.

- Профатілов... Клятий Профатілов, першиий секретар Волинського обкому партії, облесний і підлий вислужник Сталіна, Хрущова, Кагановича, Строкача... Ага, ще Удахін! Отой Удахін, котрий керував усіма облавами, створював провокації з метою знищення загонів УПА на Волині.

Василь від шепоту перейшов на високі ноти. Називав прізвища червоних комісарів у повний голос. Нехай чують не тільки тюремні мури, а й наглядачі за дверима і конвойні на вишках та всі арештанти в камерах.

- Слухайте всі! Є ще полковник Сидоров, офіцери КДБ Сапожніков, Сержантов, Суровегін, Тарасов, Іларіонов, Голотін, Мінєєв... Усі вони росіяни, проте наводять порядки чомусь не на своїй землі, а на Україні. Чекіст Чурін прибув сюди аж з Уралу. Чекіста Кузнецова принесла нечиста сила на Волинь з Пітера. Тарасов - начальник Торчинського КДБ. Мінєєв - начальник КДБ Заболотівського району... Рожков - головний кат Турійського району... Так! Але ще були чекісти з українськими прізвищами! Сіробаба - перший секретар Луцького райкому партії... Підполковник Киричук... Секретар партбюро Павло Левчук... Начальник КДБ в Любешові Євген Невмивака... Ці то вже гнояки на тілі рідного народу, яничари, перевертні, виродки! Забули, чиї вони діти, з якого роду-племені, навіть материнську мову забули!

Василь важко зітхнув. Пекуча сльоза покотилася по впалій, неголеній щоці.

- А наші волиняни?! - з болючим надривом звернувся Хмелюк знову до мурів. - Ганьба! Гріх! Прокляття! Люди кажуть, що повії продають за гроші своє тіло, і за це їх зневажають. Та знайшлися чоловіки, мої земляки, котрі за безцінь продали червоним дияволам свої душі. От хоч би голова колгоспу села Княгінінок Григорій Сікора, або селянин Кушаба з цього ж таки села... А Микола Олещук з села Ізова Володимир-Волинського району за «большиє заслуґі перед совєцкой властью» перетворився з малограмотного селюка, що й розписатися не вмів, на офіцера КДБ. Отой то вже без сорому продавав не тільки людей, а власну честь і гідність. Була ще вчителька - комсомолка Валентина Амосова з села Полонки, був перебіжчик з УПА Огородник та комсомолець Василь Кошарук із села Скулин Ковельського району... О Боже! Як їх багато!

Василь запам'ятав ще назавжди командира яструбків Михайла Тарасюка з села Синового, запроданця Лабанюка з села Буцина, Гната й Антона Кравчуків, Дем'яна Сиротюка і Василя Зеленюка з села Крушинець, Миколу Велемчука з села Бірки Любешівського району...

Українонько, рідна матінко наша! Споконвіку ти народжувала героїв, якими пишається наш народ. Навіщо ж ти народила на світ ще й зрадників? Усі повстанські криївки були розкриті внаслідок доносів. От хоч би й Ващук, який здав «Коса»...

Адже всім відомо, що зрадників не поважає ніхто. Отож і кадебісти використали цих «Іуд», а потім нишком-тишком знищили їх. Туди їм і дорога! Проте, може, хтось і залишився з них живий і безбідно десь коптить смородом небо, лякаючись ночами власної тіні. Та є ще Божий суд, від якого запроданці нікуди не заховаються. Всі вони отримають заслужену кару за свої злочини.

Василь говорив, а мури слухали. Вони мали вуха. Чули вони, як повстанець-смертник заспівав свою улюблену пісню:

Забудь мене, моя матусю,

Забудь мене, що я твій син.

Як був малий, то ти гляділа,

А як підріс, кати взяли.

Не мала сили боронити,

Не мала сили, бо стара.

Кати злетіли, мов ті круки,

І закували юнака...

Хлопець співав, а з очей спливали сльози.

Хоч мене ріжте, хоч катуйте,

Та я вам правди не скажу,

За своїх вірних побратимів

Я навіть голову зложу...

- Ой хлопці, хлопці! Дорогі мої друзі! Не знаю ваших справжніх імен. Зараз я називатиму підпільні псевда, а ви, мури, слухайте і запам'ятовуйте! Колись ця забудова, де зараз тюрма, була святим монастирем. Тут проводились щоденні служби Божі, возносились щирі молитви до Господа нашого Ісуса Христа і Пресвятої Богородиці. Прийшли червоні безбожники, які називали себе «освободітєлямі», перетворили монастир у в’язницю. Скільки в цих мурах пролито сліз! І не тільки сліз, а й людської крові. 23 червня 1941 року більшовицькі катюги розстріляли тут без слідства й суду чотири тисячі волинян, вірних синів України. Це лише в одному Луцьку... Жах!

Та Василь Хмелюк вірив, що колись замість в’язниці знову постане монастир, і ці сирі мури назвуть імена своїх героїв і своїх катів.

Тільки за останні роки доля звела Василя Хмелюка з «Савкою» і «Ганом», що діяли в Торчині, Затурцях, Локачах. А яким сміливим і невловимим був «Неситий»! Зустрічався Василь на повстанських стежках з «Верховинцем», котрий наводив страх на кадебістів у Новоставі, Рокинях, Гнідаві. Його вірними й надійними друзями були «Осика», «Чорний», «Залісний», «Сеник», «Сибірний», «Ярий», «Явір»... Відважна зв'язкова Ніна Смочук двічі рятувала «Хмеля» від смерті. А Марія Климчук із села Скулина, дружина «Орла»... Вона наводила зв'язки з головпоштамтом, діставала папір і шрифт для друкарень, а коли потрібно, брала в руки автомат. А «Кос»? Це ж Андрій Михалевич із села Замшани Ратнівського району, де загинув усім відомий сотник «Соловейко» зі своїми хлопцями. Якийсь священик про цього сотника пісню склав: «Ой, у лісі на полянці стояли повстанці...» Друг «Ярий» - це не хто інший, як Іван Сементух із села Облапи. Пилип Бондарук під псевдом «Остап» діяв зі своїми хлопцями на теренах сіл Забороль-Баїв-Богушівка-Боголюби... Та хіба їх перерахуєш?

В’язень-смертник говорив і плакав, а тюремні мури слухали. Все ж таки вони мали вуха. Коли минула ніч, і ранок першим сонячним промінчиком зазирнув через невеликий отвір у «барабані», Василь побачив, що на ниточці теліпається згорнутий в трубочку папірець.

«Невже записка?» - зрадів Василь. Він підстрибнув, але ухопитися за ґрати не зміг. Змушений був залізти на верхні нари, знову стрибати, аж доки захопив двома пальцями бажану паперову трубочку.

-Ай справді записочка! Ха-ха! Дивина!

Коли розгортав папірець, руки від нетерплячки трусилися: «Друже «Хмелю», тримайся! Ми з тобою своїми помислами і серцями. Не біда, що ми помремо, зате вічно житиме Україна. Дівчата».

Василь напружував пам’ять, але не зміг вирахувати, з якого поверху і з якої камери спустилося це надзвичайно приємне послання. Може, з неба? Які ж бо мужні наші дівчата!

Ну і що ж, як прийдеться умерти

У похідній шинелі в лісах?

Ми у вічі сміємося смерті,

Бо вмирати прийдеться лиш раз.

За потоптану честь України,

За поганьблену землю святу

Ми йдемо, щоб. підняти з руїни

Українську державу нову!*

Василь Хмелюк уже не плакав. Він співав і дивився на сонячний промінь, що пробився крізь ґрати. На серці стало легко й радісно. Він думав про весняні сади в цвіту, про стиглі пшеничні колоски на полі, про дівчат, які в тяжкий для нього час знайшли спосіб розрадити смертника. Василь був переконаний, що без дівчат Українська Повстанська Армія не змогла б існувати. Це ж дівчата ходили в розвідку, були зв'язковими, перев'язували й лікували рани, шили одяг, прали й латали білизну, пекли хліб, готували їжу... А ще вони зігрівали повстанців своєю любов’ю, добрим словом і щирою молитвою. Українські жінки народжували від українських повстанців дітей...

Василь Хмелюк твердо вірив, що його ім’я та імена його побратимів нащадки викарбують на скрижалях Слави, а імена катів і зрадників - на скрижалях Ганьби.

------------------------------------

Усі вищеперелічені прізвища взято з книги «Останні постріли», авторами якої були начальник КДБ Удахін і журналіст Шафета.

* Пісні народні.

***

ВОВЧА ЯМА

Про останній день на волі Василь Хмелюк не хоче згадувати. Якесь безглуздя... Затуманила хлопцеві голову диявольська мара. В багатьох боях його кулі оминали, безліч облав перебув - і завжди уникав арешту. А на Різдво 1950 року потрапив у вовчу яму. Здавалося, що він, такий досвідчений та обережний, здаля небезпеку носом чує, а тут - на тобі! Навіть опору не чинив і пістоля не притулив до скроні. Обох братів схоронив, кохану дівчину втратив. За волю України полягли вірні побратими, які ділили з ним останній шматок хліба, радість перемог і біль поразок. Волинська земля рясно полита їхньою молодою кров'ю. Не дожили вони, не доспівали, не докохали. Відмучились... Загинули, як герої, не зрадивши присязі.

Василь також не боявся смерті, ніколи про неї не думав. Тієї різдвяної фатальної ночі вони з юним повстанцем «Блискавкою» вечеряли в закинутій серед непрохідних лісів і мочарів лісничівці. Ласували кутею, колядували:

Ой, із-за гори, із-за вершини

Ми колядники із України.

Прийшли до хати, стали питати

Чи вдома, вдома Божая Мати,

Чи вдома, вдома Йосип старенький.

Чи вдома, вдома Ісус маленький?

Ой ти, Ісусе, Ти Божий Сину,

Ми Тебе просим за Україну,

За Україну, за її волю.

За честь, за славу, за кращу долю.

За нашу церкву для всіх єдину,

Ми Тебе просим, о Божий Сину!

Разом з повстанцями колядували господиня з господарем і їхня донечка Оксанка. «Блискавка» заливався соловейком, йому баритоном підтягував Василь. Не знав чотовий, що це остання у його житті колядка. В хаті було тепло, спокійно, затишно. Одначе в душу чомусь закрадалася тривога.

- Вийду надвір. Подивлюся, послухаю, - сказав Василь, насуваючи на голову шапку.

- Чого там ходити? - схопився з лавки «Блискавка». – До цієї хижки по глибоких снігах навіть вовки не забредуть, не те, щоб люди.

- Хлопець правду каже, - посміхнувся господар. - За останні роки тут була облава лише раз. Нікого не застали...

- Та все ж таки чекісти раз тут були? Дорогу сюди знають?

- Може, знають, а може, й забули. Облава була давно, влітку, але щоб зимою... Не думаю.

- Сьогодні Різдво. Кадебісти на всі релігійні свята планують облави. Знають антихристи, що повстанці - віруючі люди, і не можуть стриматись, щоб за святковим столом не поколядувати.

- Будьте спокійні. До нас вони не доберуться. А для хижих звірів я викопав аж три вовчі ями. Позавчора один вовчисько потрапив...

Посідали знову за стіл, попоїли тушкованої капусти з пшоном і грибами, почали колядувати:

Дивная новина нині Україна

Зустрічає Тебе, Боже, в кайданах єдина.

Ой Ти, Божий Сину, заступник єдиний,

Чи побачим на престолі вільну Україну?

Вони ще не закінчили співати, як на подвір'ї загавкали собаки. І не те, щоб загавкали, а завили, заскавучали.

- Вовки! - сказав лісник і зняв зі стіни мисливську рушницю.

В цю мить поблизу хати пролунав постріл. Потам другий, третій... Собаки заверещали, захарчали й затихли.

- Чекісти! - пересохлими вустами прошепотів «Хміль» і схопив у руки «фінку».

- Тікайте, хлопці! Тікайте! У мене сім’я! - простогнав господар. - Ніч темна... Тримайтеся південного заходу, там - села. Прорветесь!

Василь не пам’ятає, як вибіг з хати. Чув тільки, як за ним гупають чиїсь чоботи. Пробіг з півкілометра й озирнувся.

- Хто тут? Стій! Стріляю!

- Не стріляйте, друже чотар. Це я, «Блискавка». Давайте зупинимось, визначимось, куди нам іти. Ми відірвалися... Встигли... Погоні нема... Чуєте? Навіть не стріляють.

Дійсно, навкруги стояла тиша, тільки дерева шуміли під вітром.

- Чудеса! - полегшено видихнув Василь. - Може, там нікого й не було?

- Не було, кажете? Але ж хтось стріляв.

- Почулось.

- Ні, не почулось.

- А ми не стіймо. Ходімо далі! Біжімо швидко, бо мороз кусає за голі вуха, залазить під сорочку. Шапка й кожух залишилися в лісничівці. Добре, що автомат зі мною.

- А мені в останню мить чиясь куфайка підвернулась, - похвалився хлопчина.

- Пощастило тобі. Але куди ж його йти? – забідкався Василь.

- Ходіть за мною. Я цей ліс, як своїх п'ять пальців, знаю. Ще малим я тут облазив усі нетрі, ходив по гриби, по чорниці й суниці...

«Подивись на нього! На вигляд таке недолуге, шмаркате хлоп'я, а насправді хитре й кмітливе!» - подумав Василь. Він без ніяких застережень довірив йому своє життя.

- Біжімо! Хутчій! Хутчій! Щоб день не застав нас у лісі, бо доведеться й днювати отутечки. Ну й змерз я! Останній дух з грудей мороз витискає. Нехай йому грець!

Вони бігли, провалюючись у сніг, падали, вставали і знову бігли.

- Швидше! Швидше! Вже недалеко село! - підганяв хлопець.

Світало, коли «Блискавка» постукав у вікна старенької хати. Всередині хтось заворушився й затих. Хлопчина затарабанив голосніше.

- Дядьку Архипе, відчиніть! Це я, Уласів Микола! Невже не впізнали? Пустіть у хату, дядьку Архипе! Замерзаємо!

За дверима знову хтось заворушився, лайнувся, кашлянув. Довго вовтузився в сінях, брязкотів ключами. Нарешті двері відчинилися. На порозі стояв дебелий вусатий чолов’яга, зодягнений у довгий кожух.

- Хто тут? А-а! Це ти, Никольцю? - лагідно промовив чолов'яга. - Ні, ні! В хату не пущу. Корова отелилася, ото я теля в хату забрав, щоб не замерзло. Ходімо в схрон. Правда, там уже є люди. Нічого, потиснитесь...

- Які люди? Хто вони, дядьку? Знаєте їх?

- Одного знаю. Це Гнат, синок кривої Химки. А всі решта - чужі, нетутешні.

На одну мить у Василя здригнулося серце. Ніколи він, багатолітній підпільник і досвідчений конспіратор, не довірявся незнайомим людям. А тут... Потрібно було піти. Але в селі світало, а Василь від холоду перетворювавсь на крижинку. Нестерпно захотілося зігрітись, роззутись, напитися гарячого чаю. Про небезпеку він чомусь не думав. Мов заворожений, пішов за дядьком Архипом, сам відкрив ляду, спустився в підземелля. На нього війнуло цигарковим димом, самогонним перегаром, почулася російська лайка «ядрьона вош» і «мать твою...» Повстанець відразу зрозумів, що він потрапив у «вовчу яму». Проте було вже пізно. Над головою гупнула ляда, значить, виходу нема.

А де ж «Блискавка»? Дивно! Хлопець залишився нагорі. Невже господар спеціально відправив одного Василя на пожирання вовкулакам? Не може бути! Говорив так приязно, погодився дати прихисток без зайвих питань... Що ж тепер робити? Зусиллям волі «Хміль» розігнав дрижаки, сміливо попрямував у западню.

- Христос народився! - видушив з горла святкове вітання.

- Славімо його! - відповіли в криївці.

Їх було п'ятеро. Хлопці, як хлопці. Всі молоді, вродливі, усміхнені. Тільки українські повстанці не вживали алкоголю, не матюгалися, тим більше по-російськи. А ці…

- О! Соколик прилетів! - скривив рота один з них і перший потиснув Василеві руку. - Познайомимось? Колись назвав мене піп Гнатом. А тебе ж як?

- Давно було... Забув... Хрестин своїх не пам’ятаю.

- Звідки прийшов? Здалека?

- З неба впав.

- Не хитри! Бачу, що чужак. Ніколи раніше тебе не зустрічав.

«Що їм таке сказати, аби повірили? Що збрехати? - гризла думка. - Буду мовчати. Кажуть люди, що мовчання - золото».

- Я все вам розкажу, хлопці, тільки трохи зігріюся. Язик примерз до піднебіння. Дайте гарячого чаю!

- Чаю нема, а ось самогоночка є. Хильнеш? Зброю постав у куток та сідай до столу.

Василь вагався недовго.

- Давайте!

Він помітив, що всі незнайомці одягнені в повстанські однострої, з тризубами на ґудзиках і кашкетах. Цей факт ще більше його насторожив. «Це ж псевдобандерівці! Кадебістські спецзагонівці! Я потрапив у пастку!» - сяйнула страшна здогадка. Аж зараз йому стало по-справжньому страшно. Він - один, їх - п'ятеро. Автомат стоїть у кутку, а гранати нема. Ох, як вона зараз потрібна, ріднесенька! Потягнув би за чеку... Бах! - і нема ні його, ні цих проклятих перевертнів. Бач, як базікають по-українськи! Зробили засідку в криївці. Хто міг би подумати? Холодні мурашки поповзли поза шкірою. Однак надія вмирає останньою. Є ще в нього пістолет «шістка».

Мацнув кишеню - нема! Забув у лісничівці...

- Дайте горілки! Лий повну! - попросив Василь. Зараз він хильне оковитої і вдаватиме, що заснув. А далі? Далі нехай твориться воля Божа. Гнат тримав літрову пляшку з каламутною рідиною, проте наливати не поспішав. Він саркастично посміхався і комусь підморгував. До Василя підійшов кремезний червонопикий чолов'яга.

- Ну, што, недобітий фашист, пагаварім с табой па душам? Попалась птічка в сєть, пора єйо патрошить! Мать твою Богородіцу...

Василь шарпнувся до автомата. Він зараз усіх тут покладе, відправить до чортів у пекло! Однак п'ять пар чоловічих рук схопили повстанця, скрутили так, що затріщали кістки й суглоби. Псевдобандерівці вміли це добре робити, недарма їх вишколювали у Києві, Ленінграді і в Москві.

Василь зібрав усі сили і шарпнувся ще раз. Його вдарили чимось важким по голові. Настала темна ніч...

***

СОНЦЕ СВІТИТИМЕ ВІЧНО

З давніх-давен є в Україні територія з милозвучною назвою Волинь. Це край синіх озер, непрохідних лісів, боліт, край гостинних працьовитих людей. Народила й викохала волинська земля засновника Запорозької Січі Байду-Вишневецького, бунтівного полковника Колодку, меценатку й просвітительку Гальшку Гулевичівну, ерудита Агатангела Кримського, патріота В’ячеслава Липинського, поетесу Лесю Українку, письменника Уласа Самчука, опального математика Михайла Кравчука... Тут, під Берестечком, у 1651 році відбулася битва гетьмана Хмельницького з військами польського короля. На цій землі розпочався Зимовий похід на Київ під командуванням генерала Тютюнника. А ще на півночі Волині восени 1942 року зродилась славна армія УПА.

Тут, в одній селянській хатині народився і виріс хлопчик Василь Хмелюк. Мав він тата, маму, двох братів і сестру. Пас гусей і корів, ходив до школи, бавився на вигоні з хлопцями. На його долю випали важкі часи: Друга світова війна, польська, німецька та московська окупації, злигодні, полонізація, колективізація, арешти, розстріли, вивози людей у Сибір. Проте хлопчик Василько був щасливий. Звісно, що дитинство сприймається у райдужних фарбах. Але прийшов такий час, коли Василько зрозумів, що його батьки, діди і навіть прадіди були на власній землі підневільними людьми. Вони були кріпаками, наймитами, колгоспниками. Важко працювали, однак чужинці відбирали у них хліб, віру, мову... Триста років у неволі! Терпець увірвався. Українці захотіли мати незалежну державу і часто повставали. Богдан Хмельницький, Іван Мазепа, запорозькі козаки, гайдамаки. Лише в двадцятому столітті вийшли на двобій з численними ворогами січові стрільці, вояки Української Народної Республіки, юні крутянці, повстанці Холодного Яру, петлюрівці, оунівці, бандерівці.

Сільський хлопець Василь Хмелюк також мріяв про волю. Він пішов у ліс до повстанців. Його брати зробили те ж саме і загинули в боях з ворогами. Старих батьків і малу сестричку проковтнув червоний більшовицький змій. Той ненажерливий змій проковтнув мільйони мирних працьовитих людей. Однак заморених голодом, розстріляних, закатованих йому було замало. Червоний змій зазіхнув на Сонце. Він зробив спробу проковтнути світило Свободи, але вдавився, затріщав, затремтів і розпався на шматки. А на крові полеглих синів України проросли квіти ВОЛІ.

Вічно світитиме Сонце і вічно житиме Україна.

***

Найвідоміші місця

повстанської бойової

слави УПА на Волині

Вовчак Турійського району

Кукуріки Старовижівського району

Новий Загорів Локачинського району

Колки Маневицького району

Хотишів Камінь-Каширського району

Завидів Іваничівського району

Замшани Ратнівського району

Садів Луцького району

Момулки Володимир-Волинського району

***

Ми зродились із крові народу,

Гартувала нас грізна тюрма...

***

ЧАСТИНА ДРУГА

СВІЧА

НА ВІВТАРІ

СЛАВИ

ЧЕСТЬ І СЛАВА

***

До 100-річчя з дня народження

Степана Бандери

***

Як Бандера покликав у бій,

Ми були ще тоді молоді,

Присягнули не зрадити справі,

Бити німців, ляхів, москалів,

Відродити на рідній землі

Українську Соборну Державу.

Нас стріляли в криївках, лісах,

Мордували кати в таборах,

Край обдерли дотла, шкуродери.

І заплакати нам не дали,

Як підступно з наказу Москви

Вбив негідник Степана Бандеру.

Та не знищити пам'ять людей

І не вбити великих ідей,

Духу волі в серцях не здолати...

Пролітають над світом роки,

1 судилося нам на віки

Поколінням БАНДЕРІВЦІВ стати.

Тож будуймо до храмів мости,

Щоб покласти кінець назавжди

Більшовицько-фашистській химері.

І сьогодні, в цей пам'ятний день,

Заспіваймо повстанських пісень, -

Честь і слава Степану Бандері!

***

ВІЧНО ЖИВИЙ

Роману Шухевичу

Пісня

Командир УПА Шухевич

Не боявся ворогів,

Мав пістоль і меч крицевий,

Триста тисяч вояків.

Ті повстанці в лави стали,

Кріси в руки узяли,

«Слава! Слава!» - закричали

І сміливо в бій пішли.

Б'ють фашистів, б'ють комуну,

Окупантів і заброд,

Визволяють Україну,

Їх підтримує народ.

Кажуть: «Вбили командира...»

Воріженьки, не брешіть!

В Білогорщі всім на диво

Він живий! Живий стоїть.

Розцвітає тут калина,

Зеленіє тут земля.

Незалежна Україна

Командира прославля.

Слава, слава командиру!

Слава воїнам УПА!

Не підкорить Україну

Чужинецькая стопа.

***

ПРИСЯГА

У неділю, на світанні

Прокинулась мати,

До ікон перехрестилась

І пішла із хати.

Десь поблизу – стрілянина,

А може, почулось?

Щось побачила на полі -

І серце здригнулось.

Поламані, потоптані

Колоски у житі,

І лежить в калюжі крові

Повстанець убитий.

Задивились мертві очі

У небо високе,

Розцвіли ромашки білі

По обидва боки.

Тут поліг від куль чекіста

Молодий хлопчина,

Придивилась мати зблизька -

І впізнала сина.

Заплакала, затужила,

Тяжко заридала:

«Ой синочку, любий сину,

краще б не діждала!

Народила, колихала,

Купала у м’яті,

Щоб на старості доглянув

Одиноку матір.

Але ж над усе дорожча

Ненька Україна,

На вівтар її свободи

Віддала я сина!»

Ти не плач, стара матусю,

Що сина убили,

Оунівці на цім місці

Присягу зложили.

Поклялися побратими,

Що помстять за сина,

Що воскресне і розквітне

Вільна Україна.

***

НАКАЗ

«Скажи, дідусю, нащо ти ховаєш

Старенький прапор з древком теж старим?

Немовби цінний скарб оберігаєш,

А у свята ідеш на площу з ним.

Я бачив, як полотнище цілуєш,

Пошарпане од вітру, гроз і літ.

Візьмеш у руки - гордо з ним крокуєш

І розцвітаєш, наче маків цвіт». -

«Послухай, що скажу тобі, дитино:

Ось чорне - то земля, червоне - кров,

Що пролиась за волю України,

Щоб скинув люд тягар чужих оков.

Славетний дуже прапор цей, онуку,

Бандерівський революційний стяг,

Під ним ішли бійці на смерть, на муку,

Їх подвиги оспівані в піснях.

Могили їхні скрізь: у лісі, в полі,

А біль і смуток з душ не відступа…

Червоно-чорний Прапор - символ волі,

Знамено бойове стрільців УПА.

Даю тобі святий наказ, дитино,

Два символи нащадкам збережи:

Блакитно-жовтий - прапор України,

Червоно-чорний - прапор боротьби».

***

ПІСНЯ ПРО ПОВСТАНЦЯ

Нема ні хреста,ні могили,

Убили й слідів не лишили.

Роки з того часу пройшли,

І місце останнього бою

Покрилось густою травою,

Тернами стежки поросли.

Він був молодим і вродливим,

Надіявся стати щасливим,

В народі прикмета була:

Матуся в «сорочці» родила

Як зірка пророча, світила,

Та щастя чомусь не дала.

Була Україна в неволі -

Він визначив сам свою долю,

Обравши єдину мету:

Рішуче у руки взяв кріса,

Пішов у повстанці до лісу,

Очолив стрілецьку чоту.

Любили героя дівчата,

А сам він не встиг покохати,

Від кулі чекіста упав...

Заплакало небо у тузі,

калина зів'яла у лузі,

Як він на узліссі вмирав.

А слава тих літ не пропала,

Народною піснею стала,

Співають - за душу бере!

Нема ні хреста, ні могили...

Вбивали, але не убили,-

Живий він! Ніколи не вмре!

***

СМЕРТЬ ПОВСТАНЦЯ

Юний хлопець на узліссі

У сорочці рваній

Затискає кулаками

Кров гарячу в рані.

Розривна ворожа куля

Вцілила у груди.

Знає хлопець, що вмирає,

Що жити не буде.

«Маю тільки вісімнадцять,

Страшно помирати,

Нема, кому схоронити,

Нікому згадати.

Мати й сестри у Сибіру,

А батька забрали,

Довго били й катували,

У ГУЛАГ заслали.

Мав я дівчину кохану,

Яснооку чічку,

Та її енкаведисти

Кинули у річку.

Мав я вірних побратимів -

Полягли за волю.

Буйний вітер на могилах

Розмовляє з полем.

Є ще в мене Україна,

Вона не покине,

Поховає і заплаче,

І згадає сина».

Літній дощ обмив повстанця,

Нічка схоронила,

Черемшина юне тіло

Квітами накрила.

***

СРИБОК У ВІЧНІСТЬ

Бувальщина

Мене пройняв непереборний страх,

Ні рушитись, ні крикнути не можу,

Та погляду нікуди не відводжу,

Тремчу, немов у непогоду птах,

Шепчу: «Тікай! Позаду небезпека!»

Я чула, що в селі енкаведе,

Ось постріли лунають недалеко,

На вулиці сельчан нема ніде,

Зате червоні миготять погони,

Сюди біжать ловці, зачувши кров,

Щоб розпочати небезпечні гони -

Це на людину лов. Смертельний лов.

Нема куди і пізно вже тікати,

Кругом сніги, поля і озерце...

Націлені на жертву автомати,

З усіх боків стискається кільце.

Він клятву дав: «Здобути, чи померти»,

Їй вірним був до самого кінця.

Відстрілювався довго та уперто,

Боровся мужньо за своє життя.

Я бачила, як він побіг за хату,

Криваві залишаючи сліди,

Остання розірвалася граната, -

Катюги розбігались, хто куди.

ГҐятьох убив і двох чи трьох поранив,

А сам упав на землю ще живий,

Гаряча кров на сніг стікала з рани,

Червона кров, а він - блідий-блідий.

Промовив тихо: «Слава Україні!»

І притиснув до скроні пістолет...

Не знали батько, мати, вся родина,

Що їхній син прийняв геройську смерть.

Почула я, що мав він тридцять років,

Що родом із сусіднього села...

Його повезли, а страшний неспокій

Мене роками потім не лишав.

У пам'яті той день закарбувався,

Та мить, коли звичайний чоловік

Живим у руки ворогам не здався,

Зробив стрибок у вічність.

В смерть утік!

***

НАЙДОРОЖЧА ЦІННІСТЬ

А я візьму у руки автомат,

Бігме візьму, як буде в тім потреба!

Спасать від смерті клявся Гіппократ.

Я повторила клятву цю.

Я - медик.

А я згрішу і вб'ю,

Хай Бог простить,

Не дамся в руки знов катам живою,

Бо краще вмерти, як в неволі жить,

Найтяжчий гріх на світі - буть рабою.

Чому в бою повстанець молодий

Останню кулю залишив для себе?

Щоб це збагнуть потрібно вік прожить,

Спуститись в пекло, злинути у небо,

Здолати шлях крізь хащі й манівці,

Не раз клясти свою химерну долю,

Щоб усвідомити хоча б в кінці,

Що найдорожча цінність людства -

ВОЛЯ!

І я візьму, як, треба, автомат…

***

ДУМКИ ВГОЛОС

Віднедавна я втратила можливість читати й писати. Тепер я можу тільки думати. І я думаю, думаю, думаю...

«Думи мої, думи мої, лихо мені з вами...» - сказав колись Тарас Шевченко про себе і про мене також. Хто я? Мабуть, ще в колисці я вірила в Бога і любила Україну.

Українка я маленька,

Українці татко й ненька.

Коли виросту велика,

Не злякаюсь горя-лиха,

Буду браттям помагати

Україну визволяти…

Цього віршика навчила мене моя мама, заледве я навчилась говорити. Він став моєю долею.

Я росла, вчилась у школі, мріяла стати письменницею. Але дорога каторжанки від Луцької в'язниці до берегів Тихого океану довжиною в дванадцять тисяч кілометрів під прицілом автоматів докорінно змінила моє життя. Дитяча мрія зіщулилась, заховалась на дно душі, але не згасла. Минуло майже півстоліття, заки я змогла видати свою першу книжку. Зараз їх у мене дванадцять. Я не стала популярною письменницею. Пишу реалістично, приземлено для простого люду. Деякі маститі письменники й видавці радять писати так, щоб у кожному творі було принаймні кілька вбивств, пограбувань, зґвалтувань, - отоді, мовляв, і читачі знайдуться, і книжку купуватимуть. Так, я могла б писати пригодницькі романи, епатажні опуси про кохання з елементами фантастики, містики, еротики, з використанням нецензурщини, «блатної» лексики тощо. Є автори, які в такий спосіб швидко стають відомими, їх відзначають дипломами, грошовими преміями. їх вважають модними, елітарними.

Однак це не для мене. У кожному моєму творі голосно звучить мотив патріотизму. Пишу переважно про національно-визвольну боротьбу нашого народу за волю й незалежність України. Щиро вірю, що настануть часи, коли українські діти поглиблено вивчатимуть історію петлюрівщини, бандерівщини, а у військових ліцеях та академіях обов'язково студіюватимуть тактику і стратегію партизанської боротьби Української Повстанської Армії.

Не хочу бути знаменитою. Хочу бути патріоткою.

Рятуй мене, Боже, від слави й ганьби,

Від заздрості, фальші й гордині,

Сподоби горіти вогнем боротьби,

Служити своїй Україні.

Тетяна Байда

Content

Байда Тетяна Хрещені вогнем