Білоконев В. М.

Призначення покарання за сукупністю злочинів та вироків (судова практика)

РЕЦЕНЗЕНТИ:

Багіров С.Р. — доцент кафедри кримінального права Інституту права імені Володимира Сташиса Класичного приватного університету, к.ю.н.;

Денисов С.Ф. — начальник кафедри кримінального права та кримінології факультету з підготовки слідчих Запорізького юридичного інституту ДДУВС, к.ю.н., доцент, полковник міліції.

ВСТУП

Про виникаючі труднощі і неправильне застосування правил призначення покарання за сукупністю злочинів і вироків суддями місцевих судів Запорізької області свідчить той факт, що друге місце з причин змін чи скасування вироків (після невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину і особі винного) займає саме помилкове призначення покарання засудженим по цим підставам.

Про це свідчить і практика Верховного Суду України, яка була опублікована в період 2001–2009 рр. у Вісниках і в Рішеннях Верховного Суду України, а також в інших джерелах, зокрема у Кримінальному судочинстві (судова практика у кримінальних справах).

Верховний Суд України навів десятки рішень судів різних інстанцій, коли останні припускалися помилок, зокрема при відмежуванні призначення покарання за сукупністю злочинів від сукупності вироків, при обчисленні розміру невідбутої частини покарання за попереднім вироком, при складанні покарань, а також неправильно визначали як розмір так і вид остаточного покарання.

Даний науково-методичний посібник підготовлений на основі аналізу чинного кримінального та кримінально-процесуального законодавства України, судових помилок, а також на підставі рекомендацій наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року “Про практику призначення судами кримінального покарання” (далі постанова Пленуму)[1]. Теоретичною основою посібника, є насамперед праці відомих харківських вчених М.І. Бажанова[2], І.О. Зінченко та В.І. Тютюгіна[3].

Метою даного посібника є насамперед надання юридичної та методичної допомоги суддям місцевих судів при призначенні покарання за сукупністю злочинів та вироків, що, на наш погляд, дозволить зменшити кількість їх помилок при застосуванні ст. ст. 70–73 КК України (далі КК).

При цьому звертаємо увагу суддів на те, що даний посібник ні є «істиною в останній інстанції», а є тільки тим «помічником» який дозволить суддям приймати законні і обґрунтовані рішення при призначенні покарання за сукупністю злочинів та вироків, усвідомлюючи всі труднощі та проблеми, які існують в теорії кримінального права та судової практиці по цим питанням.

Ми усвідомлюємо, що не розглянули (та і не могли розглянути) всі спірні питання, які виникають в судовій практиці при призначенні покарання за сукупністю злочинів або вироків. Тому просимо всіх суддів місцевих судів Запорізької області направляти на адресу апеляційного суду Запорізької області: 69000 м. Запоріжжя, пр. Леніна, 162, судді Білоконеву В.М. або за телефоном 8 (612) 289-45-27 питання, що виникають у них при призначенні покарання на підставі ст. ст. 70 та 71 КК по конкретним кримінальним справам, щоб вони могли бути враховані при перевиданні в майбутньому даного посібника.

Дана методична допомога відновлює раніше існуючу позитивну традицію видання «Бібліотечка судді», а тому і рекомендована в першу чергу суддям місцевих суддів. Разом з тим, вона може бути корисною як працівникам прокуратури, які підтримують державне обвинувачення в судах, так і адвокатам, які захищають інтереси підсудних, а також всім юристам, студентам юридичних факультетів які цікавляться питаннями призначення покарання за сукупністю злочинів та сукупністю вироків.

Розділ 1 Призначення покарання за сукупністю злочинів

Системний аналіз змісту статей 70–72 КК свідчить, що передбачені в них правила можуть бути розподілені на три групи.

Перша з них регламентує порядок призначення покарання за сукупністю злочинів, тобто у випадках, коли особа вчиняє декілька злочинів, за жоден з яких її ще не було засуджено (ст. 70 КК).

Друга встановлює порядок призначення покарання за сукупністю вироків, тобто у разі вчинення особою нового злочину після засудження за попереднім вироком, але до повного відбуття призначеного ним покарання (ст. 71 КК).

Нарешті, до третьої групи належать правила, сформульовані в ст. 72 КК, які мають, так би мовити, універсальний характер, бо застосовуються судом при призначенні покарання за сукупністю як злочинів (ст. 70 КК), так і вироків (ст. 71 КК)[4].

1.1 Загальні правила призначення покарання за сукупністю злочинів

Розглянемо першу групу правил призначення покарання за сукупністю злочинів. Сукупність злочинів є одним із видів множинності злочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 33 КК сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини Кримінального Кодексу, за жоден з яких її не було засуджено. При цьому не враховуються злочини, за які особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом.

Приклад: Вироком суду від 07.05.2004 р. Г. був засуджений за ч. 1 ст. 296 КК на 6 місяців арешту, за ст. 94 КК 1960 р. на 10 років позбавлення волі. За сукупністю злочинів Г. було призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі. Г. було визнано винним у скоєні хуліганства, яке він вчинив 04.02.1999 р. та вбивстві, яке він вчинив 26.04.2001 р… Ухвалою апеляційного суду від 19.08.2004 р. вирок був залишений без змін. Верховний Суд України, скасовуючи посилання на ст. 70 КК, відзначив, що апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 49 КК і ч. 2 ст. 11-1 КПК, повинен був за ч. 1 ст. 296 КК звільнити засудженого від кримінальної відповідальності і закрити справу, оскільки з урахуванням учинення засудженим 26.04.2001 р. нового злочину (умисного вбивства) строк давності за ч. 1 ст. 296 КК, якій належить до злочинів невеликої тяжкості, закінчився 26.04.2004 р.[5].

Між тим, звертаємо увагу суддів на те, що вони не мають права одночасно звільняти осіб від покарання за один із злочинів та призначати покарання за інший, тим самим не призначивши покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК), оскільки ч. 1 ст. 33 КК таке звільнення від покарання не передбачено.

Приклад перший: Вироком місцевого суду від 01.06.2007 р. Н. був засуджений за ч. 1 ст. 366 КК до штрафу в сумі 800 грн. з позбавленням права займати керівні посади строком на 1 рік, а на підставі Закону України “Про амністію” від 31 травня 2005 р. суд звільнив його від покарання. За ст. 367 КК останній був виправданий. Апеляційний суд названий вирок в частині виправдання Н. скасував і постановив свій вирок, за яким визнав його винним за ст. 367 КК і призначив за цим законом покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади строком на 2 роки без штрафу. На підставі Закону України “Про амністію” від 31 травня 2005 р. суд звільнив Н. від покарання. Верховний Суд України скасував вирок апеляційного суду[6].

На нашу думку, апеляційний суд повинен був також скасувати вирок місцевого суду в частині призначення покарання за ч. 1 ст. 366 КК, призначити покарання за окремі злочини, потім призначити остаточну міру покарання за сукупністю злочинів і лише тоді розглядати питання про звільнення особи від покарання на підставі акту про амністію. (До речі, на наш погляд Н. повинен був на підставі акту про амністію звільнений від кримінальної відповідальності, а не від покарання).

Приклад другий: Вироком місцевого суду від 07.04.2005 р. З. був засуджений за ч. 1 ст. 125 КК на 1 рік виправних робіт, за ч. 1 ст. 185 КК на 1 рік позбавлення волі, за ч. 1 ст. 121 КК на 7 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК засудженому було визначено покарання у виді 7 років позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду вирок щодо З. в частині його засудження за ч. 1 ст. 185 КК був скасований на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК, а справу в цій частині провадженням закрито. Цей же вирок щодо останнього в частині його засудження за ч. 1 ст. 125 КК змінено, призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн. та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК його від призначеного покарання звільнено. Виключено з вироку вказівку про призначення покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК[7].

І в цьому випадку, на наш погляд, апеляційний суд безпідставно не призначив покарання особі за сукупністю злочинів. Це він мав право зробити тільки тоді, якби звільнив особу від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, на підставі ст. 49 КК.

При сукупності злочинів кожен з них підлягає кваліфікації за відповідною статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального Кодексу (ч. 2 ст. 33 КК).

Таким чином, при сукупності злочинів:

— особою вчинено два або більш злочини;

— кожне з них кваліфікується за відповідною статтею або частиною Особливої частини КК і має самостійну санкцію;

— ні за один з них особу не було засуджено, тобто всі вони вчинені до проголошення вироку або хоча б одного з вироків за один з них.

Відсутність хоча б однієї з вищезгаданих ознак означає відсутність сукупності злочинів, а отже і неможливість призначення покарання за сукупністю злочинів.

Приклад перший: Верховний Суд України, змінюючи вирок районного суду від 31.10.2005 р., яким П. було засуджено за вчинення двох злочинів, передбачених ст. 185 ч. 3 КК з призначенням покарання по кожному епізоду, а потім остаточне покарання за правилами, передбаченими ст. 70 КК, вказав, що суд першої інстанції неправильно призначив покарання за сукупністю злочинів, оскільки злочинні дії П. який вчинив повторно тотожні злочини, повинні бути кваліфіковані тільки за ст. 185 ч. 3 КК за дві крадіжки, а не окремо за кожну з них[8].

Приклад другий: Вироком місцевого суду від 24.10.2005 р. Л. було засуджено за ч. 2 ст. 186 КК на 4 роки позбавлення волі, за ст. 296 ч. 2 КК на 3 роки позбавлення волі, за ст. 296 ч. 1 КК на 2 роки обмеження волі, за ст. 296 ч. 1 КК на 3 роки обмеження волі. На підставі ст. 70 КК йому було визначено остаточно покарання у виді 5 років позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду вирок залишено без змін. Верховний Суд України, змінюючи вирок районного суду, відзначив, що відповідно до чинного законодавства передбачені ст. 70 КК правила призначення покарання застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого за різними статтями, так і різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається. В зв’язку з цим вищестоящий суд виключив з вироку рішення про засудження Л. за ч. 1 ст. 296 КК до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки[9].

Правила призначення покарання за сукупністю злочинів встановлені ст. 70 КК.

У ч. 1 ст. 70 КК зазначено, що при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

З даних правил витікає, по-перше, що призначення покарання за сукупністю злочинів проходить в два етапи:

— призначення покарання окремо за кожен злочин, які входять у сукупність;

— визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів застосовується у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачена відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції.

За цими правилами призначається покарання і у разі вчинення особою діянь, частина з яких кваліфікується як закінчений злочини, а інші — як готування або замах на нього.

По-друге, покарання не призначається по окремих епізодах злочинної діяльності або по окремих пунктах статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції.

Приклад перший: Верховний Суд України визнав безпідставним призначення обласним судом засудженому І. покарання за окремими пунктами ст. 93 КК 1960 р., оскільки санкція цієї статті була загальною як для будь-якого з цих пунктів, так і для будь-якої їх сукупності. Окремо покарання по кожному з пунктів не призначається, а тому міра покарання по кожному з них, у разі їх сукупності, призначатися не може[10].

Приклад другий: Верховний суд змінив вирок апеляційного суду і вказав, що останній неправильно кваліфікував злочинні дії Я. окремо за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК і пунктами 9, 13 ч. 2 цієї статті та окремо ж за ними призначив покарання[11].

Призначення покарання окремо за кожен із злочинів, які утворюють сукупність злочинів, — це важлива вимога ст. 70 КК, відступ від якої неприпустимий. Такий порядок призначення покарання дає можливість у разі перегляду в апеляційному або касаційному порядку, за наявності підстав до цього, пом'якшити покарання, призначене за окремий злочин.

Приклад: Вироком місцевого суду від 10.08.2006 р. Т. був засуджений за ч. 3 ст. 191 КК на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права займати певні посади, за ч. 1 ст. 366 КК до 510 грн. штрафу. На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням. Верховний Суд України, скасовуючи вирок суду, відзначив, що відповідно до вимог чинного законодавства при сукупності злочинів суд, призначивши покарання за кожний злочин окремо, зобов’язаний визначити остаточне покарання за правилами, передбаченими ст. 70 КК. Цих вимог закону суд не дотримався — визначив Т. покарання за ст. ст. 191 ч. 3 та 366 ч. 1 КК, але не визначив остаточно покарання на підставі ст. 70 КК[12].

Суд, призначаючи покарання за кожен злочин керується загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), а також враховує обставини, які пом'якшують (ст. 66 КК) або обтяжують покарання (ст. 67 КК). Такий підхід дає можливість індивідуалізувати покарання стосовно кожного злочину з одночасним урахуванням того, що особою вчинено не один, а два або більше злочинів.

Остаточне покарання за сукупністю злочинів призначається судом на підставі одного із трьох принципів:

1. поглинання менш суворого покарання більш суворим;

2. часткового складання призначених покарань;

3. повного складання призначених покарань.

Не застосування судом одного з трьох вищеназваних принципів при сукупності злочинів, суперечить вимогам ч. 1 ст. 70 КК і є підставою для скасування вироку суду.

Приклад: Районний суд засудив С. за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, за ст. 15 — ч. 2 ст. 190 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 1 Закону «Про амністію» від 31.05.2005 р. засуджену було звільнено від покарання, призначеного за ст. 15 — ч. 2 ст. 190 КК, і відповідно до ст. 75 КК її було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. Ухвалою Верховного Суду України вирок відносно С. було скасовано з наступних підстав. Згідно зі ст. 337 КПК при постановлені вироку за сукупністю злочинів суд призначає покарання, керуючись статтями 70, 71 КК. Відповідно до ст. 70 КК при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. С. визнано винною у вчиненні двох злочинів, відповідальність за які передбачено ч. 3 ст. 185 і ст. 15 — ч. 2 ст. 190 КК. Однак суд, призначивши засудженій покарання за кожний злочин окремо, всупереч вимогам ст. 70 КК і ст. 337 КПК не визначив їй остаточного покарання за сукупністю злочинів, більш того, при цьому не врахував, що чинним законодавством не передбачено можливості звільнення особи від покарання за амністією і одночасне призначення покарання за інший злочин[13].

При вирішенні питання про те, який з передбачених ст. 70 КК принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів в п. 21 постанови Пленум надає загальні рекомендації, які полягають у тому, що “суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом'якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо”[14].

Приклад перший: Верховний суд України, змінюючи вирок, відзначив, що вважає за необхідне при визначенні покарання за сукупністю злочинів застосувати до засудженого принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, оскільки він учинив злочини невеликої та середньої тяжкості, від яких тяжких наслідків не настало, й це було пов’язано із затриманням за дії з незаконним обігом наркотичних речовин, за які його теж засуджено[15].

Приклад другий: Верховний суд України, змінюючи вирок, підкреслив, що при визначені К. остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, суд не навів у вироку мотивів, з яких він застосував принцип часткового складання призначених покарань, а не інший принцип, передбачений ст. 70 КК, — поглинення менш суворого покарання більш суворим. У той час, з матеріалів справи видно, що К. протягом нетривалого часу учинив злочини однієї категорії (проти власності), повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, одним потерпілим викрадене у них майно повернуто, а іншим матеріальна шкода відшкодована частково, всі потерпілі заявили в судовому засіданні, що не мають матеріальних претензій до засудженого і простили його. З огляду на це, та на дані характеристик К. з місць проживання і тимчасової роботи, за якими він характеризується позитивно, колегія судів вважає наявними підстави для застосування до К. при визначенні йому остаточного покарання за сукупністю злочинів такого принципу, як поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто до пом’якшення остаточного покарання, призначеного за ст. 70 КК[16].

В теорії кримінального права визнається доцільним застосовувати принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим в наступних ситуаціях:

— коли судом за один із злочинів, що входять у сукупність, призначене максимальне покарання, передбачене санкцією статті, що передбачає найбільш суворе покарання;

— коли має місце ідеальна сукупність злочинів;

— коли один зі злочинів, що входить до сукупності явно малозначний у порівнянні з іншими злочинами[17].

Заслуговують до уваги правила, які рекомендує В.І. Тютюгін при поглиненні менш суворого покарання більш суворим.

1. “Встановлюючи принцип поглинення, закон (ч. 1 ст. 70 КК) обмежує його застосування дотриманням лише одної вимоги: покарання, яке поглинає інше, має бути більш суворим, а покарання, яке поглинається, — менш суворим. Звідси випливає, що поглинення не обмежено за видом покарання і застосування цього принципу можливе щодо покарань як одного, так і різних їх видів (різновидних) (п. 22 постанови Пленуму)[18], а тому припускає, що суд, призначивши за окремі злочини різні за ступенем суворості покарання, одним з них — найбільш суворим — поглинає інше (інші) — менш суворі”[19].

Приклад: Районний суд засудив Н. за ч. 1 ст. 358 КК на 1 рік обмеження волі, за ч.3 ст. 358 КК на 1 рік обмеження волі, за ч. 1 ст. 15 — ч. 2 ст. 190 КК на 1 рік обмеження волі. На підставі ст. 70 КК за сукупністю цих злочинів Н призначено остаточне покарання у виді 1 року обмеження волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням. Верховний Суд України, змінюючи вирок, відзначив, що остаточне покарання засудженому було призначено з порушенням вимог ст. 70 КК та п. 21 постанови Пленуму, оскільки однакові за видом покарання, призначенні за окремі злочини, поглиненню не підлягають, тоді як саме такий принцип визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів застосовано судом щодо засудженого. Тому виходячи із тяжкості злочинів, даних про особу засудженого та того, що призначене йому покарання фактично відбуте, колегія судів вважає за необхідне призначити за підроблення та використання документу покарання у виді штрафу, а остаточне покарання визначити Н. у виді 1 року обмеження волі[20].

На нашу думку, суперечить роз'ясненням п. 22 постанови Пленуму про можливість застосування для різних видів основних покарань принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим наступне рішення Верховного Суду України.

Приклад: Верховний Суд України, скасовуючи вирок районного суду, відзначив, що, призначаючи К. покарання за сукупністю злочинів остаточну міру покарання суд призначив шляхом поглинання штрафу — позбавленням волі, чим порушив вимоги ч.3 ст. 72 КК, згідно яких основне покарання у виді штрафу при призначенні йому за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарання не підлягає і виконується самостійно[21].

На наш погляд, В.І. Тютюгін справедливо в цьому випадку відзначив, що наведене рішення Судової палати навряд чи можна визнати обґрунтованим і не тільки тому, що воно суперечить роз’ясненням Пленуму. Звертає на себе увагу те, що хоча в рішенні колегії суддів і зроблено посилання на ч. 3 ст. 72 КК, але без усіляких на це підстав дається розширювальне тлумачення змісту цієї норми, бо хоча в ній встановлено заборону, але тільки (і саме) на складання штрафу з іншими видами покарань, тоді як за справою К. штраф було не складено, а поглинуто іншим, більш суворим видом покарання[22].

Аналіз частин 1 і 2 ст. 70 КК свідчить про те, що складання призначених покарань може відбуватися тільки тоді, коли застосовуються принципи повного або часткового складання цих покарань. При застосуванні принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим — складання призначених покарань не відбувається, а значить в даному конкретному випадку, місцевий суд не порушив вимоги ч. 3 ст. 72 КК, поглинувши штраф (менш суворе покарання) — позбавленням волі (більш суворим покаранням).

При цьому звертаємо увагу на те, що менш суворе покарання поглинається більш суворим, а не навпаки.

Приклад: Так, вироком суду В. був засуджений за ч. 1 ст. 296 КК на 1 місяць арешту, за ч. 3 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК на 2 роки виправних робіт, а на підставі ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді 2 років виправних робіт. Верховний суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що на порушення вимог ч. 1 ст. 70 КК, призначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів, суд помилково поглинув менш суворим покаранням більш суворе, яким є виправні роботи щодо арешту[23].

“Вирішуючи питання про те, яке з призначених за окремі злочини покарань є більш суворим, суд виходить: а) або з його розміру (міри) — якщо за злочини, що утворюють сукупність, призначені покарання одного виду (наприклад, позбавлення волі за обидва злочини); б) або з його місця в законодавчому переліку покарань, встановлених в ст. 51 КК — якщо за злочини, що входять до сукупності, призначені покарання різних видів (наприклад, за один із злочинів призначені виправні роботи, за іншій — обмеження волі)”[24].

Приклад: Верховний суд України, змінюючи вирок, відзначив, що відповідно до вимог ст. 70 КК при сукупності злочинів суд визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. Тобто законодавством передбачено два принципи для визначення остаточного покарання шляхом поглинення або шляхом складання. Призначаючи Н. на підставі ст. 70 КК остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд, у той час зазначив, що призначене за ч. 3 ст. 357 КК покарання у виді штрафу у розмірі 510 грн. підлягає самостійному виконанню, що суперечить вимогам ст. 72 КК, яка передбачає, що основне покарання у виді штрафу при призначенні покарання за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарання не підлягає і виконується самостійно, тільки в разі застосування принципу повного або часткового складання призначених покарань. В зв’язку з цим вищестоящий суд виключив з вироку апеляційного суду рішення про призначення Н. за сукупністю злочинів штрафу у розмірі 510 грн. На підставі ст. 70 КК вважати Н. засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 і п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК на 10 років позбавлення волі без конфіскації майна[25].

У судовій практиці виникають питання про можливість поглинення менш суворого покарання більш суворим, коли розмір менш суворого покарання за шкалою еквівалентів (ч. 1 ст. 72 КК) є більшим, чим розмір більш суворого покарання? Наприклад, якщо порівняти 1 місяць арешту і 2 роки виправних робіт за цією шкалою з вищевказаного прикладу, то останнє покарання (2 роки виправних робіт) буде в 8 разів більше за розміром ніж 1 місяць арешту.

На наш погляд, незалежно від розміру за шкалою еквівалентів (ч. 1 ст. 72 КК) покарань різних видів, менш суворий вид покарання завжди повинен поглинатися більш суворим видом покарання. Заради об’єктивності, слід відзначити, що є і інша судова практика по цьому питанню.

Приклад перший: Вироком суду М. був засуджений за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК на 1 рік позбавлення волі, за ч. 3 ст. 15 — ч. 3 ст. 185 КК на 2 роки обмеження волі, на підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі на 1 рік. Верховний суд України, змінюючи вирок, відзначив, що при призначенні покарання за сукупністю злочинів судом не враховано роз’яснення, що містяться в п. 21 постанови Пленуму що, однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадків, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей КК. Згідно зі ст. 72 КК при складанні покарань за сукупністю злочинів менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий відповідно з таким їх співвідношенням: одному дню позбавлення волі відповідають два дня обмеження волі. Як убачається з матеріалів справи, М. засуджено за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК на 1 рік позбавлення волі, за ч. 3 ст. 15 — ч. 3 ст. 185 КК на 2 роки обмеження волі (що відповідно до ст. 72 КК відповідає 1 року позбавлення волі) і на підставі за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд визначив М. покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік. Тобто поглинув однакові за видом і розміром покарання, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 70 КК. Колегія судів вважає за можливе виправити зазначену помилку шляхом зміни вироку, пом’якшуючи М. покарання за ч. 3 ст. 15 — ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК до 1 року 6 місяців обмеження волі. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначила М. остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік[26].

Приклад другий: Вироком суду Ф. був засуджений за ч. 1 ст. 296 КК на 2 роки обмеження волі, за ч. 2 ст. 342 КК на 1 рік позбавлення волі, а на підставі ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. Верховний суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що згідно п. 21 постанови Пленуму однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадків, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей КК. Крім того, відповідно до вимог ст. 72 КК, згідно з якою при складанні покарань за сукупністю злочинів менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий відповідно з таким їх співвідношенням: одному дню позбавлення волі відповідають два дня обмеження волі, а тому суд неправильно застосував кримінальний закон, призначивши Ф. покарання за сукупністю злочинів, оскільки 2 роки обмеження волі відповідають 1 року позбавлення волі, а тому суд поглинув однакові за видом і розміром покарання, що є неприпустимим[27].

Важко погодитися з такими рішеннями вищестоящого суду. Ми повністю погоджуємося з аргументами В.І. Тютюгіна по останній справі, який відзначав, що по перше, навряд чи справедливим є посилання Судової палати на п. 21 постанови Пленуму, бо у ньому мова йде про неприпустимість застосування принципу поглинення лише у тих випадках, коли за окремі злочини, що утворюють їх сукупність, судом призначаються однакові за видом і розміром покарання. Між тим за справою Ф, за окремі злочини призначені різні за як за видом, так і за розміром покарання — 2 роки обмеження волі і 1 рік позбавлення волі. Причому, одне з цих покарань, а саме позбавлення волі, незалежно від його конкретного розміру (строку), відповідно до приписів як ст. 51, так і ст. 72 КК завжди визначається більш суворим ніж друге — обмеження волі. Це свідчить, що застосування принципу поглинення у даному випадку аж ніяк не виключається.

По друге, навряд чи правильним є посилання і на ч. 1 ст. 72 КК, бо сама ця норма встановлює правила складання, аж ніяк не поглинення покарань. Крім того, як зазначено у ч. 1 ст. 72 КК, передбачена тут шкала еквівалентів різних видів покарань застосовується тільки (і включно) для здійснення їх складання (а не поглинання) за сукупністю злочинів чи вироків. Однак суд, визначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів, як раз і застосував саме принцип поглинення, а не складання покарань.

По третє, слід урахувати і те, що навіть при складанні покарань на підставі попереднього переводу менш суворого з них виду у більш суворий — отриманий внаслідок цього однорічний строк позбавлення волі в кінцевому підсумку приєднується до того 1 року позбавлення волі, який було попередньо призначено вироком за другий злочин, а не навпаки…

Викладене свідчить, що у разі призначення за окремі злочини різновидних покарань, попередньо вирішення на підставі ст. 51 КК питання про те, яке з них є більш, а яке менш суворим, є одночасно ї достатньою підставою для застосування принципу поглинення таких покарань. Що ж стосується положень ч. 1 ст. 72 КК, то вони, як це прямо зазначено у законі, ураховуються і використовуються судом лише при складанні (а не поглиненні) різновидних покарань[28].

2. Із законодавчого припису (ч. 1 ст. 70 КК) про поглинення менш суворого покарання тільки більш суворим випливає і наступна вимога: якщо за окремі злочини, що утворюють сукупність, судом призначені однакові за видом і розміром покарання, то поглиненню між собою вони не підлягають, крім випадків, коли вони призначені у максимальних межах санкцій тих статей Особливої частини КК, за якими засуджується винний[29]. Роз’яснення положень про заборону поглинення однакових за видом і розміром покарань передбачено і в п. 21 постанови Пленуму, який звертає увагу судів на те, що “суд вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних. Однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей КК. Застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд повинен зазначити у вироку, про яке саме покарання йдеться — основне чи додаткове”[30].

Приклад: Міський суд засудив К. за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна та за ч. 2 ст. 317 КК також на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Відповідно до ст. 70 КК за сукупністю злочинів К. остаточно визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, та на підставі ст.75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням. Верховний Суд України вирок скасував у зв'язку з неправильним застосуванням кримінального закону. Згідно із ч. 1 ст. 70 КК за сукупності злочинів суд, призначаючи покарання (основне й додаткове) за кожен злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму, суд вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних. Однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначенні у максимальних межах санкцій статей КК. Застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд повинен зазначити у вироку, про яке саме покарання йдеться — основне чи додаткове. Згідно з вироком, суд призначаючи К. однакові за розміром та видом покарання за ч. 2 ст. 307 та за ч. 2 ст. 317 КК, порушив вимоги ст. 70 КК та зазначеної постанови Пленуму, тобто неправильно застосував кримінальний закон[31].

3. Правило про неможливість поглинення однакових за видом і розміром покарань є загальним і тому стосується всіх покарань. Зі змісту ч. 1 ст. 70 КК де зазначається про визначення за окремі злочини і основних, і додаткових покарань випливає, що не підлягають поглиненню між собою однакові за видом і розміром не тільки основні, а додаткові покарання[32].

4. У частині 1 ст. 70 КК встановлено, що поглиненню підлягають покарання, призначені за окремі злочини. Отже, при застосуванні принципу поглинення суд бере до уваги лише ті міри покарання, які фактично призначені вироком за окремі злочини, а не покарання, передбачені за ці злочини у санкціях статей Особливої частини КК, за якими засуджується винний. Інакше кажучи, ті покарання, які передбачені за злочини у санкціях статей Особливої частини КК, при застосуванні принципу поглинення до уваги не беруться[33].

5. Застосування принципу поглинення не виключається і тоді, коли за окремі злочини, що утворюють сукупність, призначені однакові за видом і розміром основні покарання, але за один з цих злочинів суд призначає ще й додаткове покарання… У таких випадках порівнянню за суворістю повинні підлягати саме ті міри покарань, які в цілому призначені за окремі злочини і складаються з основних й додаткових видів покарань[34].

В деяких випадках, принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим є обов'язковим і залежить тільки від виду призначеного покарання. Так наприклад, якщо хоча б за один з вчинених злочинів призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається шляхом поглинання будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі (ч. 2 ст. 70 КК).

Повне або часткове складання призначених покарань.

Принцип повного або часткового складання покарань може застосовуватися у випадках призначення за окремі злочини, які входять в сукупність, як однакових, так і різних за видом покарань. При частковому складанні розмір остаточного покарання у будь-якому випадку повинен бути більшим за розміром від кожного з покарань, призначених за окремий злочин.

Однак, в судовій практиці виникають випадки, коли суд змушений при призначені покарання за сукупністю злочинів замість застосування принципу складання призначених покарань, застосувати принцип поглинення покарань. В.І. Тютюгін відзначає такі випадки, коли складання покарань, призначених за окремі злочини, виключається.

«По перше, у випадках, коли найбільш суворе покарання з усіх обраних судом за окремі злочини призначається хоча б за один із цих злочинів у тих максимально припустимих межах, що передбачені для складання покарань у ч. 2 ст. 70 КК. Наприклад, якщо за ч. 2 ст. 190 КК призначений максимально можливий тут строк позбавлення волі (три роки), а за ч. 1 ст. 358 КК — шість місяців арешту, то при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів суд змушений буде застосувати лише принцип поглинення менш суворого покарання (шість місяців арешту) більш суворим (трьома роками позбавлення волі).

По друге, до застосування принципу поглинення суд змушений удаватися і в тих випадках, коли всі види покарань за окремі злочини також призначаються у тих максимальних межах, які встановлені у санкціях статей Особливої частини КК, за якими засуджується винний. Наприклад, якщо за ч. 1 ст. 152 КК призначається п’ять років позбавлення волі, а за ч. 1 ст. 185 КК — три роки позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю цих злочинів може бути призначене шляхом поглинення другого покарання першим»[35].

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 70 КК, остаточне покарання визначається в межах, встановлених нормою Особливої частини КК, яка передбачає більш суворе покарання.

Наприклад, особу було визнано винною і їй призначено покарання: за ст. 190 ч. 1 КК — обмеження волі, за ст. 185 ч. 2 КК — позбавлення волі, а за ст. 296 ч. 1 КК — арешт. Таким чином, до даної особи за сукупністю злочинів буде призначений найсуворіший з видів покарань — позбавлення волі. При цьому розмір остаточного покарання повинен знаходитися в межах санкції ст. 185 ч. 2 КК — від 1 року до 5 років позбавлення волі.

Разом з тим, коли хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд вправі призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині Кримінального Кодексу (ст. 70 ч. 2 КК).

Тобто, якщо у вищезгаданому прикладі замінити ст. 185 ч. 2 КК на ст. 187 ч. 2 КК, то остаточне покарання за сукупністю злочинів може бути, відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 КК, призначено до 15 років позбавлення волі, хоча санкція ст. 187 ч. 2 УК передбачає позбавлення волі строком від 7 до 10 років.

Однак є випадки коли суди не виконують вищевказані вимоги ч. 2 ст. 70 КК.

Приклад: Районний суд засудив Р. за ч. 1 ст. 364 КК із застосуванням ст. 69 КК до штрафу в розмірі 510 грн., за ч.1 ст. 366 КК до штрафу в розмірі 510 грн. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів Р. було призначено покарання у виді 1020 грн. штрафу. Верховний Суд України вирок відносно Р. змінив та вказав, що якщо особа засуджується за сукупністю злочинів і жодний із них не є умисно тяжким чи умисним особливо тяжким злочином, то відповідно до правил ч. 2 ст. 70 КК загальна максимальна межа остаточного покарання має дорівнювати максимальній межі найбільш суворої санкції з цих статей (частин статей) Особливої частини КК. Визнавши Р. винуватим у вчиненні зазначених злочинів, жодний з яких відповідно з кваліфікацією ст. 12 КК не є умисно тяжким чи умисним особливо тяжким злочином, суд призначив засудженому за ці злочини по 510 грн. штрафу, а на підставі ч. 2 ст. 70 КК замість призначення Р. остаточного покарання за правилами загальної межі, яке у даному конкретному випадку не може перевищувати максимальної межі найбільш суворої санкції з цих статей, а саме: 850 грн. штрафу (ч. 1 ст. 366 КК), призначив йому остаточне покарання — 1020 грн., тобто за правилами особливої межі покарання, встановленого для даного виду покарання в ст. 53 КК, що є помилковим[36].

(Слід урахувати, що у разі призначення такого виду покарання як штраф у межах санкції статті, що передбачає найбільш суворий його розмір, може скластися ситуація, за якою штраф буде призначений фактично у такому розмірі, що перевищує його максимум — 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян який встановлений ч. 2 ст. 53 КК у цілій низці санкцій статей Особливої частини КК (наприклад, статті 209-1, 218, 220 та ін.) закон передбачає штраф, максимальна межа якого перевищує 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян[37]).

У судовій практиці при складанні покарань, виникають наступні питання:

— чи необхідно враховувати обмеження ч. 4 ст. 12 КК, для максимального строку покарання, якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким;

— у ч. 2 ст. 70 КК мова йде про особливо тяжкий злочин, незалежно від форми вини чи особливо тяжкий злочин повинен бути тільки умисним?

1. На наш погляд, обмеження ч. 4 ст. 12 КК (тяжким злочином є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше десяти років) не стосується межі максимального строку, оскільки конкуренції між ч. 2 ст. 12 КК та ч. 2 ст. 70 КК не має, а кримінальний закон встановлює тільки одне обмеження — максимальний строк, встановлений для даного виду покарання в Загальній частині цього кодексу. Враховуючи, що в абсолютної більшості санкцій умисних тяжких злочинів передбачений вид покарання — позбавлення волі на певний строк, а ст. 63 КК для цього виду покарання передбачила максимальний строк — 15 років, слід визнати, що суд в цих випадках може при складанні покарань остаточно призначати покарання в цих межах. Такої точки зору придержується і В.І. Тютюгін[38]. Між тим звертаємо увагу на «неадекватне» співвідношення між ст. 32 ч. 1, ст. 33 ч. 2 та ст. 70 ч. 2 КК про межі призначення покарання при повторності та сукупності злочинів. Наприклад, одна особа вчинила 36 крадіжок з проникненням у житло (ст. 185 ч. 3 КК), а друга особа тільки 2, при чому остання була незакінченою (ст. 185 ч. 3 та ст. 15 ч. 2 — ст. 185 ч. 3 КК), то особі яка вчинила 36 злочинів, може бути призначене максимальне покарання — аж шість років позбавлення волі, (тобто два місяця позбавлення волі за кожну квартирну крадіжку), а особі яка вчинила тільки два таких злочини, може бути призначене мінімальне покарання шляхом часткового складання покарань — три роки один місяць позбавлення волі, а максимальне покарання — аж дванадцять років позбавлення волі.

2. На думку С.Д. Шапченко та О.А. Чумакова, в ч. 2 ст. 70 КК мова йде про умисні як тяжкі так і особливо тяжкі злочини[39]. Такої ж позиції придержується і Верховний Суд України[40]. Іншу точку зору має В.І. Тютюгін. На його погляд, коли річ іде “про особливо тяжкий злочин, форма вини значення не має і останній може бути як умисним, так і необережним[41]. На нашу думку, є сумніви в такому тлумаченні ч. 2 ст. 70 КК останнім. По перше, таке тлумачення не витікає із змісту ч. 2 ст. 70 КК, в якій вказано, “якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Тобто, із змісту закону виходить, що умисним повинен бути як тяжкий, так і особливо тяжкий злочин. По друге, якщо форма вини для особливо тяжких злочинів значення не має, то виникає питання, чому законодавець поставив осіб, які вчинили необережні тяжкі злочини, в більш привілейоване становище в порівняні з особами, які вчинили необережні особливо тяжкі злочини, оскільки межа для них обмежується тільки санкцією статті Особливої частини цього Кодексу. В третє, особи які вчинили умисні особливо тяжкі злочини та особи, які вчинили необережні особливо тяжкі злочини, будуть знаходитися в рівних умовах, що є, по крайній мірі, не справедливо по відношенню до останніх.

У судовій практиці неодноразово виникало питання про те, як застосовувати правила, передбачені ст. 70 ч. 2 КК, якщо злочинні дії винного були перекваліфіковані в суді?

Верховний Суд України, вказав, що суд може перекваліфікувати кримінально каране діяння з однієї статті на декілька статей кримінального закону, які передбачають відповідальність за менш тяжкі злочини, якщо при цьому не погіршується становище засудженого і не порушується право останнього на захист. Призначене за сукупністю злочинів покарання не повинне бути більш суворим, ніж максимальне покарання, передбачене санкцією статті КК, за якою було кваліфіковане кримінально каране діяння у постанові про притягнення особи як обвинуваченого і в обвинувальному висновку (п. 24 постанови Пленуму)[42].

При призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом повного або часткового їх складання, менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид покарання, за правилами передбаченими ч. 1 ст. 72 КК. Зокрема, 1 дню позбавлення волі відповідають: 1 день арешту, 2 дні обмеження волі, 3 дні виправних робіт, 8 годин громадських робіт.

При цьому, коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим (п. 22 постанови Пленуму)[43] або призначити кожне з них до самостійного виконання (ст. 72 ч. 3 КК).

Таке рішення законодавця пояснюється тим, що перелічені у ч. 3 ст. 72 КК види покарань належать то тієї їх групи, в яку входять такі різновиди покарання, які з урахуванням характеру право обмежень, що в них містяться, не можуть бути співвіднесені між собою в якому-небудь еквіваленті і тому визнаються законом такими, що не підлягають переводу одне в інше, а звідси — і не можуть бути призначені за сукупністю злочинів шляхом їх складання.

Таким чином, закон, виходячи з неможливості переводу таких покарань одне в інше, а отже, і їх складанню, встановлює особливий порядок призначення за їх сукупністю злочинів. Тому у випадках, передбачених ч. 3 ст. 72 КК, має місце ситуація, коли не тільки при призначені покарань за окремі злочини, а й при визначенні остаточної його міри за їх сукупністю у вироку зазначається відразу декілька видів основних покарань, бо всі вони застосовуються до засудженого одночасно — без поглинення і складання між собою[44].

Однак нерідко суди забувають про те, що призначити два основних покарання за сукупністю злочинів можливо тільки тоді, коли був застосований принцип часткового або повного складання злочинів, однак це не можливо при застосуванні принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Приклад: Міський суд засудив В. за ч. 1 ст. 204 КК до штрафу на суму 8500 грн., за ч. 2 ст. 204 КК до 3 років позбавлення волі з конфіскацією незаконно виготовленої продукції, за ч. 3 ст. 204 КК до 5 років позбавлення волі з конфіскацією незаконно виготовленої продукції, та за ч. 1 ст. 216 КК до 2 років обмеження волі. Відповідно до ст. ст. 70, 72 КК за сукупністю злочинів В. остаточно було призначено покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією незаконно виготовленої продукції, а також штрафу на суму 8500 грн. Верховний Суд України вирок змінив і відзначив, що із змісту ч. 3 ст. 72 КК вбачається, що основне покарання у виді штрафу виконується самостійно при призначенні його за сукупністю злочинів чи вироків з іншими покараннями в разі застосування принципу повного або часткового складання призначених покарань. Застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів, суд помилково послався в резолютивній частині вироку на необхідність виконання призначеного за передбачений ст. 204 ч. 1 КК злочин штрафу самостійно[45].

Більш цікавим є інший приклад із судової практики.

Приклад: Районний суд засудив Н. за ч. 1 ст. 122 КК на 2 роки виправних робіт з утриманням 15 % заробітку в доход держави, за ч.1 ст. 358 КК до штрафу в розмірі 680 грн., за ч. 3 ст. 358 КК до штрафу в розмірі 510 грн. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів Н. було призначено покарання у виді 2 років виправних робіт з утриманням 15 % заробітку в доход держави і штрафу в розмірі 680 грн. Апеляційний суд та Верховний Суд України вирок залишили без змін[46].

Аналіз рішення суду свідчить, що районний суд при призначені покарання за сукупністю злочинів одночасно застосував як принцип поглинення менш суворого покарання (штраф в розмірі 510 грн.) більш суворим, так і принцип складання призначених покарань, після чого застосував правила, передбачені ч. 3 ст. 72 КК. Що ж до можливого одночасного застосування принципів поглинання менш суворого покарання більш суворим та повного (часткового) складання покарань, то в теорії кримінального права існує дві точки зору з даного питання. Одні вчені заперечують можливість одночасного застосування різних принципів призначення покарання за сукупністю злочинів, інші, у тому числі М.І. Бажанов та В.І. Тютюгін вважають за можливе застосовувати комбінацію даних принципів призначення покарання за сукупністю злочинів[47]. Ми підтримуємо останню точку зору, оскільки серед обмежень, передбачених в ст. 70 КК, відсутня заборона на одночасне застосування різних принципів призначення покарання за сукупністю злочинів.

«Крім того, у деяких випадках суд навіть «змушений» удаватися до одночасного застосування одразу декількох принципів остаточного покарання за сукупністю злочинів. Достатньо уявити собі ситуацію, коли при вчиненні трьох злочинів за два з них суд призначає, наприклад, по одному року обмеження волі, а за третій — основне покарання у виді штрафу. Вочевидь, що обмеження волі може бути остаточно визначено тут лише шляхом складання, бо призначено за окремі злочини в однакових розмірах, а штраф або поглинається обмеженням волі (ч. 1 ст. 70 КК), або застосовується самостійно (ч. 3 ст. 72 КК)»[48].

Звертаємо увагу суддів на те, що інші види основних покарань, крім штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, самостійному виконанню не підлягають.

Приклад: Заступник прокурора області просив вирок суду змінити, який на підставі ст. 70 ч. 4 КК частково склав покарання у виді позбавлення волі та виправних робіт, посилаючись на те, що покарання у виді позбавлення волі та виправних робіт необхідно виконувати самостійно. Верховний суд України з цим не погодився і вказав, що посилання прокурора на те, що вироки судів мають виконуватися окремо, на вимогах закону не ґрунтуються, оскільки засудження до виправних робіт за один злочин, що входить у сукупність, не є перешкодою для застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання призначених покарань[49].

У судовій практиці виникли питання про те: а) як призначати покарання за сукупністю злочинів, якщо за обидва злочини призначено покарання у вигляді виправних робіт на певний строк з відрахуванням в доход держави, встановленого вироком, відсотку із заробітку засудженого; б) чи можливо поглинути меншим розміром відрахування в доход держави більший такий розмір, в) в якому співвідношенні підлягають стягненню різні відрахування при частковому складанні покарань.

Наприклад, особу було засуджено за ст. 185 ч. 1 КК до 1 року 6 місяців виправних робіт з відрахуванням в доход держави 10 % із заробітку і за ст. 125 ч. 1 КК до 1 року виправних робіт з відрахуванням в дохід держави 15 % із заробітку.

Кримінальний кодекс України 1960 р. відповіді на дане питання не давав. Новий Кримінальний кодекс України даний недолік усунув. У ч. 2 ст. 72 КК вказано, що при призначенні за кількома злочинами покарання у виді виправних робіт складанню підлягають лише строки цих покарань. Розміри відрахувань із заробітку засудженого складанню не підлягають і обчислюються за кожним вироком самостійно. Між тим, у п. 13 постанови Пленуму вказано, що при призначенні виправних робіт за сукупністю злочинів (ст. 70 КК) допускається поглинення, часткове або повне складання як строків виправних робіт, так і розмірів відрахувань у доход держави[50]. В.І. Тютюгін справедливо вказує на те, що наведене роз’яснення (Пленуму) суперечить вимогам закону, бо в ч. 2 ст. 72 КК сформульована недвозначна заборона на складання відрахувань із заробітку за сукупністю злочинів. Тому за ст. 70 КК складаються лише строки виправних робіт, а розміри відрахувань із заробітку засудженого обчислюється за кожний злочин окремо[51].

У зв’язку з цим, ми звертаємо увагу в даному випадку на два моменти.

По-перше, правила ст. 72 ч. 2 КК застосовуються судом тільки в тому випадку, якщо він застосував принципи повного або часткового складання покарання за сукупністю злочинів. В даному випадку, відповідно до вимог ч. 2 ст. 70 УК за сукупністю злочинів остаточно засудженому повинно бути призначено не більш 2 роки виправних робіт, оскільки згідно ч. 1 ст. 57 КК покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від 6 місяців до 2 років.

По-друге, якщо суд застосував принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, то строк покарання і розмір відрахувань даного виду покарання, може бути поглинений один іншим (п. 13 постанови Пленуму)[52].

В.І. Тютюгіним детально були проаналізовані різні співвідношення строків виправних робіт, а також розміри відрахувань із заробітку які впливають на суворість цих покарань.

1) У разі призначення за декілька злочинів виправних робіт на однакові строки і з однаковими відсотками відрахувань із заробітку вони є рівними за своєю суворістю. Тому в цих випадках складаються між собою лише строки покарання, а відсотки відрахувань із заробітку залишаються однаковими і незмінними для кожної частини складеного строку покарання. Якщо ж за таких самих умов виправні роботи призначені у максимальних строках за обидва злочини (два роки), то поглинаються як строки покарань, так й розміри відрахувань із заробітку.

2) У разі призначення за декілька злочинів виправних робіт на однакові строки, але з різними відсотками відрахувань із заробітку більш суворим слід визнавати покарання, яке поєднане з більш значним розміром відрахувань, встановлених судом. Тому у таких випадках можливе як складання, так й поглинення однакових за строками покарань… Якщо ж застосовується принцип складання, то кожній частині складених строків виправних робіт відповідає і свій відсоток відрахувань із заробітку.

3) У разі призначення за декілька злочинів виправних робіт на різні строки, але з однаковими відсотками відрахувань, більш суворим має визнаватися покарання, яке призначається на більш тривалий строк… Якщо ж застосовується принцип складання, то останнє здійснюється лише стосовно строків покарань, а відсотки відрахувань залишаються незмінними для кожної частини строку остаточно складеного покарання.

4) У разі призначення за декілька злочинів виправних робіт на різні строки і з різними відсотками відрахувань із заробітку в основу визначення того, яке з цих покарань є більш, а яке менш суворим, повинен, на наш погляд, бути покладений також строк покарання[53].

В зв’язку з цим виникає наступне питання, як при частковому складанню покарань правильно підрахувати ту частину строків виправних покарань, котрі складаються між собою в період яких будуть стягуватися відповідні відсотки відрахувань із заробітку? Наприклад, особу було засуджено за ст. 185 ч. 1 КК до 1 року 6 місяців виправних робіт з відрахуванням в доход держави 10 % із заробітку і за ст. 125 ч. 1 КК до 1 року виправних робіт з відрахуванням в дохід держави 15 % із заробітку. На підставі ст. 70 КК шляхом часткового складання покарань призначено у виді 2 років виправних робіт. В які періоди часу треба стягувати 10 % та 15 % заробітку в доход держави?

На наш погляд, в цих випадках слід погодитися з порядком визначення таких частин, запропонованим В.І. Тютюгіним. «У разі визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів за принципом часткового складання, суд до найбільш суворого за видом чи розміром покарання, призначеного за один зі злочинів, додає (приєднує) лише частину менш суворого покарання за інший злочин…. Таким чином, при частковому складанні найбільш суворе з призначених покарань береться судом до уваги, так би мовити у повному обсязі (повною мірою), тоді як інші, менш суворі покарання, приєднуються до більш суворого лише в певній частині і тим самим входять до остаточного (сукупного) покарання лише частково»[54].

Таким чином, в даному прикладі відрахування 10 % із заробітку в доход держави треба буде стягувати строком на 1 рік 6 місяців, а 15 % — на 6 місяців.

При застосуванні принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим В.І. Тютюгін рекомендує розмір відрахувань із заробітної плати визначати наступним чином: а) якщо більшим є відсоток відрахувань у більш суворого за строком покарання, то він визначається і для всього строку покарання, остаточно визначеного за сукупністю злочинів. Тобто поглиненню тут підлягають і менш значні відсотки відрахувань із заробітку; б) якщо більшим є відсоток відрахувань у менш суворого за строком покарання, то поглинення відрахувань не здійснюється і для кожної частини остаточно визначеного за сукупністю покарання залишаються ті відсотки відрахувань, які були встановлені судом за кожний окремий злочин[55].

На нашу думку, важко погодитися з останнім ствердженням автора про те, що поглинення відрахувань із заробітної плати не здійснюється і для кожної частини остаточно визначеного за сукупністю покарання залишаються ті відсотки відрахувань, які були встановлені судом за кожний окремий злочин, оскільки:

— строк покарання є тим «головним» каральним елементом, який визначає сутність виправних робіт;

— відсотки відрахування із заробітної плати в доход держави є «другорядними», оскільки при побудуванні санкцій статей Особливої частини КК не враховуються;

— в цьому випадку, замість принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, фактично буде застосований принцип одночасного застосування різних принципів (поглинення та складання) призначення покарання за сукупністю злочинів;

— не можливо підрахувати ту частину строків виправних покарань в період яких необхідно буде стягувати відповідні відсотки відрахувань із заробітку. Наприклад, особу було засуджено за ст. 185 ч. 1 КК до 1 року 6 місяців виправних робіт з відрахуванням в доход держави 10 % із заробітку і за ст. 125 ч. 1 КК до 1 року виправних робіт з відрахуванням в дохід держави 15 % із заробітку. На підставі ст. 70 ч. 1 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання призначено 1 рік 6 місяців виправних робіт. Виникає питання, а в який період треба стягувати 10 % та 15 % заробітку в доход держави, якщо найбільш суворе з призначених покарань береться судом до уваги, так би мовити у повному обсязі?

У судовій практиці неодноразово виникало питання про застосування ст. 69 КК після призначення покарання за сукупністю злочинів. Деякі судді не бачать перешкод для застосування даної статті Кримінального кодексу, оскільки кримінальний закон не містить заборони на її застосування після призначення покарання за сукупністю злочинів. Проте з такою точкою зору не можна погодитися. Аналіз ст. 69 КК свідчить про те, що суд може призначити більш м'яке покарання, ніж передбачено законом, окремо за кожен злочин або тільки за один з них і остаточно призначити покарання за правилами, передбаченими ст. 70 КК. Верховний Суд України неодноразово відзначав, що застосування положень ст. 69 КК при призначенні покарання (як основного, так і додаткового), призначеного за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків, є неприпустимим (п. 8 постанови Пленуму)[56].

Приклад перший: Верховний Суд України скасував вирок районному суду, яким Д. було засуджено за ч.3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, а за ч.2 ст. 289 КК на 5 років позбавлення волі. За сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, із застосуванням ст. 69 КК, суд призначив Д. остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі[57].

Приклад другий: Вироком місцевого суду від 12.12.2006 р. Н., раніше судимого 10.12.2002 р. за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки виправних робіт з відрахуванням 15 % заробітної плати в доход держави, 18.02.2004 р. звільненого умовно-достроково на 11 місяців 10 днів, — було засуджено за ч. 1 ст. 296 КК з застосуванням ст. 69 КК до штрафу в розмірі 510 грн. На підставі ст. 71 КК із застосуванням ст. 69 КК за сукупністю вироків остаточно визначено покарання у виді штрафу в розмірі 1071 грн. Верховний Суд України, скасовуючи вирок суду, відзначив, що призначаючи покарання за сукупністю вироків, суд порушив вимоги ч. 4 ст. 71 КК, відповідно до яких, при призначенні покарання за сукупністю вироків остаточне покарання має бути більшим від покарання за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Також судом при цьому порушено вимоги ч. 3 ст. 72 КК, відповідно до якої основне покарання у виді штрафу при призначенні покарання за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарання не підлягає і виконується самостійно[58].

Крім того, місцевий суд безпідставно застосував ст. 69 КК до покарання призначеного за сукупністю вироків, перейшовши до більш м’якого виду основного покарання.

Помилки протилежного характеру допускають судді, коли, призначивши покарання за декілька злочинів окремо, звільняють засудженого від відбування покарання за будь-який з них (ст. 75 КК), а потім на підставі ст. 70 КК шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначають покарання за сукупністю злочинів.

Приклад: Вироком місцевого суду від 10.08.2006 р. Т. був засуджений за ч. 3 ст. 191 КК на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права займати певні посади, за ч. 1 ст. 366 КК до 510 грн. штрафу. На підставі ст. 75 КК останній був звільнений від відбування покарання з випробуванням. Верховний Суд України, скасовуючи вирок суду, відзначив, що відповідно до вимог чинного законодавства при сукупності злочинів суд, призначивши покарання за кожний злочин окремо, зобов’язаний визначити остаточне покарання за правилами, передбаченими ст. 70 КК. Цих вимог закону суд не дотримався — визначив Т. покарання за ст. ст. 191 ч. 3 і 366 ч. 1 КК, але не визначив остаточно покарання на підставі ст. 70 КК. Крім того, суд застосував до засудженого ст. 75 КК і звільнив його від відбування покарання з випробуванням, тобто в даному випадку застосував вимоги закону як до покарання у виді позбавлення волі, так і до покарання у виді штрафу, в той час як звільнення від відбування покарання з випробуванням до такого виду покарання як штраф не застосовується[59].

На нашу думку, аналіз ч. 1 ст. 75 КК свідчить про те, що засудженого, який вчинив декілька злочинів, можна звільнити від відбування покарання з випробуванням, тільки після призначення йому покарання за сукупністю злочинів. Інакше, суд буде приходити до парадоксальних висновків, що по одних злочинах його можливо виправити без реального відбування покарання, а по інших таке виправлення неможливе. Верховний Суд України відзначав, що у разі визнання особи винною у вчиненні декількох злочинів, рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки при визначенні остаточного покарання — виходячи з його виду і розміру (п. 23 постанови Пленуму в старій редакції)[60]. Однак потім Верховний Суд України свою точку зору уточнив в постанові Пленуму Верховного Суду України “Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2004 року № 7 “Про практику призначення судами кримінального покарання” від 12 червня 2009 року № 8, виклавши п. 23 постанови в такій редакції, що “у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру”[61], оскільки при застосуванні правил, передбачених ч. 4 ст. 70 КК, можливі випадки, коли засуджений може бути звільнений від відбування покарання тільки за попереднім вироком, а не при визначенні остаточного покарання.

У судовій практиці також виникало питання про можливість визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів за другим видом покарання, на відміну від тих видів покарання, які були призначені за окремі злочини?

Верховний Суд України на це питання відповів негативно.

Приклад: Верховний Суд України скасував вирок районному суду, яким Ц. було засуджено за ч. 2 ст. 190 КК на 2 роки обмеження волі, а за ч. 3 ст. 358 КК на 1 рік обмеження волі. За сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК призначив Ц. остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі [62].

Деякі процесуальні питання, які виникають при призначенні покарання за сукупністю злочинів.

Зміни вироку суду, які погіршують становище засудженого.

В судовій практиці неодноразово виникали питання, чи погіршується становище засудженого, якщо вищестоящий суд замінить поглинення менш суворого покарання більш суворим, складанням призначених покарань або к покаранню за один злочин добавить покарання за другий злочин в більшому розмірі чим це було зроблено в вироку суду, притому розмір остаточного покарання в порівнянні з вироком не збільшився?

В теорії кримінально-процесуального права по цьому питанню існують різні точки зору. Так, на погляд Я.О. Мотовиловкера такі зміни погіршують становище засудженого, зокрема тому, що якщо місцевий суд дійшов до висновку про поглинення менш суворого покарання більш тяжким злочином, яке вищестоящий суд перекваліфікував на менш тяжкий, то у цього суду немає підстав для застосування принципу складання призначених покарань[63]. З цією точкою зору не погоджується О.С. Горелик, який відзначав, що в даному випадку річ йде тільки проте, що суд покращивши положення засудженого в частині кваліфікації його дій, не покращив одночасно це становище в частині остаточного розміру покарання[64].

Останню точку зору підтримував і Верховний Суд СРСР, який в роз'ясненнях до п.п. 19 та 20 постанови Пленуму цього суду № 3 від 31.07.1981 р. “Про практику призначення покарання при вчиненні декількох злочинів і по декільком вирокам” відзначив, що по змісту закону суд касаційної чи наглядової інстанції замість застосування по вироку правил поглинення покарань може застосувати правила їх складання тільки в тих випадках, коли цими судовими інстанціями пом’якшується покарання за одне чи декілька злочинів… При перекваліфікації злочинного діяння з однієї статті на декілька статей кримінального закону, які передбачають відповідальність за менш тяжкі злочини, якщо при цьому не погіршується становище засудженого і не порушується право останнього на захист. Вищестоящі суди, вирішуючи питання про покарання, застосовують правила, передбаченні ст. 40 КК РРСФР (ст. 70 КК — В.Б.). При цьому призначене за сукупністю злочинів покарання не повинне бути більшим суворим чим покарання призначене судом першої інстанції[65]. Трохи іншу точку зору займає Верховний Суд України, який в п. 24 постанови Пленуму звертає увагу на те, що «суд може перекваліфікувати кримінально каране діяння з однієї статті на декілька статей кримінального закону, які передбачають відповідальність за менш тяжкі злочини, якщо при цьому не погіршується становище засудженого і не порушується право останнього на захист. Призначене за сукупністю злочинів покарання не повинне бути більш суворим, ніж максимальне покарання, передбачене санкцією статті КК, за якою було кваліфіковане кримінально каране діяння у постанові про притягнення особи як обвинуваченого і в обвинувальному висновку»[66].

В зв’язку з чим ми не можемо погодитися з наступним рішенням вищестоящого суду.

Приклад: Районний суд засудив В. за ч. 4 ст. 187 КК на 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 2 ст. 121 КК на 10 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів засудженому остаточно було визначено покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою апеляційного суду вирок суду змінено, дії В. перекваліфіковано з ч. 4 ст. 187 КК на ч. 2 ст. 186 КК і за цим законом призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК визначено остаточне покарання у виді 12 років позбавлення волі. Верховний Суд України ухвалу апеляційного суду змінив і відзначив, що вироком суду В. за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 187 ч. 4 та 121 ч. 2 КК шляхом часткового складання призначених покарань було визначено остаточне покарання у виді 12 років позбавлення волі. При цьому суд першої інстанції визначив частку покарання для складення за сукупністю злочинів у виді 1 року позбавлення волі. За таким же принципом мала діяти і апеляційна інстанція, виходячи з того, що справа переглядалася за апеляцією засудженого та прокурора, який просив про перекваліфікацію його дій з ч. 4 ст. 187 КК на ч. 2 ст. 186 КК. Проте, правильно застосувавши вимоги ч. 2 ст. 70 КК щодо призначення засудженому покарання в межах його виду, апеляційний суд не дотримався принципу, застосованого судом першої інстанції, погіршивши тим самим становище засудженого всупереч вимогам кримінально-процесуального закону. Колегія суддів на підставі ч. 2 ст. 70 КК зменшила В. покарання до 11 років позбавлення волі [67].

Верховний Суд України не вказав, а які ж вимоги кримінально-процесуального закону порушив апеляційний суд, який призначив таке ж остаточне покарання за сукупністю злочинів, яке призначив і суд першої інстанції.

Порівнюючи вищевказані постанови Пленумів, звертаємо увагу на те, що Верховний Суд України допускає можливість в цих випадках призначення покарання апеляційним судом, більш суворого чим покарання яке було призначене судом першої інстанції, але не більш суворе, ніж максимальне покарання, передбачене санкцією статті. На наш погляд, така точка зору вищестоящого суду може погіршити становище засудженого, оскільки критерієм максимальної межі покарання враховується не покарання, призначене судом першої інстанції, а межа санкції статті КК.

Наприклад, якщо апеляційний суд прийде до висновку про призначення остаточного покарання більш суворого ніж який назначив суд першої інстанції але менше максимальної межі санкції статті КК, він не вправі на підставі ст. 373 КПК ухвалою суду змінити вирок, а повинен, якщо є відповідні для цього умови (прокурор ставить питання про скасування вироку за м’якістю призначеного покарання), на підставі ст. 378 КПК, скасувати вирок першої інстанції і постановити свій вирок, призначивши більш суворе покарання.

1.2. Призначення додаткових покарань

Згідно з ч. 3 ст. 70 КК до основного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за злочини, у вчиненні яких особу було визнано винною.

Ст. 52 КК передбачає, що окрім основних покарань до засуджених можуть застосовуватися такі додаткові покарання, як позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, конфіскація майна, штраф і позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю… До основного покарання може бути приєднане одне чи декілька додаткових покарань у випадках та порядку, передбачених Кримінальним кодексом України.

При цьому слід мати на увазі, що додаткові покарання можуть приєднуватися до будь-яких видів основного покарання, передбачених санкцією статті (частини статті) Особливої частини Кримінального Кодексу (п. 15 постанови Пленуму)[68].

В.І. Тютюгін обґрунтовано вважає, що порядок призначення додаткових покарань повинен відповідати певним вимогам закону.

1. Зі змісту частин 1 і 3 ст. 70 КК випливає, що додаткове покарання може приєднуватися до основного, остаточно визначеного за сукупністю злочинів, лише за умови, якщо воно попередньо було призначене судом хоча б за один зі злочинів, що складають сукупність. Виходячи з цього в п. 20 постанови Пленуму зазначається, що встановлений ст. 70 КК порядок, згідно з яким суд зобов’язаний призначити покарання окремо за кожний злочин, а потім остаточно визначити покарання за сукупністю злочинів, стосується як основних, так і додаткових покарань. Тому в п. 16 постанови Пленуму підкреслюється, що призначення додаткового покарання…. лише за сукупністю злочинів є неприпустимим[69].

Невірне тлумачення закону приводить суддів до помилкового висновку про те, що суд не зобов'язаний призначати додаткове покарання за кожен злочин, а достатньо приєднати додаткове покарання до основного покарання, яке остаточно призначене за сукупністю злочинів.

Приклад перший: Так, вищестоящий суд змінив вирок місцевого суду, який після призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, застосував ст. 31 КК 1960 р. відповідно до якої позбавив З. права обіймати посаду начальника потягу на 5 років, оскільки таке додаткове покарання не було призначено ні за один з конкретних злочинів[70].

Приклад другий: Районний суд вироком від 27.11.2007 р. засудив Т., раніше судимого 11.06.2007 р. за ч. 1 ст. 309 КК на 2 роки обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів засудженому остаточно було визначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Верховний Суд України, змінюючи вирок суду, зокрема відзначив, що суд всупереч роз’ясненням п. 16 постанови Пленуму проте, що призначення додаткового покарання лише за сукупністю злочинів є неприпустимим, призначив Т. покарання за ч. 2 ст. 307 КК тільки основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, однак за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК засудженому призначив ще і додаткове покарання у виді конфіскації майна. Судова колегія у порядку ст. 395 КПК виключила з вироку додаткове покарання у виді конфіскації майна, призначеного йому на підставі ч. 4 ст. 70 КК[71].

Таким чином, визнавши підсудного винним у вчиненні кількох злочинів, відповідальність за які передбачена різними статтями (частинами статей) КК, суд повинен призначити додаткове покарання окремо за кожний злочин, а потім остаточно визначити його за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК. Призначення додаткового покарання, як і основного, лише за сукупністю злочинів є неприпустимим (п. 16 постанови Пленуму)[72].

2. Із правила про необхідність попереднього призначення додаткового покарання хоча б за один із окремих злочинів випливає і обов’язковість додержання судом наступної вимоги: якщо додаткові покарання призначаються за окремі злочини, вони не можуть не входити до тієї міри покарання, яка остаточно визначена за сукупністю злочинів[73].

Приклад: Вироком місцевого суду від 25.05.2006 р. М. був засуджений за ч. 3 ст. 187 КК на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, за ч. 3 ст. 186 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК Т. було визначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі. Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначення покарання за правилами ст. 70 КК і постановив свій вирок, яким на підставі ст. 70 КК визначив М. остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю[74].

3. Якщо відповідно до ч. 4 ст. 52 КК декілька додаткових покарань призначаються судом тільки за один із злочинів, що утворюють сукупність, то ні поглиненню, ні складанню між собою ці додаткові покарання не підлягають, і на підставі ч. 3 ст. 70 КК всі вони лише приєднуються (без попереднього їх поглинення чи складання між собою) на додаток до основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів. У таких випадках усі додаткові покарання застосовуються до засудженого одночасно і кожне з них виконується самостійно. Наприклад, якщо за ч. 3 ст. 368 КК призначається позбавлення волі з конфіскацією майна і позбавленням особи права обіймати певні посади, а за ч. 2 ст. 375 КК — тільки позбавлення волі, то, визначаючи остаточну міру покарання за сукупністю злочинів, суд повинен приєднати до основного покарання обидва види зазначених додаткових покарань, яких було попередньо призначено лише за один зі злочинів[75].

4. Якщо за декілька окремих злочинів, нарівні з основними, призначається і декілька видів додаткових покарань, то передбачені статтями 70 і 72 КК принципи поглинення, часткового або повного складання чи одночасного застосування використовується судом, окремо щодо основних і щодо додаткових покарань. Суд не має права ні поглинати основним покаранням додаткове, ні складати основні і додаткові покарання між собою[76].

В судовій практиці неодноразово виникало питання про те, чи можливе поглинання додаткового покарання, яке призначене разом з менш суворим основним покаранням за однією статтею КК більш суворим основним покаранням, призначеним по іншій статті КК? Слід визнати, що це питання вирішується судами неоднозначно.

Приклад перший: Верховний Суд України змінив вирок суду, який при призначенні покарання Д. за сукупністю злочинів застосував принцип поглинання менш суворого покарання більш суровим, призначив винному і додаткове покарання у виді конфіскації майна яке було призначене тому разом з менш суворим основним покаранням, відзначив, що оскільки суд застосував при призначенні остаточного покарання принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, то підлягало поглинанню й призначене засудженому додаткове покарання у виді конфіскації майна[77].

В.І. Тютюгін, аналізуючи це рішення, відзначив, що воно суперечить приписам закону з таких підстав.

По-перше, одразу виникає питання, для чого і наскільки доцільно суду призначати додаткове покарання за окремий злочин, якщо при визначенні остаточного покарання за сукупністю воно все рівно буде поглинуто основним?

По-друге, хоча призначені за окремі злочини основні та додаткові покарання і складають собою, так би мовити, «загальну міру покарання» за кожний з цих злочинів, проте не втрачають від цього значення самостійних, окремих видів покарань, які займають відповідне місце у законодавчому їх переліку (ст. 51 КК), виконують свої, тільки їм належні функції, і мають певні особливості за підставами, порядком та наслідками їх застосування (ч. 2 ст. 52 КК). «Основне і додаткове покарання, як справедливо зазначає В.Т. Маляренко, це самостійні види покарань, і основне покарання не можуть поглинути додаткове»[78].

По-третє, припущення можливості поглинення основним покаранням додаткового не виключає, а навпаки, як би припускає тим самим і протилежне рішення — можливість поглинення додатковим покаранням основного. Однак, абсурдність такого припущення є достатньо очевидною!

По-четверте, якщо припускати можливість поглинення основним покаранням додаткового, то, прямуючи такою логікою, не виключається, отже, і їх складання, бо закон не тільки встановлює принципи поглинення і складання покарань, а й наділяє суд правом вільного вибору цих принципів. Водночас уявити собі можливість складання між собою основних й додаткових видів покарань досить важко.

Нарешті, сам закон виключає можливість поглинення основним покаранням додаткового, бо у ч. 3 ст. 70 КК встановлює, що призначені за окремі злочини додаткові покарання лише приєднуються до основного, остаточно визначеного за сукупністю злочинів, а не поглинаються останнім. Ця вимога знаходить своє підтвердження і в ч. 4 ст. 72 КК, де зазначено, що додаткові покарання різних видів у всіх випадках виконуються самостійно[79].

Приклад другий: Вироком обласного суду від 13.06.2000 р. О. було засуджено за ч. 3 ст. 142 КК на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за п. «ж» ст. 93 КК на 15 років позбавлення волі. За сукупністю злочинів на підставі ст. 42 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим йому остаточно визначено покарання у виді 15 років позбавлення волі без конфіскації майна. Верховний Суд України вирок залишив без зміни. Пленум Верховного Суду України вирок обласного суду та ухвалу Верховного Суду України щодо О. змінив, застосував до нього ст. 44 КК і призначив йому за ч.3 ст. 142 КК 6 років позбавлення волі без конфіскації майна з таких підстав. За змістом ч. 1 ст. 42 КК 1960 р. (ч. 1 ст. 70 КК — В.Б.) за сукупністю вчинених злочинів визначення остаточного покарання шляхом повного чи часткового складання призначених покарань за окремі злочини або поглинення менш суворого покарання більш суворим стосується лише основних покарань. Відповідно до частини другої цього закону до основного покарання може бути приєднано будь-яке з додаткових покарань, передбачених статтями закону, що встановлюють відповідальність за ті злочини, у вчиненні яких особу були визнано винною. Згідно з санкцією ч. 3 ст. 142 КК конфіскація майна є обов'язковою і її не призначення можливе лише при застосуванні ст. 44 КК. Як вбачається з вироку, суд за ч. 3 ст. 142 КК призначив засудженому 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, проте додаткове покарання поглинуто основним покаранням, призначеним за ст. 93 КК. Отже, дійшовши такого висновку, суд, по суті, порушив вимоги ст. 42 КК, оскільки не призначення обов'язкового додаткового покарання за сукупністю злочинів можливе тільки тоді, коли його не було призначено за ч. 3 ст. 142 КК, яка входить у сукупність, у порядку ст. 44 КК[80].

На нашу думку, остання точка зору Верховного Суду України є правильною, оскільки згідно з ч. 2 ст. 52 КК конфіскація майна є додатковим покаранням і вона як і інше додаткове покарання, не може бути поглинуто будь-яким основним покаранням, оскільки в цьому випадку виникає перешкода в досягненні цілей покарання, передбачених ст. 50 ч. 2 КК, зокрема “попередженню здійснення нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами” (п. 15 постанови Пленуму)[81]. У зв'язку з цим, стає ясною вимога п. 21 постанови Пленуму про те, що суд, застосовуючи принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, повинен вказати у вироку, про яке саме покарання йде мова — про основне або додаткове[82].

5. Якщо за декілька окремих злочинів призначається декілька додаткових покарань одного виду, то вони попередньо поглинаються (менш суворе більш суворим) чи складаються між собою і лише після цього приєднуються на додаток до основного покарання, остаточно визначеного за сукупністю[83].

6. Слід звернути увагу на те, що при визначенні остаточної міри додаткового покарання стосовно тих декількох їх видів, які призначені за окремі злочини, суд повинен додержуватися тих самих вимог, якими він керується і при визначенні остаточного основного покарання. По-перше, це стосується максимального розміру (строку) остаточно визначеного за сукупністю злочинів додаткового покарання, який повинен дорівнюватися тим самим максимальним межам, які передбачені в ч. 2 ст. 70 КК. По-друге, також як основні, призначені за окремі злочини однакові за видом і розміром (строком) додаткові покарання поглиненню між собою не підлягають, крім випадків, коли вони призначенні у максимальних межах, передбачених ч. 2 ст. 70 КК[84].

Верховний Суд України відзначив, що у випадку, коли за кожен із двох або більше злочинів нарівні з основним покаранням призначається й додаткове покарання одного виду, остаточний його строк чи розмір при частковому або повному складанні не може бути більшим за максимальний строк чи розмір, передбачений для такого виду покарань Загальною частиною КК (п. 22 постанови Пленуму)[85].

Тобто при складанні додаткових покарань за сукупністю злочинів загальний строк (розмір) даних покарання не може перевищувати максимального строку (розміру), встановленого для даного виду додаткового покарання в Загальній частині Кримінального кодексу. Це означає, що розмір штрафу не повинен перевищувати 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини Кримінального кодексу не передбачає вищий розмір штрафу (ст. 53 ч. 1 КК). Строк позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю не повинен перевищувати 3 років (ст. 55 ч. 1 КК). Розмір майна, що підлягає конфіскації не може перевищувати розміру всього майна, що є власністю засудженого (ст. 59 ч. 1 КК).

З даного роз'яснення постанови Пленуму виходить, наприклад, що якщо винній особі за вчинення декількох злочинів призначено декілька разів додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, то відповідно до вимог ст. 55 ч. 1 КК у разі часткового або повного складання даних додаткових покарань, його розмір не може перевищувати 3 роки.

Як зазначено вище, вимоги п. 21 постанови Пленуму про те, що однакові за видом і розміром покарання поглинанню не підлягають, крім випадків, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей КК, відноситься також і до додаткових покарань[86].

Приклад: Апеляційний суд вироком засудив Н. за ч. 1 ст. 152 КК на 4 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 153 КК на 5 років позбавлення волі, за ч. 4 ст. 187 КК на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК на 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів засудженому остаточно було визначено покарання у виді на 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Верховний Суд України вирок залишив без змін[87].

На наш погляд, апеляційний суд правильно застосував принцип поглинення менш суворих основних покарань більш суворим основним покаранням, а також поглинення додаткового покарання — конфіскацією всього майна, додатковим покаранням — конфіскацією всього майна, оскільки це додаткове покарання було призначено за обидва злочини в максимальних межах санкції статей 187 ч. 4 КК та п. 6 ч. 2 ст. 115 КК.

Невиконання даних вимог місцевими судами є причиною скасування вироків суду в частині призначення додаткового покарання.

Приклад перший: Районний суд вироком засудив К. за ч. 2 ст. 191 КК на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов’язків строком на 2 роки, за ч. 1 ст. 366 КК на 1 рік обмеження волі з позбавленням права обіймати зазначені посади строком на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів засудженому остаточно визначено покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов’язків строком на 2 роки. Верховний Суд України вирок змінив і відзначив, що суд не звернув уваги на роз’яснення, що містяться в п. 21 постанови Пленуму, згідно з яким однакові за розміром покарання не можуть бути поглиненні при призначенні покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК[88].

Приклад другий: Місцевий суд засудив К. за ч. 1 ст. 366 КК до штрафу у розмірі 510 грн. з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з охороною ліса строком на 1 рік, за ст. 15 — ст. 368 ч. 1 КК із застосуванням ст. 69 КК до штрафу у розмірі 1020 грн. з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з охороною ліса строком на 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів засудженому остаточно визначено покарання у виді штрафу у розмірі 1020 грн. з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з охороною ліса строком на 1 рік. Верховний Суд України вирок скасував і відзначив, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК суд, призначивши покарання за кожний злочин окремо, визначає покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. При цьому однакові за розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей КК. Визначаючи К. остаточне покарання на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд порушив зазначений принцип визначення остаточного покарання, оскільки за цими статтями призначив йому додаткові покарання, однакові за видом і розміром — позбавленням права обіймати посади, пов'язані з охороною ліса строком на 1 рік[89].

Приклад третій: Районний суд вироком засудив П. за ч. 2 ст. 212 КК на 2 роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно — господарських обов’язків строком на 1 рік, за ч. 2 ст. 364 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати зазначені посади строком на 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів засудженому остаточно визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно — господарських обов’язків строком на 1 рік. Верховний Суд України вирок скасував в частині призначення додаткового покарання у зв'язку з неправильним застосуванням кримінального закону. Визначення засудженому остаточного додаткового покарання за сукупністю злочинів відповідно до ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим не відповідає роз'ясненню, даному у п. 21 постанови Пленуму, згідно з яким однакові за видом і розміром покарання (основні чи додаткові) поглиненню не підлягають. Застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд повинен був зазначити у вироку, про яке саме покарання йдеться — основне чи додаткове. У цій справі суд мав застосувати щодо П. принцип складання покарань — часткового або повного[90].

Враховуючи, що місцевий суд призначив по останній справі основні покарання за ст. ст. 364 ч. 2 і 212 ч. 2 КК, відповідно 5 років позбавлення волі і 2 роки обмеження свободи, а потім на підставі ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів остаточно призначив покарання 5 років позбавлення волі, виникають наступні питання:

— вказівка принципу складання покарань — часткового або повного, торкається основних і додаткових покарання, або тільки додаткових?

— можливе одночасне застосування принципів поглинання менш суворого покарання більш суворим та повного або часткового складання покарань?

На нашу думку, вказівка Верховного Суду України про застосування по даній кримінальній справі принципу складання покарань — часткового або повного, повинне торкатися тільки додаткових покарань. Оскільки ст. 70 КК України не передбачає в цьому випадку ніяких обмежень для застосування місцевим судом принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим відносно основних покарань. Тому місцевий суд, в даному випадку, міг застосувати принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим відносно основних покарань і одночасно принцип часткового або повного складання додаткових покарань.

Однак заради об’єктивності слід визнати, що у Верховному Суді України по цим питанням є і інша точка зору.

Приклад: Районний суд вироком засудив Д. за ч. 1 ст. 365 КК на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади строком на 2 роки, за ч. 1 ст. 366 КК на 2 роки обмеження волі з позбавленням права обіймати такі ж посади строком на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів засудженому остаточно визначено покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади строком на 2 роки. У касаційному поданні прокурора зокрема ставиться питання про порушення судом вимог ст. 70 КК при визначенні Д. остаточного покарання за сукупністю злочинів. Верховний Суд України касаційне подання прокурора залишив без задоволення і відзначив, що не відповідає фактичним обставинам справи доводи подання про порушення судом вимог ст. 70 КК. Оскільки відповідно до вимог закону суд, призначивши покарання за кожний злочин окремо, визначає покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. Визначивши Д. за сукупністю злочинів остаточне покарання у виді позбавлення волі на 2 роки з позбавленням права обіймати посади строком на 2 роки, суд тим самим поглинув призначене засудженому за ч. 1 ст. 366 КК більш м’яке покарання з позбавленням права визначені посади на 2 роки[91].

Вищевказане рішення Верховного Суду України викликає сумніви з наступних підстав. Дійсно основне покарання у виді 2 років позбавлення волі є більш суворим чим основне покарання у виді 2 років обмеження волі, однак це ні яким чином не впливає на те, що призначенні за ці злочини додаткове покарання — позбавлення права обіймати посади строком на 2 роки, є однакові як за видом так і за розміром, а тому відповідно до вимог п. 21 постанови Пленуму поглинанню не підлягають[92], як між собою, так і додаткове покарання більш суворим основним покаранням.

У судовій практиці виникають питання про застосування принципів призначення покарань, у випадках призначення різних видів додаткових покарань за окремі злочини. На нашу думку, в даному випадку не застосовується принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим і принцип часткового складання покарань, оскільки згідно вимог ст. 72 ч. 4 КК — додаткові покарання різних видів у всіх випадках виконуються самостійно. У п. 22 постанови Пленуму вказано, що якщо за злочини, що входять до сукупності, призначені різні види додаткового покарання, то вони мають бути зазначені у вироку з наведенням відповідних розмірів та строків і при призначенні остаточного покарання, оскільки виконуються самостійно (ч. 4 ст. 72 КК)[93]. Така точка зору і у В.І. Тютюгіна.

7. Якщо за декілька окремих злочинів призначаються декілька додаткових покарань різних видів, то усі вони повинні бути приєднані (без поглинення і складання між собою) до остаточного визначеного за сукупністю злочинів основного покарання, бо згідно з ч. 4 ст. 72 КК різновидні додаткові покарання у всіх випадках застосовуються одночасно[94].

8. Зі змісту ч. 1 ст. 70 КК випливає, що при визначенні остаточного покарання, стосовно як основних, так і додаткових покарань суд має право обрати один й той самий принцип їх призначення за сукупністю (наприклад, поглинення чи складання). Але це зовсім не означає, що у всіх випадках суд зв’язаний у своєму виборі і завжди повинен обрати лише один і обов’язково однаковий такий принцип як до основних, так і до додаткових покарань. Закон (ч. 1 ст. 70 КК) наділяє суд правом вільного вибору принципів призначення покарання за сукупністю злочинів. Тому, виходячи з потреб індивідуалізації покарання, враховуючи обставини конкретної справи, особу винного, а також специфічні властивості окремих видів покарань, суд має право щодо основних покарань застосувати один принцип приведення їх у сукупність (наприклад, поглинення), а стосовно додаткових — інший (наприклад, складання)[95].

На нашу думку, в останньому прикладі місцевий суд мав право одночасно застосувати принцип поглинення менш суворого основного покарання більш суворим, а також принцип часткового складання призначених додаткових покарань в межах 3 років позбавлення права обіймати посади.

Деякі процесуальні питання, які виникають при призначенні додаткових видів покарань за сукупністю злочинів.

Зміни вироку суду, які погіршують становище засудженого.

Згідно роз’яснень п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов’язаних із виконанням вироків» № 11 від 21 грудня 1990 р., не підлягають розгляду в порядку, передбаченому ст. 411 КПК, питання, які погіршують становище засудженого. Зокрема, не можна у такому порядку призначити покарання за кожний злочин окремо, якщо суд призначив покарання тільки за сукупністю злочинів, або призначити покарання за сукупністю злочинів, якщо його було призначено за кожний злочин окремо[96]. Однак інколи, суди не виконують ці вимоги закону.

Приклад: Районний суд вироком від 13.09.2005 р. засудив Н. за ч. 4 ст. 191 КК із застосуванням ст. 69 КК на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади строком на 2 роки, за ч. 5 ст. 191 КК із застосуванням ст. 69 КК на 4 роки позбавлення волі із позбавленням права обіймати певні посади строком на 2 роки з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. Постановою місцевого суду від 13.09.2005 р. уточнено резолютивну частину вироку та на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів Н. призначено остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади строком на 2 роки з конфіскацією майна. Верховний Суд України вирок суду змінив, а постанову суду скасував і відзначив, що згідно з вимогами закону не підлягають розгляду в порядку, передбаченому ст. 411 КПК, питання, які зачіпають суть вироку, погіршують становище засудженого, стосується прогалин і недоліків вироку в частині призначення покарання. Проте, місцевий суд всупереч вищевказаним вимогам своєю постановою від 13.09.2005 р. в порядку ст. ст. 409, 411 КПК уточнив резолютивну частину вироку щодо Н. від 13.09.2005 р. та на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191 та ч. 5 ст. 191 КК, призначив засудженому додаткові покарання у виді позбавленням права обіймати певні посади строком на 2 роки з конфіскацією майна, хоча у вироку ці додаткові покарання засудженому за ст. 70 КК не призначались[97].

(Особливості призначення додаткових видів покарань за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК, будуть розглянуті в розділі 1.3.).

1.3. Особливості призначення покарання за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України

Дуже часто в судовій практиці виникають ситуації, коли після постановлення вироку, наприклад за ст. 185 ч. 3 КК, встановлюється, що засуджений винен ще і в іншому злочині, наприклад передбаченому ст. 296 ч. 1 КК, який він вчинив до постановлення вироку у першій справі.

Дана ситуація повністю охоплюється тим поняттям сукупності злочинів, яке міститься в ч. 1 ст. 70 КК. При сукупності злочинів, особою вчинюється два або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливою частиною КК, за умови, що ці злочини вчинені до засудження хоча б за один з них. У наведеному прикладі, особа також вчинила два злочини, кожен з яких має ознаки самостійного злочину і охоплюється окремою статтею КК. Отже, перед нами сукупність злочинів. Вона лише ускладнена процесуальним моментом — невчасним розкриттям одного із злочинів і наявністю вироку по одній із справ. Якби цього не було і суд розглядав одночасно обидва злочини, вчинені винним, то перед нами була б типова ситуація — сукупність злочинів і покарання за неї призначалися б за правилами, вказаними в ст. 70 КК. Та обставина, що злочини, що входять до сукупності, розкриті у різний час, що по одній справі постановлено вирок, не міняє природи вчиненого як сукупності злочинів. От чому в ситуаціях, визначених ч. 4 ст. 70 КК, застосовуються ті ж правила призначення покарання, які визначені в ч.ч. 1–3 ст. 70 КК.

Призначення покарання у порядку ч. 4 ст. 70 КК проходить три етапи:

1) суд призначає покарання за другим вироком, тобто за злочин, розкритий останнім. При цьому в судовій практиці нерідко буває, коли при проголошенні другого вироку, особа засуджується за декілька злочинів. В цьому випадку суд зобов'язаний призначити покарання за кожен окремий злочин, а потім за сукупністю цих злочинів, відповідно до вимог ст. 70 ч. 1 КК;

2) з урахуванням постановленого раніше вироку, суд призначає остаточне покарання або шляхом поглинання менш суворого вироку більш суворим, або шляхом повного або часткового складання покарань, в межах тих розмірів, які вказані в ч. 2 ст. 70 КК;

3) за правилами ст. 72 КК до покарання призначеного за сукупністю злочинів, здійснюється зарахування того покарання, яке вже було повністю чи частково відбуте за попереднім вироком.

На кожному етапі можуть виникати особливості призначення покарання, які повинні враховувати суди.

1а) В судовій практиці нерідко буває, коли при проголошенні другого вироку, особа засуджується за декілька злочинів. В цьому випадку суди як правило призначають покарання за кожен окремий злочин, але забувають інколи призначити покарання за сукупністю цих злочинів, відповідно до вимог ст. 70 ч. 1 КК.

Приклад: Районний суд вироком від 07.07.2006 р. засудив Д., раніше судиму: а) 28.04.2004 р. за ч. 1 ст. 358 КК, ч. 2 ст. 192 КК на 1 рік 6 місяців обмеження волі на підставі ст. 75 КК звільнену від відбування покарання; б) 13.12.2004 р. за ч. 3 ст. 358 КК, ч. 4 ст. 190 КК, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 209 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 2 роки і на підставі ст. 75 КК звільнену від відбування покарання, — за ч. 2 ст. 364 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 3 роки, за ч. 2 ст. 366 КК на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 3 роки і на підставі ст. 75 КК звільнену від відбування покарання. Верховний Суд України вирок скасував і відзначив, що призначаючи покарання Д. за даним вироком, суд застосував тільки ч. 4 ст. 70 КК, не застосувавши при призначені покарань за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення попереднього вироку, ч. 1 ст. 70 КК. До того ж при призначенні остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК суд не повинен був застосовувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, оскільки роз’яснень п. 21 постанови Пленуму однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей КК[98].

1б) Однак, в деяких випадках, суду спочатку необхідно призначати покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, а тільки після цього призначити покарання засудженому на підставі ч. 1 ст. 70 КК, якщо відсутні підстави для призначення покарання за сукупністю вироків.

Приклад: Районний суд вироком від 01.11.2006 р. засудив В., раніше судимого: а) 20.01.1999 р. за ч. 2 ст. 140 КК 1960 р. на 2 роки позбавлення волі; б) 13.02.2003 р. за ч. 2 ст. 185 КК на підставі ч. 4 ст. 70 КК на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, — за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. Крім того, В. було засуджено за ч. 2 ст. 121 КК на 8 років позбавлення волі. Верховний Суд України вирок суду скасував і відзначив, що як вбачається з матеріалів справи, В. раніше був судимий вироками суддів від 20.01.1999 р. та 13.02.2003 р. до покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуттям. Злочини, передбаченні ч. 3 ст. 185 КК, засуджений вчинив в 1997 р., тобто до постановлення цих вироків. Таким чином, покарання В. мало бути призначене спочатку за ч. 3 ст. 185 КК, потім за правилами ч. 4 ст. 70 КК, після чого за ч. 2 ст. 121 КК, і остаточно за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК[99].

Помилка суду полягала в тому, що він фактично призначив «два» основних покарання у виді позбавлення волі, які необхідно було відбувати реально.

Таким чином, якщо засуджений вчинив декілька злочинів, один з яких вчинено до постановлення попереднього вироку, а другий після постановлення цього вироку, то суд не має право призначити покарання за сукупністю цих злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК. Він повинен спочатку призначити покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК між покаранням призначеним за злочин, якій той вчинив до постановлення попереднього вироку та покаранням призначеним цим вироком, потім призначити покарання за злочин, який той вчинив після постановлення попереднього вироку і тільки після цього застосовувати правила, передбачені ч. 1 ст. 70 КК. При цьому ми звертаємо увагу суддів на те, що ч. 1 ст. 70 КК може бути застосована тільки при одній умові — відсутні правові підстави для призначення покарання за сукупністю вироків (ст. 71 КК). Наприклад, засуджений повністю відбув покарання за попереднім вироком, в зв’язку з чим відсутня невідбута частина покарання. (Більш детально ці питання розглянуті в розділі 3.1.).

2а) З урахуванням постановленого раніше попереднього вироку, суд повинен призначити остаточне покарання або шляхом поглинання менш суворого вироку більш суворим, або шляхом повного або часткового складання покарань. Не застосування одного з цих принципів є судовою помилкою.

Приклад: Місцевий суд засудив вироком від 01.04.2008 р. К., раніше судимого 12.08.2005 р. за ч. 4 ст. 187 КК із застосуванням ст. 71 КК до 5 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна, — за ч. 3 ст. 357 КК на 1 рік обмеження волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна. Апеляційний суд вирок місцевого суду змінив, виключив із нього застосування ч. 4 ст. 70 КК і відзначив, що суд не мав права застосовувати принцип поглинення менш суворого більш суворим, оскільки К. покарання по вироку від 01.04.2008 р. вже відбув, а тому слід вважати К. засудженим тільки по ч. 3 ст. 357 КК до 1 року обмеження волі[100].

На наш погляд, викликає сумніви щодо законності цього рішення апеляційного суду, оскільки в ч. 4 ст. 70 КК прямо вказано, що за правилами, передбаченими в частинах першій (зокрема, що остаточне покарання визначається шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим) — третій ст. 70 КК, призначаються покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання повністю відбуте за попереднім вироком. Тобто, відбуття повністю покаранні за попереднім вироком не звільняє суд від обов’язку призначити покарання за сукупністю злочинів, застосувавши один із принципів, передбачених ч. 1 ст. 70 КК. (На нашу думку, це помилкове рішення апеляційного суду потягло і інші помилки, які ми розглянемо пізніше).

2б) Однак, з цього правила є один виняток, коли суд не може застосувати жоден з вищезгаданих принципів призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, це коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. ст. 75, 79 та 104 КК), вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно (п. 23 постанови Пленуму в редакції до змін постанови Пленуму від 12.06.2009 р.)[101]. Крім того, на наш погляд, аналіз нового змісту п. 23 постанови Пленуму, що “у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру”[102] свідчить, що Верховний Суд України залишився на своїй позиції проте, що в ситуації, передбаченій ч. 4 ст. 70 КК, засуджений може бути звільнений від відбування покарання за попереднім вироком, за останнім вироком він може бути засудженим до покарання, що належить відбувати реально, а кожен вирок буде виконуватися самостійно.

Разом з тим, в судовій практиці часто суди не виконують дані роз’яснення постанови Пленуму.

Приклад: Районний суд вироком від 19.05.2005 р. засудив П. за ч. 3 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК частково приєднав до цього покарання невідбуту частину покарання за вироком від 20.12.2004 р. і остаточно призначив засудженому покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі. Верховний Суд України цей вирок змінив, виключив з нього рішення суду про часткове приєднання невідбутого засудженим покарання за попереднім вироком. На підставі ч. 4 ст. 70 КК постановив вважати П. засудженим до покарання за ч. 3 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі та до покарання, визначеного йому за попереднім вироком, який належить виконувати самостійно, так як при призначенні П. покарання суд порушив вимоги ч. 4 ст. 70 КК і не врахував роз'яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму, відповідно до яких у випадках, коли особа, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового та повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. Як убачається із матеріалів справи, П. було засуджено вироком від 20.12.2004 р. на 5 років позбавлення волі та звільнено від відбування покарання з випробуванням. Злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК, за який він був засуджений вироком від 19.05.2005 р. до покарання, яке належить відбувати реально, він вчинив 01.11.2004 р., тобто до засудження за попереднім вироком. За таких обставин суд при призначенні П. покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК не повинен був застосовувати принцип часткового складання покарань, оскільки в такому випадку вироки мали виконуватися самостійно[103].

Верховний Суд України з наведених підставах скасовував вироки і по іншим кримінальним справам[104].

На нашу думку, жоден з принципів, передбачених ч. 1 ст. 70 КК, не може бути застосований, оскільки положення засудженого буде необґрунтовано поліпшене або погіршене. Так наприклад, якщо застосувати принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, то останнього необґрунтовано буде звільнено від обов'язків, покладених на нього вироком по першій справі (ст. 76 КК) і засуджений може уникнути правових наслідків, передбачених ст. 78 КК. Проте, якщо застосувати принцип повного або часткового складання покарань, то положення засудженого буде необґрунтовано погіршене, оскільки суд фактично скасує звільнення винної особи від відбування покарання з випробуванням за першим вироком. Разом з тим, таких правових наслідків для засудженого діючий Кримінальний кодекс України не передбачає. В.І. Тютюгін аналізуючи цю ситуацію, відзначав, що “складається досить своєрідна і, навіть, парадоксальна ситуація, бо з одного боку, особа звільняється від реального відбування покарання за один із злочинів і у неї цілком слушно спливає іспитовий строк, а з іншого, — реально відбуває покарання за інший злочин. Оскільки одне покарання призначено “умовно”, а інше “реально”, тому ні поглинуті одне іншим, ні складені між собою вони не можуть, і суд вимушений використовувати тут принцип одночасного застосування призначених за окремі злочини покарань, причому не залежно від того, чи належать ці покарання до одного або різних їх видів”[105].

У судовій практиці виникло питання, чи повинні суди в цих випадках посилатися на ч. 4 ст. 70 КК у рішенні суду? На наш погляд, ні, оскільки суд в цих випадках при призначені остаточного покарання не застосовує правила, передбачені в частинах першій — третій ст. 70 КК, а також не зараховує покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, оскільки кожний вирок виконується самостійно.

Приклад: Місцевий суд засудив Р. вироком від 13.07.2007 р., раніше судимого 23.03.2007 р. за ст. ст. 185 ч. 3, 189 ч. 1, 289 ч. 1 КК на 3 роки 6 місяців позбавлення волі із звільненням від відбування покарання згідно ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 296 на 2 роки обмеження волі, за ч. 2 ст. 186 КК на 4 роки позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК суд визначив Р. покарання у виді 4 років позбавлення волі, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК суд визначив йому остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі. Згідно ст. 75 КК суд звільнив його від відбування покарання з випробуванням. Із матеріалів справи вбачається, що Р. вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 186 КК, в грудні 2006 р. Вироком апеляційного суду від 14.08.2007 р. вирок місцевого суду був скасований в частині засудження Р. за ч. 2 ст. 186 КК постановлений новий, за яким Р. було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК і призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 187 ч. 1, 296 ч. 2 КК апеляційним судом Р. визначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК було визначено йому остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі. Верховний Суд України вирок апеляційного суду змінив і відзначив, що із копії вироку від 23.03.2007 р. видно, що Р. за вчинення злочинів, передбачених ст. ст. 185 ч. 3, 189 ч. 1, 289 ч. 1 КК, було засуджено на 3 роки 6 місяців позбавлення волі із звільненням від відбування покарання згідно ст. 75 КК. З урахуванням цих обставин, апеляційний суд безпідставно призначив Р. покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, оскільки це не відповідає змісту диспозиції указаного закону. На це також указується у роз’ясненнях, що містяться у п. 23 постанови Пленуму, де зазначено, що коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складення призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. Приймаючи це до уваги, колегія суддів вважає правильним без скасування вироку, як про це ставиться питання у поданні прокурора, внести у вирок апеляційного суду зміни, виключивши із нього рішення апеляційної інстанції про призначення Р. покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК[106].

2в) В судовій практиці виникли питання про можливість застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань за сукупністю злочинів до особи та повторного звільнення її від відбування покарання з випробуванням, якщо до неї було уже застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. ст. 75, 79 та 104 КК)?

На наш погляд, Кримінальний кодекс України таких обмежень не має. Таку ж точку зору займає і Верховний Суд України.

Приклад: Районний суд вироком від 02.12.2008 р. засудив Т. за ч. 2 ст. 289 КК на 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК суд звільнив його від відбування покарання з випробуванням, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК попередній вирок місцевого суду від 15.04.2007 р. постановлено виконувати самостійно. Верховний Суд України вирок суду скасував і відзначив, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК за правилами, передбаченими в частинах першій — третій цієї статті, призначення покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. Проте суд, призначаючи покарання Т. не дотримався вказаних положень закону та не призначив їм покарання за сукупністю злочинів, а лише обмежився посиланням на те, що попередній вирок щодо нього підлягає самостійному виконанню. Не врахував суд і роз’яснень, що містяться у п. 23 постанови Пленуму, відповідно до яких самостійно виконуються вироки, щодо особи, яку було звільнено від відбування покарання і яка вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально[107].

Таким чином, можна зробити висновок про те, якщо суд прийде до висновку про можливість звільнити особу за сукупністю злочинів від відбування покарання, він повинен застосувати правила передбачені ч. 4 ст. 70 КК, але якщо суд прийшов до висновку про те, що особа повинна реально відбувати покарання по останньому вироку — правила передбачені ч. 4 ст. КК не застосовуються і покарання по цим вирокам виконуються самостійно.

2г) Однак, суди повинні не забувати про те, що згідно ст. 75 КК особи звільняються тільки від відбування основного покарання, а тому якщо за один із злочинів, передбачених попереднім або останнім вироками, призначається додаткове покарання, то суд повинен розглядати питання про можливість застосування правил, передбачених ч. 4 ст. 70 КК.

В цих випадках можливо три варіанти співвідношення основних і додаткових видів покарання:

1) особі за попереднім вироком було призначене додаткове покарання, а від відбування основного покарання вона була звільнена на підставі ст. 75 КК. Додаткове покарання за останнім вироком засудженому не призначалося;

2) особі за попереднім вироком додаткове покарання не призначалося, а від відбування основного покарання вона була звільнена на підставі ст. 75 КК. Додаткове покарання засудженому було призначене тільки за останнім вироком;

3) особі за попереднім вироком було призначене додаткове покарання, а від відбування основного покарання вона була звільнена на підставі ст. 75 КК. Додаткове покарання за останнім вироком засудженому було також призначене.

При цьому ми вважаємо, що правила, передбачені ч. 3 ст. 70 КК проте, що тільки до основного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, можуть бути приєднані додаткові покарання, в цих випадках не діють, оскільки застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань в цих умовах не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

На наш погляд, в другому варіанті суди не повинні застосовувати правила, передбачені ч. 4 ст. 70 КК, оскільки додаткове покарання за попереднім вироком не призначалося зовсім, а в третьому варіанті необхідно застосовувати ці правила до додаткових видів покарань, оскільки згідно вимог ч. 1 ст. 70 КК, суд, призначивши покарання (основне чи додаткове), визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. При цьому остаточне додаткове покарання повинно, на нашу думку, бути приєднано до основного покарання, яке призначено відбувати реально.

Приклад: Місцевий суд вироком від 03.09.2007 р. засудив К., раніше судимого 24.04.2007 р. за ч. 4 ст. 191 КК, ч. 2 ст. 366 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати певні посади строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування основного покарання, — за ч. 1 ст. 366 КК до 550 грн. штрафу з позбавленням права займати зазначені посади строком на 2 роки. Із матеріалів справи вбачається, що К. вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК, в червні 2005 р. На підставі ч. 3 ст. 72 КК суд вирішив указані вироки виконувати самостійно[108].

Якщо рішення про призначення основних покарань питань не викликає, то рішення місцевого суду про не призначення додаткових покарань за сукупністю злочинів, є сумнівним. На нашу думку, суд повинен був застосувати правила ч. 4 ст. 70 КК при призначенні покарання за сукупністю додаткових видів покарань. При цьому суд міг застосувати тільки принцип часткового складання цих покарань, оскільки вони одного розміру та виду і не призначені в максимальних межах санкції КК. Остаточно призначене додаткове покарання необхідно було приєднати до штрафу, яке засуджений повинен відбувати реально.

Більш складна є ситуація у першому варіанті, коли засуджений повинен відбувати реально як додаткове покарання за попереднім вироком, так і основне покарання за останнім вироком. На наш погляд, і в цьому випадку суд повинен призначити покарання за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК, тобто приєднати до основного покарання, яке необхідно виконувати реально, додаткове покарання, однак ця ситуація потребує більш глибокого теоретичного дослідження.

2д) В судовій практиці виникає питання о можливості застосування “двічі” ч. 4 ст. 70 КК по одній і тій же справі? На нашу думку, така ситуація можлива коли особа засуджується двічі, а потім засуджується за злочини, яка вона вчинила до винесення першого вироку. В теорії кримінального права по цьому питанню існують різні точки зору, одні вчені вважають, що необхідно враховувати тільки останнє покарання, відбуте повністю або частково[109], другі вчені вважають, що необхідно враховувати всі покарання, відбутті по попереднім вирокам[110]. Ми підтримуємо останню точку зору.

Приклад перший: Районний суд вироком від 23.05.2008 р. засудив Р., раніше судимого: а) 07.10.2005 р. за ч. 2 ст. 190 КК, ч. 3 ст. 358 КК на 2 роки обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК; б) 24.10.2006 р. за ч. 1 ст. 366 КК, ч. 2 ст. 190 КК на 4 роки обмеження волі з позбавленням права займати певні посади строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання, — за ч. 1 ст. 366 КК на 2 роки обмеження волі з позбавленням права займати певні посади строком на 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення цього покарання, покаранням призначеним вироком суду від 24.10.2006 р. остаточно призначене покарання у виді 4 років обмеження волі з позбавленням права займати певні посади строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання. Із матеріалів справи вбачається, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК, засуджений вчинив 14.10.2002 р.[111].

На нашу думку, суд безпідставно не призначив спочатку покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК та покарання, призначеного вироком суду від 07.10.2005 р., а також неправильно застосував принцип поглинення для додаткових покарань, які були призначені в однакових розмірах.

На наш погляд, суд повинен був:

а) спочатку призначити покарання за вчинення злочину, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК;

б) потім призначити покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 ч. 4 КК (з урахуванням покарання, передбаченого вироком від 07.10.2005 р.);

в) після чого призначити покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 ч. 4 (з урахуванням покарання, передбаченого вироком від 24.10.2006 р.);

г) і останнє, звільнити засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання з випробуванням, а додаткове покарання виконувати реально.

Приклад другий: Районний суд вироком від 24.11.2005 р. засудив Л., раніше судимого: а) 15.11.2003 р. за ч. 1 ст. 185 КК на 1 рік виправних робіт з утриманням 20 % заробітку у доход держави; б) 07.07.2005 р. за ч. 1 ст. 366 КК, ч. 4 ст. 191 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання, — за ч. 2 ст. 191 КК на 4 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 2 роки, за ч. 1 ст. 366 КК на 1 рік 6 місяців обмеження волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 1 рік, за ч. 2 ст. 190 КК на 1 рік позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання. Із матеріалів справи вбачається, що злочини, передбачені ст. ст. 366 ч. 1, 191 ч. 2 КК засуджений вчинив в лютому 2003 р., а злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК, він скоїв 19.06.2005 р.[112].

На нашу думку, суд безпідставно призначив покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК за вчинення злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 2, 366 ч. 1 та 190 ч. 2 КК.

На наш погляд, суд повинен був:

а) спочатку призначити покарання за вчинення злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 2 та 366 ч. 1 КК;

б) потім призначити покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК;

в) після чого призначити покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. ст. 70 ч. 4 та 72 ч. 1 КК (з урахуванням покарання, передбаченого вироком від 15.11.2003 р.);

г) потім призначити покарання за ст. 190 ч. 2 КК;

д) після чого призначити покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК;

е) потім призначити покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 ч. 4 (з урахуванням покарання, передбаченого вироком від 07.07.2005 р.);

э) і останнє, звільнити на підставі ст. 75 КК засудженого від відбування основного покарання з випробуванням, а додаткове покарання виконувати реально.

2е) У судовій практиці виникло також питання про те, яку частину розміру (обсягу, строку) покарання необхідно враховувати при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК, із того розміру покарання, який був призначений особі за попереднім вироком, коли виясняється, що призначене засудженому покарання, з урахуванням вимог ст. 65 КК, змінило свій обсяг покарання в процесі його відбування, наприклад:

а) його було звільнено від покарання (на підставі акту амністії);

б) в випадках звільнення від відбування покарання з випробуванням — у нього закінчився іспитовий строк;

в) він був умовно-достроково звільнений від відбування покарання (ст. 81 КК) або невідбута частина покарання замінена засудженому більш м’яким покаранням (ст. 82 КК).

В першому випадку, якщо особа була звільнена від покарання, наприклад, на підставі акту амністії, то до неї не може бути застосована ч. 4 ст. 70 КК, оскільки таке звільнення від покарання носить безумовний характер. Безумовний характер звільнення особи від покарання полягає у тому, що воно не пов’язується з будь-якими умовами і не може бути скасоване в майбутньому. Звільнення від покарання не залежить від наступної поведінки особи, а тому “жодні вимоги щодо подальшої поведінки особи не висуваються і звільнення від покарання стає остаточним з моменту набуття законної сили відповідним правозастосовним актом суду”[113]. Таку точку зору займає і судова практика[114]. Однак суди ці обставини інколи не враховують.

Приклад: Районний суд вироком від 28.02.2008 р. засудив Т., раніше судимого 03.04.2007 р. за ч. 1 ст. 366 КК, ч. 1 ст. 222 КК до 4250 грн. штрафу з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 2 роки, постановою суду від 21.06.2007 р. Т. було звільнено від покарання на підставі закону про амністію, — за ч. 1 ст. 190 КК на 1 рік обмеження волі, за ч. 1 ст. 222 КК на 2 роки обмеження волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 3 роки, за ч. 1 ст. 366 КК на 3 роки обмеження волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 3 роки. На підставі ст. 70 ч. 4 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначене покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК засудженого було звільнено від відбування основного покарання з випробуванням[115].

На наш погляд, у суду не було правових підстав для застосовування ч. 4 ст. 70 КК, оскільки від покарання по попередньому вироку Т. було звільнено на підставі акту про амністію.

У другому випадку, коли засуджений був звільнений від відбування покарання з випробуванням — закінчився іспитовий строк, також відсутні правові підстави для застосування ч. 4 ст. 70 КК.

Приклад перший: Апеляційний суд засудив Н. вироком від 20.07.2007 р., раніше судимого 28.11.2003 р. за ст. 296 ч. 2 КК на 4 роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням — за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК на 11 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК суд визначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців. Верховний Суд України вирок апеляційного суду змінив і відзначив, що призначаючи засудженому покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд припустився помилки. Поза увагою суду залишилася та обставина, що в порядку, визначеному ч. 2 ст. 78 КК, засуджений не направлявся в місця позбавлення волі для відбування покарання. Не має в матеріалах справи і даних, які б свідчили про вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину (вбивство було вчинено 14.02.2002 р.). Тобто на час постановлення вироку апеляційним судом від 20.07.2007 р. уже закінчився іспитовий строк, встановлений засудженим місцевим вироком від 28.11.2003 р. Згідно з вимогами ст. 89 п. 1 КК, особа, засуджена з застосуванням ст. 75 КК, якщо протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасовано з інших підстав, передбачених законом, визнається такою, що не має судимості. Отже апеляційний суд безпідставно призначив Н. покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК[116].

Приклад другий: Районний суд вироком від 23.09.2004 р. засудив П. за ч. 2 ст. 364 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з організаційно-розпорядчими функціями, строком на 1 рік та відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів з урахуванням попереднього вироку шляхом поглинення покарань остаточно визначив йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати зазначені посади строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК суд звільнив його від відбування покарання з випробуванням. Верховний Суд України цей вирок змінив, виключивши з нього призначене покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, і постановив вважати П. засудженим за ч. 2 ст. 364 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати ці посади строком на 1 рік із звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, з таких підстав. Як убачається з матеріалів справи, районний суд постановою від 19.04.2004 р. звільнив П. від покарання, призначеного за вироком цього ж суду від 28.03.2003 р., на підставі ст. 75 КК — у зв'язку із закінченням іспитового строку. Передбачений ч. 2 ст. 364 КК злочин, за який П. засуджено вироком від 23.09.2004 р., вчинений ним до постановлення попереднього вироку. Місцевий суд, призначаючи П. на підставі ч. 4 ст. 70 КК остаточне покарання за останнім вироком, не врахував, що на час його постановлення засуджений був звільнений від призначеного покарання з випробуванням за вироком від 19.04.2004 р. у зв'язку із закінченням іспитового строку, а тому підстав для призначення йому покарання за цією правовою нормою не було[117].

Таким чином, у разі звільнення засудженого від відбування покарання у зв’язку із закінченням іспитового строку, та виконанням ним покладених на нього обов'язків і не здійснення нового злочину в період іспитового строку правила, передбачені ст. 70 ч. 4 КК, не застосовуються.

Ситуація в третьому випадку найбільш складна і неоднозначна в теоретичному плані. Точку зору проте, що суд повинен враховувати повністю розмір всього покарання призначене за попереднім вироком, підтримував О.М. Яковлєв[118]. Іншу точку зору займає О.С. Горелик, який вважає, що в останньому випадку необхідно враховувати тільки фактично відбуте покарання за попереднім вироком[119]. На наш погляд, остання точка зору більш обґрунтована, в зв’язку з чим в цих випадках правила ч. 4 ст. 70 КК не можуть бути застосовані до засудженого «в повному обсязі». Таку позицію займала і судова практика[120]. Приведемо приклад із сучасної судової практики.

Приклад: Районний суд вироком від 16.11.2005 р. засудив В., раніше судимого: а) 25.10.1999 р. за ч. 2 ст. 229-6 КК 1960 р. на 3 роки позбавлення волі, постановою суду це покарання на підставі акту про амністію було скорочено на половину і визначено для відбуття 1 рік 5 місяців 19 днів позбавлення волі. 11.05.2000 р. постановою суду В. був умовно-достроково звільнений від відбування покарання на 8 місяців 21 день. Таким чином, за цим вироком він відбув покарання у виді 8 місяців 28 днів позбавлення волі; б) 25.04.2001 р. за ч. 1 ст. 229-1 КК 1960 р. на 3 роки позбавлення волі. 10.02.2004 р. його було звільнено за відбуттям строку покарання; в) 07.11.2005 р. за ст. 307 ч. 2 КК на 5 років позбавлення волі, — за ч. 3 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 186 КК на 4 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 КК та ч. 3 ст. 186 КК, В. вчинив ще в 1997 р. Верховний Суд України вирок суду скасував і відзначив, що покарання за сукупністю злочинів та остаточне покарання В. вироком від 16.11.2005 р. призначено всупереч вимогам ч. 1 ст. 70 КК, та без урахування покарання, призначеного йому вироком від 07.11.2005 р., тобто всупереч ч. 4 ст. 70 КК[121].

Ми погоджуємося з точкою зору Верховного Суду України в тій частині, що місцевий суд не мав права поглинути 4 роками позбавлення волі ті же 4 роки позбавлення волі, а також суд повинен був застосувати ч. 4 ст. 70 КК, урахувавши покарання призначене В. за вироком від 07.11.2005 р. Крім того, на наш погляд, суд був повинним застосувати правила передбачені в ч. 4 ст. 70 КК і до вироків суду від 25.10.1999 р. та від 25.04.2001 року. Таким чином, суд повинен був тричі (якщо не більше, оскільки із ухвали Верховного Суду України від 31.10.2006 р. вбачається, що В. в період з 25.10.1999 р. по 21.02.2006 р. було засуджено за шістьма вироками) застосувати правила передбачені ч. 4 ст. 70 КК.

Однак проблема в даному випадку не в цьому. Виникає конкретне питання, який розмір покарання по вироку суду від 25.10.1999 р. (3 роки позбавлення волі чи ту частину покарання за виключенням скорочення покарання на половину на підставі акту про амністію, а також строку покарання на який В. був умовно-достроково звільнений від відбування) необхідно враховувати при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК за вироком від 25.10.1999 р.?

Якщо аналізувати ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК то слід визнати, що різниця зокрема між ними полягає у тому, що за сукупністю злочинів покарання беруться в повному обсязі і складаються повністю або частково, а за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднують тільки невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Тобто, на відміну від призначення покарання за сукупності вироків, при призначенні покарання за сукупністю злочинів, суд не може обмежити розмір призначених покарань.

Однак при цьому виникають питання процесуального характеру, чи вправі місцевий суд при призначенні покарання за сукупністю вироків не враховувати постанову суду про скорочення покарання на половину особі на підставі акту про амністію, а також постанову суду про умовно-достроково звільнення засудженого від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м’яким і які набрали законної сили, оскільки згідно ст. 403 КПК постанови суду, що набрали законної сили, є обов’язковими для всіх державних установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Тобто виникає ситуація коли суди фактично зменшують попередній обсяг покарання призначений вироком суду або фактично відмовляються від його виконання засудженим. На наш погляд, ці «процесуальні моменти» не дозволяють суду враховувати в повному обсязі покарання призначене по попередньому вироку. Інакше це може привести до того, що засуджений може «двічі» за один і той строк відбувати покарання.

Наприклад, особа була засуджена до 3 років позбавлення волі. Після відбуття 2 років позбавлення волі, останній рік відбуття покарання у виді позбавлення волі на підставі ст. 82 КК було замінено на покарання у виді виправних робіт, яка вона також відбула. Після встановлення, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, суд при постановлені останнього вироку, при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК, застосував принцип повного складання призначених покарань, тобто приєднав до іншого покарання — 3 роки позбавлення волі, а у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховував покарання частково відбуте за попереднім вироком (2 роки позбавлення волі). 1 рік виправних робіт не можливо зарахувати в строк покарання, оскільки це покарання за попереднім вироком не призначалося. Таким чином, засуджений повинен буде відбути останній рік двічі, спочатку у виді виправних робіт, а потім у виді позбавлення волі.

Дане питання потребує більш глибокого теоретичного дослідження на підставі системного підходу до матеріального та процесуального права, оскільки одним із недоліків досліджень у кримінальному праві є те, що вони не рідко проводяться ізольовано від досліджень у кримінальному процесу, наприклад, «звільнення осіб від кримінальної відповідальності чи покарання на підставі закону України про амністію».

Однак в деяких випадках суд із-за «процесуальних обмежень» не повинен звертати увагу на постанови судів, якими зменшуються обсяг покарання в процесі його відбування.

Приклад: Місцевий суд засудив вироком від 01.04.2008 р. К., раніше судимого 12.08.2005 р. за ч. 4 ст. 187 КК із застосуванням ст. 71 КК на 5 років 1 місяць позбавлення волі з конфіскацією майна, — за ч. 3 ст. 357 КК на 1 рік обмеження волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна. Апеляційний суд ухвалою від 11.06.2008 р. вирок місцевого суду змінив, виключив із нього застосування ч. 4 ст. 70 КК і відзначив, що суд не мав права застосовувати принцип поглинення менш суворого більш суворим, оскільки К. покарання по цьому вироку вже відбув, а тому слід вважати К. засудженим тільки по ч. 3 ст. 357 КК на 1 рік обмеження волі. Із матеріалів справи вбачається, що вироком від 12.08.2005 р. К. був засудженим за ч. 4 ст. 187 КК на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 357 КК на 1 рік обмеження волі, на підставі ст. ст. 70, 71 КК остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою апеляційного суду від 16.11.2005 р. дії К. були перекваліфіковані з ч. 4 ст. 187 КК на ч. 2 ст. 189 КК і призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 70, 71 КК остаточно призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Постановою місцевого суду від 16.08.2006 р. засуджений К. був умовно-достроково звільнений від відбування покарання на 1 рік 9 днів. Верховний Суд України 24.04.2007 р. ухвалу апеляційного суду від 16.11.2005 р. скасував. Ухвалою апеляційного суду від 28.11.2007 р. вирок місцевого суду від 12.08.2005 р. в частині засудження К. за ч. 4 ст. 187 КК і призначення покарання залишено без змін, а вирок у частині засудження К за ч. 3 ст. 357 КК був скасований, а справа в цій частині направлена в районний суд на новий розгляд[122].

На наш погляд, апеляційний суд не повинен був враховувати постанову місцевого суду від 16.08.2006 р. про умовно-дострокове звільнення К. від відбування покарання (3 роки 6 місяців), оскільки це покарання призначене апеляційним судом і яке К відбував, було вищестоящим судом скасовано і залишене попереднє покарання, яке було призначено вироком місцевого суду від 12.08.2005 р. у виді 5 років позбавлення волі. Таким чином, апеляційний суд допустив помилки: а) скасував призначення покарання за сукупністю злочинів (5 років позбавлення волі та 1 рік обмеження волі), передбачені правилами ч. 4 ст. 70 КК; б) не обґрунтовано звільнив К. в залі суду із під варти, як такого, що відбув покарання, оскільки по нашим підрахункам К. повинен був ще реально відбувати покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік 2 місяці 9 днів (по першому вироку від 12.08.2005 року він відбував покарання в період з 17.02.2004 р. до 16.08.2006 р + по другому вироку від 01.04.2008 року в період з 28.02.2008 р. до 11.06.2008 р.).

3а) Не завжди суди при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК зараховують покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими ст. 72 КК.

Приклад перший: Районний суд вироком від 16.11.2005 р. засудив В., раніше судимого: а) 25.10.1999 р. за ч. 2 ст. 229-6 КК 1960 р. на 3 роки позбавлення волі, постановою суду це покарання на підставі закону про амністію було скорочено на половину і визначено для відбуття 1 рік 5 місяців 19 днів позбавлення волі. 11.05.2000 р. постановою суду В. був умовно-достроково звільнений від відбування покарання на 8 місяців 21 день. Таким чином, за цим вироком він відбув покарання у виді 8 місяців 28 днів позбавлення волі; б) 25.04.2001 р. за ч. 1 ст. 229-1 КК 1960 р. на 3 роки позбавлення волі. 10.02.2004 р. його було звільнено за відбуттям строку покарання; в) 07.11.2005 р. за ст. 307 ч. 2 КК на 5 років позбавлення волі, — за ч. 3 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 186 КК на 4 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання 4 роки позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 КК та ч. 3 ст. 186 КК, В. вчинив ще в 1997 р. Верховний Суд України вирок суду скасував і зокрема відзначив, що покарання за сукупністю злочинів та остаточне покарання В. вироком від 16.11.2005 р. призначено всупереч вимогам ч. 1 ст. 70 КК, та без урахування покарання, призначеного йому вироком від 07.11.2005 р., тобто всупереч ч. 4 ст. 70 КК, а крім того, без зарахування покарання, повністю відбутого ним за першими двома вироками та зазначеним вироком, а саме — 8 місяців 28 днів, 3 років та часу перебування його під вартою за оскарженим вироком з 12 серпня 2005 р. по 22 вересня 2005 р. у виді 1 місяця 10 днів[123].

Приклад другий: Місцевий суд вироком від 03.09.2007 р. засудив К., раніше судимого 24.04.2007 р. за ч. 4 ст. 191 КК, ч. 2 ст. 366 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов’язків строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування основного покарання, — за ч. 1 ст. 366 КК до 550 грн. штрафу з позбавленням права займати зазначені посади строком на 2 роки. Із матеріалів справи вбачається, що К. вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК, в червні 2005 р. На підставі ч. 3 ст. 72 КК суд постановив, що указані вироки виконуються самостійно[124].

Як ми раніше відзначали, що суд повинен був би застосувати правила, передбаченні ч. 4 ст. 70 КК, при призначенні покарання за сукупністю додаткових видів покарань. При цьому суд міг застосувати тільки принцип часткового складання цих покарань, оскільки вони одного розміру та виду і не призначені в максимальних межах санкції КК. Враховуючи, що згідно ч. 3 ст. 55 КК в разі застосування ст. 77 КК — строк додаткового покарання обчислюється з моменту набрання законної сили (вирок від 24.04.2007 р. набрав законної сили 11.05.2007 р.), суд повинен був в строк додаткового покарання остаточно призначеного за сукупністю злочинів зараховувати додаткове покарання, відбуте частково за попереднім вироком, а саме — 3 місяця 22 дня.

У судовій практиці виникають питання, чи можливе застосування ст. 75 КК до остаточного покарання в тих випадках, коли винний був засуджений перший раз до реального відбуття покарання, а будучи засудженим повторно, до нього була застосована ст. 70 ч. 4 КК?

Верховний Суд України на це запитання відповідає позитивно.

Приклад: Вироком суду від 04.06.2004 р. Г., раніше судимий 17.03.2004 р. на 1 рік виправних робіт, — був засуджений за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 4 КК остаточно йому було визначено покарання у виді 3 років 4 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК суд звільнив Г. від відбування покарання. Заступник прокурора області просив вирок суду змінити, посилаючись на те, що покарання у виді позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК та виправні роботи необхідно виконувати самостійно. Верховний суд України з цим не погодився і вказав, що посилання прокурора на те, що вироки судів мають виконуватися окремо, на вимогах закону не ґрунтуються, оскільки засудження до виправних робіт за один злочин, що входить у сукупність, не є перешкодою для застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання призначених покарань, а також для звільнення при цьому на підставі ст. 75 КК від остаточно визначеного покарання[125].

Деякі процесуальні питання, які виникають при призначенні покарання за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 374 КПК апеляційний суд вправі скасувати вирок і повернути справу на новий судовий розгляд у частині обвинувачення, залишивши в решті судове рішення без зміни, за умови, що це обвинувачення мало самостійну кримінально-правову кваліфікацію і може бути розглянуто окремо. В судовій практиці виникли питання, при новому розгляді справи при призначені покарання за сукупністю злочинів застосовувати ч. 1 ст. 70 КК чи ч. 4 ст. 70 КК?

Приклад перший: Місцевий суд вироком від 02.03.2007 р. засудив Н. за ч. 2 ст. 364 КК із застосуванням ст. 69 КК на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади на 3 роки, за ч. 2 ст. 366 КК на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати такі ж посади на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточно визначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати ці посади на 3 роки. Ухвалою апеляційного суду від 10.04.2007 р. вирок місцевого суду в частині засудження Н. за ч. 2 ст. 366 КК скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд. Вироком міського суду від 31.05.2007 р. Н. було засуджено за ч. 2 ст. 366 КК на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати вищевказані посади на 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК остаточно визначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади на 3 роки. Ухвалою апеляційного суду від 07.08.2007 р. вирок місцевого суду змінено. Постановлено вважати Н. засудженим за ч. 2 ст. 366 КК на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточно визначено покарання — 3 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади на 3 роки[126].

Ми не можемо погодитися з цим рішенням апеляційного суду про необхідність застосування ч. 1 ст. 70 КК. Хоча дійсно, якщо тлумачити ч. 4 ст. 70 КК буквально, то правила передбачені цією частиною статті закону дозволяють їх застосовувати, “якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку”. Тобто, можна зробити висновок, якщо до постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, то при призначенні покарання за сукупністю злочинів правила, передбачені ч. 4 ст. 70 КК, не застосовуються. На наш погляд, це “вузьке” тлумачення цієї кримінально-правової норми. З нашої точки зору, головною ознакою застосування ч. 4 ст. 70 КК є не “процесуальні моменти” коли суд узнав, що особа винна в іншому злочині, а те, відбуває (чи не відбуває) засуджений покарання по попередньому вироку і чи можливо у цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зарахувати покарання відбуте повністю або частково за попереднім вироком. З нашої точки зору, як раз по цій причині не застосується ч. 4 ст. 70 КК до засудженого, коли по першому вироку до нього була застосована ст. 75 КК, а по другому вироку йому судом призначене реальне покарання, оскільки покарання по першому вироку він не відбуває, так як звільнений від його відбування з випробуванням.

Крім того, звертаємо увагу ще на одну ознаку застосування правил, передбачених ч. 4 ст. 70 КК, попередній вирок набрав законної сили і ні який суд при призначені покарання за сукупністю злочинів не вправі змінити чи скасувати призначене по ньому покарання засудженому при розгляді справи по першій інстанції або в апеляційній чи касаційній інстанції.

(До речі, на наш погляд, апеляційний суд допустив ще одну помилку, так як погіршив становище засудженого, призначивши йому додаткове покарання по ч. 2 ст. 366 КК у виді позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади строком на 3 роки, оскільки районним судом Н. було призначене це покарання по цій статті закону строком на 2 роки).

Приклад другий: Місцевий суд вироком від 21.01.2008 р. засудив П. за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 5 ст. 185 КК на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточно визначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Із матеріалів справи вбачається, що П. вчинив злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 КК, 23.01.2006 р. та 05.02.2007 р., а злочин, передбачений ч. 5 ст. 185 КК, 08.06.2007 р. Апеляційний суду вирок суду першої інстанції змінив, перекваліфікувавши дії засудженого від 08.06.2007 р. з ч. 5 ст. 185 КК на ч. 4 ст. 185 КК та призначивши по цій частині статті йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточно визначено засудженому покарання у виді 5 років позбавлення волі. Верховний Суд України ухвалу апеляційного суду у частині перекваліфікації дій П. за епізодом від 08.06.2007 р. скасував, оскільки суд другої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність у П. єдиного умислу на заволодіння майна у громадян К. та Ка., а кримінальну справу направив на новий апеляційний розгляд. В решті ухвалу апеляційного суду залишив без зміни, тобто в частині засудження П. за злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 КК[127].

На наш погляд, апеляційний суд при новому розгляді повинен розглянути питання про призначення П. покарання за ч. 5 ст. 185 КК, після цього призначити покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, а потім в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК.

Інколи суди допускають помилки протилежного характеру, застосовують ч. 4 ст. 70 КК замість ч. 1 ст. 70 КК.

Приклад: Районний суд вироком від 10.04.2006 р. засудив Д. за ч. 2 ст. 368 КК із застосуванням ст. 69 КК на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади на 3 роки, за ч. 3 ст. 364 КК його було виправдано. Вироком апеляційного суду від 07.09.2006 р. вирок місцевого суду змінено і Д. було засуджено за ч. 3 ст. 364 КК із застосуванням ст. 69 КК на 1 рік 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади на 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364 КК за цим вироком та за ч. 2 ст. 368 КК, за яким Д. було засуджено вироком місцевого суду від 10.04.2006 р., остаточно визначено тому покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади на 3 роки. Верховний Суд України, змінюючи вирок апеляційного суду, відзначив, що, призначаючи Д. остаточне покарання, апеляційний суд допустив неправильне застосування кримінального закону. Покарання винному повинно призначатися за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК, а не ч. 4 ст. 70 КК, оскільки злочини, які він вчинив були скоєні одночасно, і його дії правильно отримали окрему кваліфікацію[128].

Дійсно апеляційний суд повинен був застосувати ч. 1 ст. 70 КК замість ч. 4 ст. 70 КК, однак, на наш погляд, не тому, що “злочини, які він вчинив були скоєні одночасно, і його дії отримали окрему кваліфікацію”, оскільки це не є перешкодою для застосування ч. 4 ст. 70 КК, а тому, що вирок місцевого суду не набрав законної сили і Д. ще не відбуває по ньому покарання. Апеляційний суд міг наприклад, змінити розмір або вид покарання призначений засудженому місцевим судом за злочин, передбачений ч. 2 ст. 368 КК.

Розділ 2 Призначення покарання за сукупністю вироків

Згідно зі ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків повинно бути більше покарання, призначеного за новий злочин, а також невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

У теорії кримінального права виникало питання про те, які правила сукупності, злочинів або вироків необхідно застосовувати, якщо злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним чинності. Верховний Суд України однозначно відповів на це питання: покарання призначається за сукупністю вироків (ст. 71 КК), коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили (п. 25 постанови Пленуму)[129]. Іншу точку зору по цьому питанню має В.І. Тютюгін [130].

Таким чином, ознаками призначення покарання за сукупністю вироків, є:

1. Постановлений вирок, за яким особу засуджено до певної міри покарання;

2. Це покарання засудженим ще повністю не відбуте (є невідбута частина покарання).

У судовій практиці виникало питання про правомірність застосуванні ст. 71 КК, коли винна особа вчиняла новий злочин до повного відбуття покарання, проте до моменту призначення покарання за новим вироком, покарання за попереднім вироком вже було повністю відбуте.

На нашу думку, призначення покарання за сукупністю вироків в даному випадку не застосовується, оскільки відсутня невідбута частина покарання за попереднім вироком, яку необхідно приєднати повністю або частково, за винятком деяких випадків, коли по кримінальній справі одночасно застосовуються правила ч. 4 ст. 70 КК (про це детальніше буде розглянуто далі). Такої ж точки зору придержується і В.І. Тютюгін[131].

Приклад перший: Вироком районного суду від 15.03.2005 р. Т. було засуджено за ч.1 ст. 122 КК на 2 роки позбавлення волі за злочин який він вчинив 27.06.2003 р. Оскільки його 19.11.2002 р. було ще засуджено за ст. ст. 15-185 ч.1 КК до 12 місяців виправних робіт з відрахуванням 15 % заробітку, суд на підставі ст. ст. 71 і 72 КК, остаточно призначив йому покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі. При цьому місцевий суд виходив тільки з того, що Т. після постановлення вироку але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. Ухвалою апеляційного суду від 18.01.2006 р., вирок змінено, виключено посилання суду на застосування відносно засудженого ст. ст. 71 і 72 КК, оскільки останній у зв'язку із вчиненням нового злочину був затриманий тільки 26.12.2004 р., тобто після повного відбуття покарання за попереднім вироком, а тому до новопризначеного покарання воно не могло бути приєднане[132].

Приклад другий: Вироком районного суду від 30.01.2006 р. С., раніше судимого 07.04.2004 р. за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК на 240 годин громадських робіт, було засуджено за ч. 5 ст. 185 КК на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків С. остаточно визначено покарання у виді 8 років 18 днів позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Верховний Суд України, змінюючи вирок суду, відзначив, що, не зважаючи на те, що засуджений вчинив новий злочин у період після постановлення вироку від 07.04.2004 р. і до повного відбуття ним призначеного покарання, на час постановлення оскаржуваного вироку він фактично відбув призначене йому покарання у виді 240 годин громадських робіт, про що свідчить довідка кримінально-виконавчої інспекції району. Тому призначаючи С. покарання за правилами ст. 71 КК, суд фактично засудив його до відбування вже відбутого ним покарання, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 2 КК[133].

Також в судовій практиці зустрічаються випадки, коли засуджений покарання ще повністю не відбув, але до нього була застосована амністія, після чого той вчинив злочин. На нашу думку, і в даному випадку не можна застосовувати ст. 71 КК, оскільки також відсутня невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Приклад: Вироком районного суду Т. був засуджений за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК частково приєднано невідбуте покарання за раніше постановленим вироком суду і остаточно призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі. Між тім, Т. був звільнений від покарання за попереднім вироком на підставі Закону України “Про амністію”. Отже суд, призначаючи остаточне покарання засудженому, допустив порушення ст. 71 КК. Верховний Суд України змінив вирок щодо засудженого Т., виключив застосування ст. 71 КК і приєднання покарання за попереднім вироком, та визнав його засудженим за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки позбавлення волі[134].

Стаття 71 КК не може бути також застосована, коли особа вчинила новий злочин хоча і до повного відбуття покарання за попереднім вироком, але іноземна держава при видачі цього злочинця згоди на призначення покарання за сукупністю вироків не давала.

Приклад: Вироком суду від 05.10.2006 р. М. було засуджено за ст. 185 ч. 2 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК призначено тому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднана невідбута частина покарання за вироком суду і остаточно призначено покарання у виді 3 років 11 місяців позбавлення волі. З матеріалів кримінальної справи вбачається, що М. вчинив вищевказані злочини протягом вересня 2001 р. — січня 2002 р. Верховний Суд України, змінюючи вирок суду відзначив, що відповідно до вимог ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому Законом України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 р. Статтею 14 Європейської конвенції про видачу правопорушників передбачено, що видана особа не може переслідуватися, засуджуватися або затримуватися з метою виконання вироку чи постанови про утримання під вартою ні за яке правопорушення, вчинене до її видачі, крім правопорушення, за яке вона була видана. Як убачається з матеріалів справи, 21.10.2002 р. суд оголосив М. у розшук. Останній був затриманий на території Росії 17.10.2005 р. Міністерство юстиції України 02.03.2006 р. звернулося до відповідних органів Російської Федерації про видачу М. для притягнення за вчинення злочинів, передбачених частинами 2 і 3 ст. 185 КК. Останній був виданий, але при цьому відповідно до вимог ст. 66 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 22.01.1993 р., ратифікованої Законом України від 10.11.1994 р. було відмовлено у задоволенні клопотання у частині кваліфікуючої ознаки крадіжки — повторності, оскільки ця ознака відсутня в КК РФ. Незважаючи на це, районний суд, кваліфікуючи дії М. за частинами 2 і 3 ст. 185 КК, у вироку зазначив цю ознаку і на підставі ст. 71 КК до призначеного покарання за ці злочини приєднав невідбуту частину покарання за ст. 212 КК за попереднім вироком від 27.04.2001 р. Тобто суд порушив вимоги Конвенції та вийшов за межі домовленості між Російською Федерацією та Україною. Судова палата зокрема, виключила з вироку рішення суду про призначення М. покарання на підставі ст. 71 КК і остаточно призначила покарання на підставі ст. 70 КК у виді позбавлення волі строком на 3 роки[135].

3. Новий злочин вчинено особою після проголошення вироку, але до повного відбуття покарання;

4. Остаточне покарання повинно бути більше покарання, призначеного за новий злочин, а також невідбутої частини покарання за попереднім вироком, оскільки не можна поглинути одне покарання іншим.

2.1. Схожість і відмінність при призначенні покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків

Порівняння правил призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК) і за сукупністю вироків (ст. 71 КК) показує, що дані види сукупності мають багато спільного, проте мають і відмінності. У зв'язку з чим виникає необхідність проведення чіткої межі між ними, як за підставами, так і за юридичними ознаками.

2.1.1. Схожість при призначенні покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків

Багато схожого між собою має засудження особи за сукупністю вироків (ст. 71 КК) і різновид сукупності злочинів (ст. 70 ч. 4 КК), коли злочини, що входять до сукупності розкриваються правоохоронними органами у різний час. Майже повна зовнішня схожість — в обох випадках вирок за другий злочин (злочини) постановлюється під час відбування покарання за першим вироком, що приводить суд до помилкового висновку про те, що останній злочин засуджений може вчинити тільки після проголошення першого вироку.

Аналіз судових помилок, пов'язаних з призначенням покарання, свідчить про те, що невміння розмежувати правила, що застосовуються при призначенні покарання за сукупністю злочинів від правил призначення покарання за сукупністю вироків призводить до того, що суди помилково призначають покарання на підставі ст. 71 КК, замість ч. 4 ст. 70 КК. Суть помилки полягає у тому, що судді помилково звертають увагу на дату постановлення вироку, а оскільки проголошення другого вироку завжди буде пізніше за дату проголошення першого вироку — це і вводить суддів в оману. Разом з тим, треба звертати увагу тільки на дату вчинення злочину (злочинів) на підставі якого постановлюється другий вирок. Якщо цей злочин вчинено до проголошення першого вироку, то це сукупність злочинів, якщо ж злочин вчинено після постановлення цього вироку, то це сукупність вироків. Таким чином, справа не в тому, коли постановлюється другий вирок, а в тому, коли вчинено другий (за часом осудження) злочин — до або після постановлення першого вироку.

Про те, що характер даних помилок носить не випадковий, а системний характер, свідчить кількість таких судових помилок, що знаходяться на другому місці, після кількості помилок, пов'язаних з призначенням покарання, у зв’язку з його м’якістю або суворістю.

Приклад перший: Вироком суду від 25.07.2006 р. Ш. було засуджено за ст. 115 ч. 1 КК на 10 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднана невідбута частина покарання за вироком цього ж суду від 21.03.2005 р. і остаточно призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі. З матеріалів кримінальної справи вбачається, що Ш. вчинив вбивство 29.05.2004 р. Помилка суду полягає у тому, що він став порівнювати дати проголошення вироків, замість того, щоб порівнювати дати вчинення злочину по другій кримінальній справі з датою проголошення вироку по першій кримінальній справі. Ухвалою апеляційного суду вирок було змінено, виключено застосування ст. 71 КК і покарання Ш. призначено на підставі ст. 70 ч. 4 КК[136].

Приклад другий: Районний суд вироком від 21.03.2006 р. засудив Д., раніше судимого 17.01.2005 р. за ч. 1 ст. 175 КК до позбавлення права займати керівні посади строком на 3 роки, — за ч. 2 ст. 222 КК на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади на 2 роки, за ч. 2 ст. 366 КК на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади на 3 роки. Із матеріалів справи вбачається, що Д. вчинив ці злочини в період з 2000 по 2004 рр… Вироком апеляційного суду від 20.06.2006 р. цей вирок місцевого суду скасовано в частині призначення покарання і засудженому призначене теж саме покарання як за кожний злочин, так і за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222 та ч. 2 ст. 366 КК. При цьому апеляційний суд застосував ст. 71 КК і зазначив, що за сукупністю вироків вироки від 17.01.2005 р. та від 21.03.2006 р. щодо засудженого підлягають самостійному виконанню. Верховний Суд України, змінюючи вирок апеляційного суду, відзначив, що за таких обставин апеляційний суд мусив був прийняти рішення про застосування до засудженого ч. 4 ст. 70 КК і призначити покарання не за сукупністю вироків, а за сукупністю злочинів, оскільки злочини ним було вчинення до постановлення вироку суду від 17.01.2005 р. При цьому враховуючи те, що за попереднім вироком засудженому було визначено основне покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади, а за вироком апеляційного суду призначено основне покарання у виді позбавлення волі, у відповідності з правилами, встановленими ч. 3 ст. 72 КК, такі покарання складанню або поглиненню не підлягають і виконуються самостійно. Колегія суддів виключила з цього вироку застосування до засудженого ст. 71 КК і застосувала до нього ч. 4 ст. 70 КК і за сукупністю злочинів призначила покарання визначене останнім вироком від 20.06.2006 р. Призначене засудженому основне покарання за вироком від 17.01.2005 р. у виді позбавлення права обіймати певні посади підлягає самостійному виконанню у відповідності з правилами ч. 3 ст. 72 КК[137].

Ми згодні з цим рішенням Верховного Суду України, за виключенням того, що “основне покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади і основне покарання у виді позбавлення волі, у відповідності з правилами, встановленими ч. 3 ст. 72 КК поглиненню не підлягають і виконуються самостійно”, оскільки ці правила встановленні тільки при складанні покарань за сукупністю злочинів або вироків (ч. 3 ст. 72 КК) і не поширюються при призначенні остаточного покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим (більш детально це питання розглянуто в розділі 1.1.).

Якщо суддям через будь-які причин (зокрема, великої кількості злочинів, що можуть бути вчинені як до проголошення першого вироку, так і після нього) важко визначитися, що в даному випадку, сукупність злочинів або сукупність вироків, пропонуємо їм, використовуючи вищезгаданий приклад, складати схему № 1.

СХЕМА № 1

1 — дата постановлення першого вироку;

2 — дата постановлення другого вироку;

3 — злочини вчиненні до 21 березня 2005 р.;

4 — злочини вчиненні між 21 березнем та 25 липнем 2006 р.

Суддя, не звертаючи увагу на крапки 1 і 2 (дати проголошення вироків у справах), звертає увагу на дати вчинення злочинів, що поєднані цифрами 3 і 4. Якщо є тільки цифра 3, значить є сукупність злочинів, передбачена ч. 4 ст. 70 КК. Якщо є тільки цифра 4, то має місце сукупність вироків (ст. 71 КК). Проте, якщо у Вашому випадку є цифри 3 і 4, то в наявності як сукупність злочинів, так і сукупність вироків.

2.1.2. Відмінність між призначеннями покарання за сукупністю злочинів та сукупністю вироків

1. Головна відмінність полягає в співвідношенні між часом вчинення злочинів і часом засудження за них:

— ст. 70 КК підлягає застосуванню, коли всі злочини були вчинені до засудження за будь-який з них;

— ст. 71 КК підлягає застосуванню коли злочин вчиняться після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання за попереднім вироком.

2. Друга відмінність стосується правил призначення остаточного покарання:

— за ст. 70 КК суд може застосувати принцип як поглинання, так і складання призначених покарань;

— за ст. 71 КК суд може застосовувати тільки принцип складання призначених покарань.

Приклад: Місцевий суд вироком від 22.09.2006 р. засудив К., який раніше був судимий 20.07.2006 р. за ч. 2 ст. 185 КК із застосуванням ст. 71 КК на 5 років позбавлення волі, — за ч. 2 ст. 186 КК на 4 роки позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що грабіж К. вчинив 23.01.2005 р. У касаційному поданні прокурор порушив питання про скасування вироку в зв’язку з тим, що суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 70 та ст. 71 КК неправильно застосував принцип поглинення покарань, а також не визначив остаточне покарання більшим від покарань, призначених за новим та попереднім вироками. Верховний Суд України, відмовляючи в задоволенні касаційного подання, відзначив, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК суд, встановивши винуватість засудженого в злочині, вчиненому до постановлення вироку за інші злочини, скоєні ним після першого у часі злочину, призначає покарання за сукупністю злочинів шляхом використання передбачених ч. 1 цієї ж статті КК принципів визначення остаточного покарання поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання призначених покарань. Злочин проти власності К. вчинив до постановлення вироку місцевого суду від 20.07.2006 р., яким його було засуджено за сукупністю вироків до позбавлення волі на строк 5 років. Новий вирок було постановлено 22.09.2006 р. По відношенню до нього вирок суду від 20.07.2006 р. за часом вважається попереднім. Визначаючи К. остаточне покарання за сукупністю злочинів, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання, яким в даному випадку було покарання за новим вироком, більш суворим, визначеним йому попереднім вироком. Використаний спосіб призначення покарання за сукупністю злочинів відповідає вимогам кримінального закону, а тому твердження прокурора про необхідність застосування принципу складання покарань та визначення його в більшому розмірі є необґрунтованим[138].

3. Третя відмінність полягає у тому, що за сукупністю злочинів покарання складаються повністю або частково, а за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднують тільки невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

4. Четверта відмінність пов'язана з максимальними межами покарання при складанні покарань:

а) за сукупністю злочинів остаточне покарання (за винятком умисних тяжких або особливо тяжких злочинів) призначається в межах, встановлених санкцією Особливої частини КК, що передбачає більш суворе покарання (ст. 70 ч. 2 КК). Разом з тим, при складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині КК (ст. 71 ч. 2 КК).

Приклад: Районний суд вироком від 18.01.2007 р. засудив С., раніше судимого 06.07.2006 р. за ч. 2 ст. 309 КК на 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК засудженому було визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців[139].

Розмір остаточного покарання засудженому відповідає вимогам ч. 2 ст. 71 КК, однак, якщо б засудженому призначалося покарання за сукупністю злочинів, то остаточне покарання не могло перевищувати 5 років позбавлення волі, оскільки санкція ч. 2 ст. 309 КК передбачає позбавлення волі на строк від 2 до 5 років;

б) при складанні покарань за сукупністю злочинів, якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів в межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині КК (ст. 70 ч. 2 КК), при складанні покарань за сукупністю вироків у виді позбавлення волі загальний строк покарання, не повинен перевищувати 15 років, а у випадку, якщо хоча б один із злочинів є особливо тяжким, загальний строк позбавлення волі може бути більше 15 років, але не повинен перевищувати 25 років (ст. 71 ч. 2 КК);

5. По різному вирішується питання про зарахування в строк остаточного покарання, періоду часу покарання, відбутого за попереднім вироком. Так, якщо при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів, передбаченого ч. 4 ст. 70 КК — даний час відбування покарання зараховується в строк остаточного покарання, то при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків, передбаченого ст. 71 КК, цей час відбування покарання не зараховується в строк остаточного покарання. Обчислення строку остаточного покарання проводиться з моменту винесення нового вироку з урахуванням часу утримання особи під вартою, якщо воно мало місце по останній справі у вигляді запобіжного заходу або утримання;

Приклад: Районний суд вироком від 10.05.2009 р. засудив Г., раніше судимого 14.12.2008 р. за ст. ст. 185 ч. 2, 185 ч. 3, 309 ч. 2 КК із застосуванням ст. ст. 70, 71 КК на 5 років 7 місяців позбавлення волі, — за ч. 1 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК на 1 рік позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК призначене остаточне покарання у виді 5 років 8 місяців позбавлення волі. Строк відбуття покарання Г. обчислювати з 11.09.2008 р. Із матеріалів справи вбачається, що Г. по передній кримінальній справі утримувався під вартою з 11.09.2008 р., а по останній кримінальній справі з 07.03.2009 р.[140].

На наш погляд, суд допустив дві помилки. Не встановив невідбуту частину покарання по вироку від 14.12.2008 р., а також неправильно встановив момент з якого потрібно обчислювати строк покарання засудженому. По-перше, невідбута частина покарання по попередньому вироку, по нашим розрахункам, встановлює 5 років 1 місяць 4 дні і цей розмір покарання повинен був враховувати суд при призначенні покарання за сукупністю вироків, а по-друге, строк обчислення покарання засудженому повинен був бути не з 11.09.2008 р., а з 07.03.2009 р. Таким чином, суд необґрунтовано «зарахував» в строк обчислення покарання засудженому Г. — 5 місяців 26 днів.

6. По різному також розв'язується питання про обчислення (або не обчислення) повністю відбутого покарання за попереднім вироком. Так, якщо винна особа повністю відбула покарання за попереднім вироком, то ст. 71 КК при призначенні остаточного покарання не може бути застосована, оскільки відсутня невідбута частина покарання за попереднім вироком, отже приєднувати (повністю або частково) до покарання, призначеного за новим вироком нічого.

Зовсім інша ситуація при призначенні покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 4 ст. 70 КК. Згідно вищезгаданій кримінально-правовій нормі, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком. Звідси треба зробити висновок проте, що за правилами, передбаченими ст. 70 КК призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення вироку у першій справі, незалежно від того, відбував (повністю або частково) або не відбув засуджений покарання за цим вироком, наприклад при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

2.2. Загальні правила призначення покарання за сукупністю вироків

Відповідно до ст. 71 КК при сукупності вироків суд призначає покарання за такими правилами:

1) перш за все, призначається покарання за новий вчинений злочин;

2) до цього покарання суд приєднує повністю або частково невідбуту частину покарання призначеного за першим вироком;

3) загальний строк покарання визначається в межах максимального строку, передбаченого ч. 2 ст. 71 КК;

4) остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

1. Призначення покарання за новий вчинений злочин відбувається на загальних підставах відповідно до вимог ст. ст. 65–67 КК.

Звертаємо увагу суддів на те, що відносно винного вже був постановлений вирок і в ході виконання покарання до нього були застосовані певні каральні дії, проте, останній на шлях виправлення не встав і знову вчинив злочин.

При цьому деякі судді забувають про те, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 67 КК вчинення злочину особою повторно або рецидив злочинів, є обтяжуючою обставиною при призначенні покарання. На нашу думку, суд зобов'язаний враховувати це при призначенні покарання, оскільки за інших рівних умов, сукупність вироків є більш соціально небезпечним явищем, ніж сукупність злочинів. Проте, тут необхідно враховувати наступне обмеження: якщо будь-яка з обставин, які обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини Кримінального кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує (ч. 4 ст. 67 КК). Аналіз судових рішень свідчить про те, що суди часто не дотримуються даної вимоги закону.

Приклад: Вироком міського суду С. було засуджено за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, а відповідно до ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням. Апеляційний суд вирок у частині призначення покарання скасував і постановив свій вирок, яким визнав С. винним у вчиненні злочину, покарання за який передбачено ч. 2 ст. 307 КК, і призначив йому із застосуванням ст. 69 КК покарання у виді 2 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Верховний Суд України вирок апеляційного суду щодо С. змінив, та на підставі ст. 75 КК його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з наступних підстав. Апеляційний суд, скасувавши вирок міського суду в частині призначеного покарання за м'якістю останнього, зазначив, що суд обґрунтовано визнав обставинами, які пом'якшують покарання, щире розкаяння С, його позитивну характеристику, туберкульоз лівої легені, що в стадії розпаду, те, що він є пенсіонером, крім того, інвалідом II групи, злочин вчинив у похилому віці, має на утриманні хвору дружину, але при цьому не врахував, що вчинений злочин є тяжким і наркотичні засоби засуджений виготовляв неодноразово. Тому апеляційний суд своїм вироком призначив С. більш суворе покарання — реальне позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК. Проте таке мотивування апеляційним судом обрання більш суворого покарання не відповідає вимогам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 67 КК, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК як ознака злочину, яка впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує. Частиною 2 ст. 307 КК, за якою засуджено С., як одну із кваліфікуючих ознак, передбачено повторність. Отже, посилання апеляційного суду на те, що С. неодноразово виготовляв наркотичні засоби як на обставину, що обтяжує покарання, фактично є посиланням на кваліфікуючу ознаку злочину, а тому підлягає виключенню з вироку апеляційного суду. Міський суд, призначаючи покарання, зазначив, що врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, тобто тяжкість останнього. Посилання ж апеляційного суду на те, що міський суд не врахував тяжкість злочину у вироку, не мотивоване, а тому є безпідставним. Не навів апеляційний суд і причин визнання ним необґрунтованим висновку міського суду про те, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання, як передбачено ст. 75 КК[141].

2. До новопризначеного покарання суд приєднує повністю або частково покарання, невідбуте за першим вироком.

З даного правила складання покарань за сукупністю вироків, є два винятки:

а) при складанні покарань у виді довічного позбавлення волі та будь-яких менш суворих покарань загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, визначається шляхом поглинання менш суворих покарань довічним позбавленням волі (ст. 71 ч. 2 КК);

б) якщо за знову вчинений злочин призначено передбачене законом максимальне покарання, невідбута частина покарання за попереднім вироком підлягає поглиненню (ст. 71 ч. 4 КК).

Однак, у судовій практиці зустрічаються випадки, коли суди необґрунтовано застосовують принцип поглинання при сукупності вироків.

Приклад: Районний суд вироком від 11.11.2003 р. засудив Л., раніше судиму 11.06.2001 р. за ч. 2 ст. 229-6 КК 1960 р. на 3 роки позбавлення волі, та звільнену умовно-достроково від відбування покарання на 11 місяців 06 днів, — за ст. 395 КК до арешту строком на 3 місяці. Апеляційний суд вироком від 23.12.2003 р. це рішення місцевого суду скасував, призначивши Л. покарання за ст. 395 КК у виді арешту строком на три місяці, а на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом поглинення призначеного за цим вироком покарання невідбутим покаранням за вироком від 11.06.2001 р. остаточно призначив засудженому покарання у виді 11 місяців 06 днів позбавлення волі. Верховний Суд України вирок апеляційного суду щодо Л. скасував, з наступних підстав. Як убачається з матеріалів справи, Л. була засуджена 11.06.2001 р. районним судом за ч. 2 ст. 229-6 КК 1960 р. на 3 роки позбавлення волі. Районний суд постановою від 13.03.2003 р. звільнив Л. з місць позбавлення волі умовно-достроково на 11 місяців 06 днів та встановив щодо неї адміністративний нагляд. Л. нагляд порушила, вчинивши злочин, відповідальність за який передбачено ст. 395 КК. За цей злочин районний суд вироком від 11.11.2003 р. засудив її на 3 місяці арешту. У зв'язку з тим, що суд неправильно застосував кримінальний закон при призначенні Л. покарання, прокурор вніс апеляцію на вирок місцевого суду. Апеляційний суд вироком від 23.12.2003 р. апеляцію задовольнив частково, призначивши Л. на підставі ст. 71 КК покарання у виді позбавлення волі строком на 11 місяців 06 днів. Однак апеляційний суд неправильно застосував кримінальний закон, призначаючи Л. покарання за сукупністю вироків. Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Тобто Л., яка вчинила новий злочин у період умовно-дострокового звільнення, остаточне покарання за сукупністю вироків мало бути призначено за принципом складання, а міра покарання мала бути більшою [142].

Приєднання невідбутої частини покарання за першим вироком означає, що відбута частина покарання за першим вироком взагалі не повинна враховуватися. Слід зазначити, що дуже часто судді в порушенні вимог п. 26 постанови Пленуму, не встановлюють у вступній частині нового вироку точний розмір невідбутої частини основного і додаткового покарання[143]. Не встановлення невідбутої частини покарання, часто приводить до порушення ч. 4 ст. 71 КК, в якій вказано, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

“У зв’язку з цим у новому вироку суд має визначити не тільки міру покарання, яка остаточно визначається ним за сукупністю вироків, а й той вид покарання (основного і додаткового), який було призначено за попереднім вироком, а також встановити, яка саме його частина (у якому розмірі) ще невідбута засудженим на момент вчинення нового злочину”[144].

Враховуючи важливість даного питання, в п. 26 постанови Пленуму відзначено, що невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати:

— покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням (статті 75, 79, 104 КК), за винятком часу тримання під вартою в порядку запобіжного заходу або затримання, перебування в медичному закладі тощо;

— частину покарання, від відбування якого особу звільнено умовно-достроково (статті 81, 107 КК);

— невідбуту частину більш м'якого покарання, призначеного судом особі в порядку заміни невідбутої частини покарання більш м'яким (ст. 82, ч. 3 ст. 86 КК);

— частину покарання, від відбування якого звільнено вагітну жінку або жінку, яка має дитину (дітей) віком до трьох років (ст. 83 КК);

— невідбуту частину певного строку позбавлення волі, яким замінено довічне позбавлення волі (ст. 87 КК);

— невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання;

— додаткове покарання (або його невідбуту частину) за попереднім вироком;

— покарання, від відбування якого звільнено неповнолітнього із застосуванням примусових заходів виховного характеру (ст. 105 КК)[145].

На наш погляд не є безперечною позиція Верховного Суду України про включення в п. 26 постанови Пленуму як невідбутої частини покарання за попереднім вироком “покарання, від відбування якого звільнено неповнолітнього із застосуванням примусових заходів виховного характеру (ст. 105 КК)”. В сучасній юридичній літературі найбільш обґрунтовану критику цієї точки зору Верховного Суду України надав В.І. Тютюгін, який відзначив, що “наведена позиція суперечить приписам ст. 105 КК, бо у цій нормі, по-перше, передбачено звільнення від призначення покарання, а не від його відбування, (реального виконання), яке, по-друге, здійснюється судом без призначення покарання і по-третє, має остаточний і безумовний характер”[146].

Ми повністю згодні з позицією В.І. Тютюгіна, за виключенням того, що при “застосуванні ст. 105 КК покарання взагалі не призначається, а здійснюється засудження без призначення покарання. Саме тому в ст. 105 КК закон не називає жодного з видів покарань, які б могли бути призначені неповнолітньому за інших умов, і саме цим ст. 105 КК відрізняється, наприклад, від ст. 104 КК, на підставі якої: а) здійснюється звільнення неповнолітнього не від призначення покарання, а від відбування (реального відбування) вже призначеного вироком суду покарання, а у зв’язку з цим; б) застосовується звільнення щодо такої особи, яка є вже засудженою до певного виду покарання — позбавлення волі (ч. 2 ст. 104 КК — В.Б.). Якщо б ситуація була іншою, то в ст. 105 КК прямо перелічувалися б ті види покарань, при засудженні до яких допускалося б звільнення неповнолітнього від їх відбування”[147]. На погляд В.І. Тютюгіна, “сутність ситуації, що розглядається, полягає у тому, що, з одного боку, закон наділяє суд правом призначити покарання (ч. 1 ст. 50 КК), а з іншого, — цьому праву кореспондує обов’язок суду призначити покарання за наявності умов, передбачених законом (ч. 1 ст. 2 КК). Але у випадках, прямо передбачених законом (наприклад, за ст. 105 КК), останній звільняє суд від обов’язку призначити покарання і тим самим наділяє його правом відмовитися від призначення покарання. Таким чином, у таких випадках можна скоріше, говорити про звільнення суду від обов’язку призначити покарання, ніж про звільнення від покарання самого засудженого. За наявності такої ситуації і має місце, так зване, “засудження без призначення покарання”[148].

По-перше, аналіз змісту ч. 1 ст. 50 КК викликає сумніви про право, а не про обов’язок суду призначити покарання. По друге, діючий КПК не передбачає можливості при постановлені обвинувального вироку не призначати основне покарання (ст. 335 КПК). По-третє, аргументація про те, що “саме тому в ст. 105 КК закон не називає жодного з видів покарань, які б могли бути призначені неповнолітньому” не дуже переконлива, оскільки в ч. 4 ст. 74 КК, ч. 5 ст. 74 КК, ч. 1 ст. 78 КК, ч. 4 ст. 79 КК, ч. 4 ст. 83 КК, ч. 2 ст. 84, ст. 85 КК закон також не називає жодного з видів покарань від яких звільняється особа, але немає сумніву, що в цих випадках засудженому було призначене покарання; В четверте, закон чітко вказує про те, що є випадки, коли слід відрізняти “осіб, які засуджені за вироком суду без призначення покарання” (ч. 3 ст. 88 КК), коли “суд може не призначати додаткове покарання, що передбачене в санкції статті Особливої частини цього Кодексу як обов’язкове” (ч. 2 ст. 69 КК) та “осіб, які звільнені від покарання” (ч. 3 ст. 88 КК), а це означає, що різні кримінально-правові терміни в Загальній частині КК не можуть однаково тлумачитися. “Одному кримінально-правовому поняттю повинен присвоюватися один кримінально-правовий термін і, навпаки, різні поняття та категорії повинні позначатися відмінними кримінально-правовими термінами”[149]. І останнє. Ми опитали 15 суддів місцевих суддів та апеляційного суду Запорізької області про можливість не призначення покарання неповнолітньому на підставі ч. 1 ст. 105 КК. Жоден із них з цим не погодився. Може це той класичний випадок коли існує “розрив” між теорією та судовою практикою, тобто теорія кримінального права та судова практика існують незалежно один від одного.

Приведемо ще один приклад, коли в судовій практиці не відрізняють “звільнення від покарання” від “звільнення від відбування покарання з випробуванням”.

Приклад: Районний суд вироком від 18.06.2008 р. засудив Н., раніше судимого 25.01.2006 р. за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК на 3 років позбавлення волі, звільненого 31.10.2007 р. на підставі Указу Президента про помилування від відбування покарання з випробуванням, — за ч. 1 ст. 309 КК до штрафу в розмірі 1700 грн. На підставі ч. 3 ст. 72 КК вирок від 25.01.2006 р. ухвалено виконувати самостійно. В касаційному поданні прокурор вказав на те, що суд безпідставно не призначив покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК. Верховний Суд України вирок суду скасував та відзначив, що, як убачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 24.10.2007 р. Н. звільнено від подальшого відбування покарання призначеного попереднім вироком з випробуванням, однак засуджений в період іспитового строку вчинив новий злочин. Проте суд, вирішуючи питання про міру покарання тому не врахував те, що він вчинив злочин в період іспитового строку і не вирішив питання про призначення йому остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК[150].

На наш погляд, це рішення вищестоящого суду про призначення остаточного покарання на підставі ст. 71 КК, не є бездоганним. По-перше, згідно ст. 85 КК на підставі акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарання, а тому таке звільнення має остаточний і безумовний характер. По-друге, С.М. Школа який досліджував ці питання, відзначив, що у разі задоволення клопотання про помилування засуджений повністю або частково звільняється від покарання. Практика здійснення помилування йде шляхом, зокрема звільнення засуджених “від дальшого відбування міри покарання з випробуванням”, однак необхідно зазначити, що помилування з випробуванням не передбачено чинними нормативно-правовими актами (кодексами, Положенням про помилування), тому воно є незаконним[151]. На жаль і нове «Положення про здійснення помилування», затверджене Указом Президента України № 1118/2005 від 19.07.2005 р., не відповідає вимогам Кримінального кодексу України 2001 р., оскільки у ньому відсутній такий вид помилування, як повне або часткове звільнення засудженого від основного і додаткового покарання, а присутній, не передбачений КК, вид помилування, як повне або часткове звільнення від відбування як основного, так і додаткового покарання.

Враховуючи вищевказане, слід відзначити, що не зовсім правильним є і зміст ч. 5 ст. 72 КК, в якому зокрема вказано, що при призначенні покарань, не зазначених в ч. 1 ст. 72 КК, суд, враховуючи попереднє ув’язнення, може пом’якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування. З нашої точки зору, в цьому випадку засуджений повинен бути звільненим не від відбування покарання, а від покарання, тобто остаточно і безумовно.

Найпоширенішими випадками встановлення невідбутої частини покарання в судовій практиці є:

1. коли винна особа звільняється від відбування покарання з випробуванням;

2. коли винна особа реально відбуває покарання у виді позбавлення волі.

1. У першому випадку, наприклад, винна особа певний час перебуває під вартою в порядку застосування до неї запобіжного заходу. При проголошенні вироку, суд, застосовуючи ст. 75 КК, звільняє засудженого з під варту в залі суду, змінюючи з йому запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. В цьому випадку невідбута частина покарання встановлюється таким чином.

Наприклад, винну особу було взято під варту 26.04.2006 р., а 17.03.2007 р. особа була осуджена до 3 років позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК і цього ж дня була звільнена з-під варти:

а) спочатку встановлюємо період часу протягом якого особа утримувалася під вартою:

17. 03. 2007

—

26.04.2006

Віднімання однієї дати від іншої починаємо з днів. Проте, оскільки з 17 днів відняти 26 днів не можна, тоді ми останній місяць переводимо в дні. Звертаємо увагу на те, що в даному випадку останнім місяцем враховуватиме не березень, а лютий 2007 р., оскільки, в березні пройшло тільки 17 днів і цілий останній місяць який пройшов буде лютий 2007 р., в якому 28 днів. Крім того, враховуючи, що з 2 місяців не можна відняти 4 місяці, ми 1 рік переведемо в 12 місяців. Тобто:

(17+ 28) = 45. (02+12)= 14. 2006

—

26.04.2006

В результаті, вийде, що засуджений перебував під вартою 19 (45–26) днів 10 (14–04) місяців і 0 (2006–2006) років.

б) після цього ми визначаємо невідбуту частину покарання за попереднім вироком, шляхом вирахування з 03 років (31 день 11 місяці 02 роки) — 19 днів 10 місяців, використовуючи вищезгадану методику.

31.11. 02

—

19.10. 00

В результаті невідбута частина покарання складатиме 12 (31–19) днів 01 (11–10) місяць 02 (02–00) роки позбавлення волі.

Приклад: Районний суд вироком від 19.11.2003 р. засудив Ш. за ч. 1 ст. 185 КК на 6 місяців позбавлення волі. До покарання за цим вироком суд приєднав 3 роки 2 місяці 04 дні позбавлення волі, невідбутих Ш. за попереднім вироком, і остаточно призначив йому покарання у виді 4 років 08 місяців 04 днів позбавлення волі. Постановою суду від 27.11.2003 р. у вирок були внесені зміни. Засудженому призначене остаточне покарання за правилами ст. 71 КК, при цьому як у вироку, так і в постанові суд зазначив, що Ш. замість сплати штрафу має відбути 4 місяці 16 днів позбавлення волі. Верховний Суд України вирок суду щодо Ш. змінив і вказав, що при визначенні розміру невідбутого засудженим покарання за першим вироком суд припустився помилки. Із мотивувальної частини останнього вироку вбачається, що встановлюючи розмір такого покарання, суд послався на те, що він мав становити 3 роки 9 місяців і 18 днів позбавлення волі. При цьому суд зарахував у строк відбування покарання, призначеного Ш. за першим вироком, 2 місяці 12 днів позбавлення волі, відбутих ним (за висновком суду) у випробувальний період із 29 серпня по 11 листопада 2002 р., тобто з дня проголошення першого вироку і до дня вчинення нового злочину. Таке рішення суду не ґрунтується на вимогах закону і суперечить роз'ясненню, що міститься в п. 26 постанови Пленуму відповідно до якого невідбутою частиною покарання за попереднім вироком у цьому випадку треба було вважати покарання, від відбування якого Ш. було звільнено з випробуванням, за винятком часу перебування його під вартою в порядку запобіжного заходу. Згідно з вироком районного суду від 29.08.2002 р. Ш. перебував під вартою 6 місяців 13 днів. Отже, цей час підлягав зарахуванню у строк невідбутого засудженим покарання за першим вироком і, таким чином, невідбуте ним покарання мало становити 3 роки 05 місяців 17 днів, а не 3 роки 09 місяців і 18 днів позбавлення волі, як про це помилково зазначено в останньому вироку. Колегія суддів виключила з вироку рішення суду про переведення призначеного Ш. за вироком цього ж суду від 29.08.2002 р. покарання у виді штрафу на позбавлення волі на 4 місяці 16 днів та зарахуванням їх у строк невідбутого засудженим покарання за попереднім вироком. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків постановлено вважати Ш остаточно засудженим у виді 3 років 11 місяців 17 днів позбавлення волі та рахувати йому покарання з 01.07.2003 р.[152].

У зв’язку з цим, ми не можемо повністю погодитися з В.І. Тютюгіним про те, що “при застосуванні до засудженого за попереднім вироком статей 75, 79 чи 104 КК від реального відбування покарання, призначеного цим вироком, засуджений, як відомо, звільняється повністю, але з іспитовим строком. Тому, якщо новий злочин вчиняється засудженим протягом цього іспитового строку, невідбуту частину покарання складає раніше призначене покарання у повному його обсязі (розмірі), бо на момент вчинення нового злочину воно взагалі ще не відбувалося засудженим. Таким чином, у таких випадках складанню з покаранням, призначеного новим вироком, підлягає у весь строк покарання, призначеного попереднім вироком”[153]. По-перше, якщо невідбута частина покарання в цьому випадку складає раніше призначене покарання у повному його обсязі, то виникає питання, а куди треба зараховувати, наприклад строк знаходження засудженого під вартою по попередній кримінальній справі, оскільки при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків цей час не може бути зарахованим в строк остаточного покарання (на відміну від призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК), так як обчислення строку цього покарання проводиться з моменту винесення нового вироку з урахуванням часу утримання особи під вартою, якщо воно мало місце по останній справі у вигляді запобіжного заходу. По-друге, така позиція, може суттєво погіршити становище засудженого, оскільки остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 71 КК може бути гараздом “завищеним”.

2. У другому випадку, при вчиненні нового злочину особою, яка відбувала покарання у виді позбавлення волі, його невідбутою частиною треба вважати строк, який залишився на момент обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за новий злочин, а якщо такий захід не обирався, — то строк, який залишився після постановлення останнього за часом вироку (п. 26 постанови Пленуму). Тут можливі два варіанта.

Варіант 1. Наприклад, за першим вироком особа засуджена до 3 років позбавлення волі, строк відбування покарання обчислюється з 13.03.2006 р. За вчинення нового злочину відносно особи було обрано запобіжний захід у виді взяття під варту з 05.02.2007 р. Вирок було постановлено 11.04.2007 р. Методика підрахунку невідбутої частини покарання така ж сама.

а) спочатку встановлюємо точний строк протягом якого засуджений відбував покарання за попереднім вироком:

05.02.2007

—

13.03.2006

Віднімання однієї дати від іншої починаємо з днів. Проте, оскільки з 05 днів відняти 13 днів не можливо, то ми останній місяць переводимо в дні. Звертаємо увагу на те, що в даному випадку останнім місяцем враховуватиме не лютий, а січень 2007 р., оскільки, в лютому пройшло тільки 05 днів і цілий останній місяць який пройшов буде січень 2007 р., в якому 31 день. Крім того, враховуючи, що з одного місяця не можна відняти три місяці, ми один рік переведемо в 12 місяців. Тобто:

(05+ 31) = 36. (01+12)= 13. 2006

—

13.03.2006

В результаті отримаємо, що засуджений відбув покарання за першим вироком 23 (36–13) днів 10 (13–03) місяців і 0 (2006–2006) років.

б) після цього ми визначаємо невідбуту частину покарання за попереднім вироком, шляхом вирахування з 03 років (31день 11 місяців 02 роки) — 23 днів 10 місяців, використовуючи вищезгадану методику.

31. 11. 02

—

23. 10. 00

В результаті невідбута частина покарання складатиме 08 (31–23) днів 01 (11–10) місяць 02 (02–00) роки позбавлення волі.

Варіант 2. Якщо запобіжний захід у виді взяття під варту відносно особи не обирався, то невідбута частина покарання визначається таким чином.

а) спочатку встановлюємо строк відбутої частини покарання за попереднім вироком:

11. 04. 2007

–

13. 03. 2006

Віднімання однієї дати від іншої починаємо з днів. Проте, оскільки з 11 днів відняти 13 днів не можна, тоді ми останній місяць переводимо в дні. Звертаємо увагу на те, що в даному випадку останнім місяцем враховуватиме не квітень, а березень 2007 р., оскільки, в квітні пройшло тільки 11 днів і цілий останній місяць який пройшов буде березень 2007 р., в якому 31 день. Тобто:

(11+ 31) = 42. 03. 2007

–

13. 03. 2006

В результаті отримаємо, що засуджений на момент постановлення нового вироку відбув покарання строком 29 (42–13) днів 00 (03–03) місяців і 01 (2007–2006) рік.

б) після цього ми визначаємо невідбуту частину покарання за попереднім вироком, шляхом вирахування з 03 років (31 день 11 місяці 02 роки) — 29 днів 00 місяців 01 рік, використовуючи вищезгадану методику.

31. 11. 02

–

29. 00. 01

В результаті невідбута частина покарання у засудженого в цьому випадку складатиме 02 (31–29) дні 11 (11–00) місяців 01 (02–01) рік позбавлення волі.

Враховуючи, що точне встановлення частини невідбутої частини покарання за попереднім вироком є необхідною умовою правильного призначення покарання за сукупністю вироків, вказівка її у вступній частині вироку, на нашу думку, є обов'язковою. Тому суд першої інстанції повинен вживати всіх заходів для її встановлення.

Наведемо тільки один приклад, коли не встановлення місцевим судом невідбутої частини покарання, може призвести до призначення явно незаконного, такого, що порушує права засудженого, покарання.

Приклад: Так, вироком місцевого суду від 22.01.2007 р. Е. був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 321 ч. 1 КК і йому було призначене покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК остаточно призначене покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. З вступної частини вироку видно, що Е. був раніше судимий за ст. ст. 185 ч. 2 і 186 ч. 2 КК на 5 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням. Таким чином, суд частково приєднав до знову призначеного покарання 4 роки 1 місяць позбавлення волі за попереднім вироком. Тим часом, з матеріалів кримінальної справи вбачається, що по першій справі відносно Е. був обраний запобіжний захід — взяття під варту і він під вартою знаходився 1 рік 3 місяці і 22 дні. Таким чином, невідбута частина покарання за попереднім вироком склала 3 роки 8 місяців 04 дня (5 років — 1 рік 3 місяці 22 дня)[154].

Якби навіть суд повністю приєднав правильно встановлену невідбуту частину покарання за попереднім вироком до новопризначеного покарання, то вона склала би тільки 4 роки 8 місяців 09 днів (3 років 8 місяців 09 днів + 1 рік). Звідси можна зробити висновок, що засудженому Е. прийдеться відбувати “зайві” 4 місяці 22 дня. Крім того, якщо виникне згідно ст. 81 КК питання про умовно-дострокове звільнення Е. від відбування покарання (при відбутті останнім не менше двох третин строку покарання), то воно буде розглянуто пізніше на 11 місяців 09 днів. Ось до яких помилок може привести «просте» не встановлення судом невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Верховний Суд України неодноразово в своїх рішеннях звертав увагу судів на те, що ті повинні точно встановлювати невідбуту частину покарання і вказувати його вид і розмір в новому вироку.

Приклад: Районний суд вироком від 15.09.2005 р. засудив Б. за ч. 2 ст. 186 КК на 4 роки 3 місяці позбавлення волі. Верховний Суд України вирок скасував і вказав, що міський суд постановою від 18.12.2003 р. звільнив засудженого Б. від відбування покарання умовно-достроково на 1 рік 1 місяць 22 дні. 17.02.2004 р. та 20.12.2004 р. Б. учинив нові злочини, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 186 КК, тобто до закінчення строку відбування покарання. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 26 постанови Пленуму, при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком. Тому суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку. Однак суд зазначені вимоги закону порушив, призначаючи Б. покарання за новим вироком, він не визначив та не приєднав до цього покарання не відбуту засудженим частину покарання за попереднім вироком[155].

Вказівка про невідбуту частину покарання у вступній частині вироку, наприклад, з урахуванням наведених вище прикладів, може бути наступною:

- “раніше засудженого 17 березня 2007 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ст. 185 ч. 3 КК України до трьох років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням строком на два роки. Невідбута частина покарання складає два роки один місяць дванадцять днів позбавлення волі”;

- “раніше засудженого 13 березня 2006 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ст. 185 ч. 3 КК України до трьох років позбавлення волі. Невідбута частина покарання складає два роки один місяць вісім днів позбавлення волі”;

— “раніше засудженого 13 березня 2006 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ст. 185 ч. 3 КК України до трьох років позбавлення волі. Невідбута частина покарання складає один рік одинадцять місяців два дні позбавлення волі”.

3. Загальний строк покарання визначається в межах максимального строку, передбаченого ч. 2 ст. 71 КК України.

Так, при складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині Кримінального кодексу.

Це означає, що розмір штрафу не повинен перевищувати 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини Кримінального кодексу не передбачений вищий розмір штрафу (ч. 1 ст. 53 КК). Строк позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю не повинен перевищувати 5 років (ч. 1 ст. 55 КК). Строк громадських робіт не може перевищувати 240 годин (ч. 2 ст. 56 КК). Строк виправних робіт і службового обмеження для військовослужбовців не повинен перевищувати 2 років (ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58 КК). При цьому звертаємо увагу суддів на те, що згідно з ч. 2 ст. 72 КК при призначенні покарання за сукупністю злочинів або вироків у виді виправних робіт або службового обмеження для військовослужбовців складанню підлягають лише строки цих покарань. Розміри відрахувань із заробітку засудженого складанню не підлягають і обчислюються за кожним вироком самостійно. Строк арешту не може перевищувати 6 місяців (ч. 1 ст. 60 КК), а строк обмеження волі, — 5 років (ч. 1 ст. 61 КК). Тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців не може перевищувати 2 років (ч. 1 ст. 62 КК). Позбавлення волі встановлюється на строк від 1 до 15 років (ч. 2 ст. 63 КК). Разом з тим, для останнього випадку, законодавець зробив виняток з правил, вказавши, що у випадку, якщо хоча б один із злочинів є особливо тяжким, загальний строк позбавлення волі може бути більшим 15 років, але не повинен перевищувати 25 років (ч. 2 ст. 71 КК). При складанні покарань у виді довічного позбавлення волі та будь-яких менш суворих покарань загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, визначається шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

В.І. Тютюгін правильно відзначає, що покарання за сукупністю злочинів шляхом застосування принципу складання покарань призначених за окремими вироками повинно відповідати ряду вимог, зокрема, “межі такого складання визначаються за більш суворим видом покарання, незалежно від того, за яким вироком — попереднім чи наступним — такий більш суворий вид покарання було призначено. Ця вимога випливає з ч. 1 ст. 72 КК, відповідно до якої при складанні різних видів покарань за сукупністю злочинів або вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий”[156].

4. Остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком (ч. 4 ст. 71 КК).

Вимога даного правила полягає у тому, що у всіх випадках [за винятком двох правил: а) при складанні покарань у виді довічного позбавлення волі та будь-яких менш суворих покарань (ч. 2 ст. 71 КК; б) коли остаточне покарання визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі (ч. 4 ст. 71 КК)] остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Разом з тим, суди нерідко не виконують дану вимогу закону.

Приклад перший: Районний суд засудив Б. за ст. 395 КК на 1 місяць арешту. На підставі ст. 71 КК до призначеного покарання суд приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком і за сукупністю вироків призначив засудженому остаточне покарання у виді 3 місяців арешту. Як убачається із матеріалів справи, Б. за попереднім вироком був засуджений на 3 роки позбавлення волі, а згодом його було звільнено умовно-достроково на 1 рік та 21 день. Останній злочин Б. вчинив в період невідбутої частини покарання. Верховний Суд України вирок скасував, оскільки суд порушив вимоги ч. 4 ст. 71 КК, призначивши остаточне покарання, яке є меншим ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком[157].

Приклад другий: Вироком від 28.10.2003 р. У. був засудженим за ч. 1 ст. 309 КК на 1 рік позбавлення волі. Оскільки раніше, 09.06.2003 р. він вже був судимий за ст. 185 ч. 2 КК на 2 роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням, суд остаточно визначив покарання тому у виді 1 року 3 місяців позбавлення волі. Верховний Суд України, скасував даний вирок, у зв’язку з тим, що відповідно до ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків повинне бути більше від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Дане покарання, хоча є і більшим, ніж за останній злочин, проте є меншим, ніж було призначено за попереднім вироком[158].

Аналіз судової практики свідчить про те, що найчастіше такі помилки зустрічаються в тих випадках, коли винна особа перший раз була засуджена і звільнена: а) від відбування покарання з випробуванням; б) умовно-достроково від відбування основного покарання. На наш погляд, судді в цих випадках, при застосуванні правил ст. 71 КК, помилково за невідбуту частину покарання за попереднім вироком, приймають або термін іспитового строку (замість розміру призначеного покарання), або не весь строк основного покарання на який засуджений був умовно-достроково звільнений, а ту частину строку покарання яка залишилась до його закінчення після вчинення ним злочину.

За ради об’єктивності слід визнати, що по цим питанням у Верховного Суду України є й інша точка зору.

Приклад перший: Районний суд вироком від 28.09.2005 р. засудив Н., раніше судиму 05.07.2004 р. за ч. 2 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК, частково приєднано покарання за вироком суду від 05.07.2004 р. і остаточно призначене покарання у виді 2 років 2 місяців позбавлення волі. У касаційному поданні прокурор, посилається на неправильне застосування кримінального закону, а саме, що судом першої інстанції було невірно призначено покарання за сукупністю вироків. Верховний Суд України, відмовляючи прокурору, відзначив, що призначене покарання Н. відповідає вимогам статей 65–67 КК з урахуванням усіх обставин, що впливають на його призначення, а тому підстав для призначення кримінальної справи до касаційного розгляду, не вбачається[159].

Приклад другий: Районний суд вироком від 20.10.2006 р. засудив К., раніше судимого 23.07.2002 р за ст. ст. 185 ч. 2, 185 ч. 3, 357, 304 ч. 3 КК на 5 років позбавлення волі, звільненого 10.12.2004 р. умовно-достроково строком на 1 рік 5 місяців 27 днів — за ст. 395 КК на 2 місяця арешту. На підставі ст. ст. 71, 72 КК остаточно призначене покарання у виді 4 місяців позбавлення волі. У касаційному поданні прокурор, посилається на неправильне застосування кримінального закону. Верховний Суд України, відмовляючи прокурору, відзначив, що призначене покарання К. відповідає вимогам ст. 65 КК, оскільки його вид та строк визначено судом з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину і даним про особу, з яких вбачається, що у вчиненому К. щиро розкаявся, має ряд тяжких хвороб, а тому підстави для призначення кримінальної справи до касаційного розгляду, відсутні[160].

2.3. Призначення додаткових покарань

Призначення додаткових покарань за сукупністю вироків здійснюється відповідно до вимог ст. ст. 71 ч. 3 і 72 ч. 4 КК. Призначене хоча б за одним із вироків додаткове покарання або невідбута його частина за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків. Додаткові покарання різних видів у всіх випадках виконуються самостійно. Питання призначення додаткових покарань за сукупністю вироків були детально дослідженні В.І. Тютюгіним ще за часів чинності КК України 1960 р.[161].

Ст. 52 КК передбачає, що до засуджених можуть застосовуватися такі додаткові покарання, як позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, конфіскація майна, штраф і позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю… До основного покарання може бути приєднане одне чи декілька додаткових покарань у випадках та порядку, передбачених Кримінальним кодексом України.

При призначенні додаткових покарань за сукупністю вироків можливі три варіанти:

1) додаткові покарання призначенні тільки за попереднім вироком;

2) додаткові покарання призначенні за новим вироком;

3) додаткові покарання призначенні як за попереднім вироком, так і за новим вироком.

Варіант 1. В.І. Тютюгін пропонує у цьому випадку такі правила призначення додаткових покарань за сукупністю вироків.

1. Якщо додаткові покарання призначені тільки за попереднім вироком, то незалежно від того, одне чи декілька їх видів призначені цим вироком, усі вони лише приєднуються (без складання між собою) до остаточно визначеного за сукупністю вироків основного покарання

2. До основного покарання остаточно визначеного за сукупністю вироків приєднуються лише такі додаткові покарання (або невідбута їх частина), які були призначені за попереднім вироком, але повністю або частково не виконані (не відбуті) на час проголошення нового вироку.

3. Порядок приєднання додаткових покарань до остаточно визначеного (сукупного) основного покарання залежить: а) від виду невідбутого додаткового покарання — є воно строковим чи одноактним; б) від виду того основного покарання, до якого приєднується додаткове, — є воно пов’язаним із обмеженням чи позбавленням волі (статті 60–63 КК) або не належать до таких (ч. 3 ст. 55 КК)[162].

4. З урахуванням зазначених особливостей на час проголошення судом нового вироку призначене за попереднім вироком додаткове покарання:

4а) може бути виконаним, якщо воно є одноактним, а не строковим. Така ситуація можлива у випадках, коли наприклад, штраф або конфіскація майна приєднувалися як додаткові покарання до обмеження волі і були виконані одразу ж після набрання законної сили вироком суду за попередній злочин[163].

На нашу думку, до цієї категорії «виконаних» додаткових покарань слід відносити і такі види додаткових покарань, які не можливо виконати будь за яких умов. Наприклад, у засудженого відсутнє будь-яке майно при застосуванні до нього додаткового покарання у виді конфіскації майна. Тому не випадково В.І. Тютюгін звертає увагу на «виконання одноактних додаткових покарань одразу ж після набрання законної сили вироком суду».

Приклад: Місцевий суд вироком від 05.03.2008 р. засудив К., раніше судимого останній раз 25.10.2001 р. за ч. 3 ст. 142 КК 1960 р. на 6 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією ½ частини майна, яке є його власністю, постановою суду від 13.04.2006 р. звільненого умовно-достроково на 1 рік 7 місяців 11 днів, — за ч. 1 ст. 263 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК на 4 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК остаточно призначене покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією ½ частини майна, яке є його власністю. Із матеріалів справи вбачається, що за відсутністю майна у К. додаткове покарання згідно вироку суду від 25.10.2001 р. не могло бути виконано. Апеляційний суд вирок змінив і зокрема відзначив, що суд безпідставно призначив К. додаткове покарання за сукупністю вироків — конфіскацією ½ частини майна, яке є його власністю, оскільки у останнього відсутнє будь-яке майно до якого можливо було б застосувати це додаткове покарання[164].

(До речі, місцевий суд при умовно-достроковому звільненні К. від відбування основного покарання, не міг розглядати питання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування додаткового покарання на підставі ст. 81 КК, оскільки конфіскація майна не відноситься до строкових покарань).

4б) призначене за попереднім вироком додаткове покарання може бути не виконаним (не відбутим) повністю або частково — якщо воно було строковим, а не одноактним і приєднувалося до основного покарання, пов’язаного з обмеженням чи позбавленням волі (статті 60–63 КК), або приєднувалося до інших видів основних покарань, але при цьому за своєю тривалістю перевищувало строк основного покарання[165].

Наприклад, при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, триманню в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавленню волі на певний строк — воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового до інших основних покарань, а також у разі застосування ст. 75 КК — з моменту набрання вироком законної сили (ст. 55 ч. 3 КК).

Це означає, що якщо даний вид додаткового покарання приєднується до основного покарання у виді арешту, обмеження волі, триманню в дисциплінарному батальйоні або позбавлення волі на певний строк, то строк відбування цього додаткового покарання складається з двох строків (строку відбування основного покарання + строку відбування додаткового покарання, встановленого вироком суду), тобто строк відбування основного і додаткового покарання буде спливати послідовно один за іншим.

Наприклад, якщо особу засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади строком на 2 роки, то вона відбуде основне покарання через 5 років, а додаткове покарання через 7 років.

Разом з тим, якщо даний вид покарання буде приєднаний до таких основних покарань, як штраф, громадські роботи або виправні роботи, а також у разі звільнення засудженого від відбування основного покарання з випробуванням, то із застосуванням цього виду додаткового покарання, строк відбування позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю обчислюватися з моменту набрання вироком законної сили, тобто строки відбування основного і додаткового покарання спливатимуть паралельно один одному.

Наприклад, якщо особа засуджена до 2 років виправних робіт з позбавленням права обіймати певні посади строком на 1 рік, то вона відбуде основне покарання через 2 роки, а додаткове через 1 рік, після набрання вироком законної сили, тобто додаткове покарання засуджений відбуде раніше основного.

Ми докладно зупиняємось на даному питанні, оскільки при постановленні нового вироку може бути що основне покарання повністю відбуте або повністю закінчився іспитовий строк для основного покарання, а додаткове покарання за попереднім вироком може бути невідбутим в повному обсязі, відбутим частково або повністю. В цьому випадку, коли особа вчинила злочин після закінчення визначеного судом іспитового строку, але в період дії строку додаткового покарання, яке перевищує тривалість іспитового строку, невідбута частина додаткового покарання за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно визначеного за сукупністю вироків згідно з ч. 3 ст. 71 КК (п. 11 постанови Пленуму)[166].

Варіант 2. Додаткові покарання призначені тільки за новим вироком.

В цьому випадку вони приєднуються до покарання, яке остаточно призначене за сукупністю вироків.

Приклад: Районний суд вироком від 19.02.2007 р. засудив Б., який раніше був судимим 08.02.2005 р. за ч. 2 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 190 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, а на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків призначене остаточне покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Верховний Суд України вирок скасував і відзначив, що санкція ч. 2 ст. 307 КК передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна. При призначенні покарання за цією нормою закону та відповідно за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК додаткове покарання засудженому судом призначено. Проте суд, призначаючи останньому покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК, додаткове покарання не призначив, чим неправильно застосував кримінальний закон[167].

Варіант 3. Додаткові покарання призначені як за попереднім вироком, так і за новим вироком.

Порядок призначення додаткових покарань за сукупністю вироків в цьому випадку залежить від виду і розмірів додаткових покарань.

Не відбуте за попереднім вироком додаткове покарання може бути приєднане до призначеного за сукупністю вироків основного лише як додаткове покарання або складене із призначеним за новим вироком додатковим покаранням того ж виду в межах строків, установлених відповідними статтями Загальної частини КК для даного виду покарання (п. 26 постанови Пленуму)[168]. При цьому, якщо хоча б за одним з вироків додаткове покарання призначене в максимальних межах, встановлених для нього в Загальній частині КК, то додаткове покарання того ж виду, що призначене за іншим вироком, підлягає поглинанню.

При складанні додаткових покарань за сукупністю вироків загальний строк (розмір) даних покарання не може перевищувати максимального строку (розміру), встановленого для даного виду додаткового покарання в Загальній частині КК. Це означає, що розмір штрафу не повинен перевищувати 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини Кримінального кодексу не передбачений більший розмір штрафу (ч. 1 ст. 53 КК). Строк позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю не повинен перевищувати 3 років (ч. 1 ст. 55 КК). Розмір конфіскації майна не може перевищувати розміру всього майна, що є власністю засудженого (ч. 1 ст. 59 КК).

Разом з тим, якщо за різними вироками призначені додаткові покарання різних видів, то до остаточного покарання за сукупністю вироків, вони приєднуються без складання і відповідно до вимог ч. 4 ст. 72 КК, кожне з них виконується самостійно.

2.4. Призначення остаточного покарання

«Межі складання, а отже, й загальний строк (розмір) остаточного покарання за сукупністю вироків встановлені в ч. 2 ст. 71 КК і залежать від:

— виду покарання, який призначений за попереднім вироком;

— виду покарання, який призначений за наступним вироком;

— розміру невідбутої частини покарання за попереднім вироком;

— розміру покарання, призначеного за наступним вироком;

— ступеня тяжкості злочину, за вчинення якого особу засуджено за попереднім чи за наступним вироками.

Якщо за кількома вироками призначені покарання одного виду або такі різновидні, що підлягають складанню з використанням правил ч. 1 ст. 72 КК, то остаточне покарання за сукупністю вироків відповідно до ч. 2 ст. 71 КК визначається в максимальних межах, установлених для більш суворого з цих видів покарань у Загальній частині КК»[169].

Перевід судом більш суворого виду покарання в менш суворий вид є грубим порушенням Кримінального кодексу України і є підставою для скасування вироку.

Приклад: Вироком районного суду від 10.02.2003 р. С., раніше судимого 27.09.1999 р. за ч. 1 ст. 101 КК 1960 р. на 5 років позбавлення волі та звільненого умовно-достроково 29.04.2002 р. на 1 рік 4 місяці 19 днів, було засуджено за ч. 1 ст. 164 КК на 1 рік обмеження волі. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно визначено 1 рік 6 місяців обмеження волі. Верховний Суд України скасовуючи вирок відзначив, що суд, призначаючи С. за ч. 1 ст. 164 КК покарання у виді 1 року обмеження волі, а за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК частково приєднуючи невідбуту частину покарання й остаточно призначаючи покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі, припустився помилки. Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Суд же призначив С. остаточне покарання менше, ніж невідбута частина покарання (строку умовно-дострокового звільнення) за попереднім вироком. Суд також неправильно застосував передбачені ч. 1 ст. 72 КК правила щодо складання покарань різних видів за сукупністю вироків з переведенням менш суворих видів у більш суворі. Натомість визначене С. покарання переведено з більш суворого у менш суворий вид (з позбавлення волі до її обмеження)[170].

При призначенні покарання за сукупністю вироків у виді виправних робіт або службового обмеження для військовослужбовців складанню підлягають лише строки цих покарань. Розміри відрахувань із заробітку засудженого складанню не підлягають і обчислюються за кожним вироком самостійно (ч. 2 ст. 72 КК).

Приклад: Районний суд вироком від 22.01.2007 р. засудив Т., раніше судимого 03.05.2006 р. за ч. 1 ст. 164 КК на 6 місяців виправних робіт, та звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 164 КК на 6 місяців виправних робіт. На підставі ст. 71 КК остаточно призначено покарання у виді 1 року виправних робіт із відрахуванням у доход держави 10 % із суми заробітку. Верховний Суд України вирок суду скасував і відзначив, що відповідно до ч. 1 ст. 57 КК покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від 6 місяців до 2 років. Із суми заробітку засудженого проводиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду в межах від 10 до 20 %. Як убачається з вироку, суд, призначивши за ч. 2 ст. 164 КК покарання у виді 6 місяців виправних робіт, не встановив розмір відрахування в доход держави із його суми заробітку. Розмір таких відрахувань встановлено лише за сукупністю вироків, що є недопустимим[171].

Основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарання не підлягають і виконуються самостійно (ч. 3 ст. 72 КК).

Приклад: Верховний Суд України, змінюючи вирок районного суду від 19.11.2003 р., відзначив, що не ґрунтується на вимогах закону рішення суду про переклад покарання у виді штрафу на покарання у виді позбавлення волі, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 72 КК основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно[172].

(Більш детально питання які виникають при застосування ч. 3 ст. 72 КК будуть розглянуті нами в розділі 3.2.).

2.4.1. Особливості призначення покарання за сукупністю вироків, у разі вчинення злочинів в період іспитового строку (умовно — дострокового звільнення)

За загальним правилом, у разі вчинення злочину засудженим в період іспитового строку або протягом невідбутої частини покарання при умовно-достроковому звільненні, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в ст. ст. 71, 72 КК (ч. 3 ст. 78, ч. 4 ст. 81 КК).

Аналіз судової практики призначення покарання за сукупністю вироків, у разі вчинення злочинів в період іспитового строку (умовно — дострокового звільнення), свідчить про те, що суди допускають дві грубі помилки: 1) або необґрунтовано не призначають покарання за сукупністю вироків; 2) або застосовують ст. 71 КК, коли відсутні для цього правові підстави.

1) Не призначення покарання за сукупністю вироків є грубим порушенням кримінального закону і є безумовною підставою для скасування вироку суду.

Приклад перший: Верховний Суд України, скасував вирок місцевого суду, який порушуючи вимог ч. 4 ст. 81 КК не врахував, що Б. вчинив злочини в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за попереднім вироком. Як убачається з матеріалів кримінальної справи ухвалою суду від 18.12.2003 р. останній був звільнений від відбування покарання умовно-достроково на 1 рік 1 місяць 22 дні. 17.02.2004 р. і 20.12.2004 р. Б. вчинив нові злочини, тобто до закінчення строку відбування покарання[173].

Приклад другий: Районний суд вироком від 08.08.2005 р. засудив М., раніше судимого 23.11.2004 р. за ч. 1 ст. 296 КК на 2 роки обмеження волі і звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, — за ч. 2 ст. 289 КК на 5 років позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що М. вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК, 09.06.2005 р. Верховний Суд України вирок суду скасував і відзначив, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 78 КК у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу. Проте суд, ухвалюючи вирок щодо М., не призначив йому покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК, тобто не застосував закон, який підлягав застосуванню[174].

За цими правилами призначається покарання звільненим від відбування покарання з випробуванням вагітним жінкам і жінкам, що мають дітей у віці до 7 років, якщо засуджені вчинили новий злочин в період іспитового строку (ч. 6 ст. 79 КК), а також у разі звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, що мають дітей у віці до 3 років, якщо засуджені в період звільнення від відбування покарання вчинили новий злочин (ч. 6 ст. 83 КК). Ці правила розповсюджуються також і на осіб, яким замінена невідбута частина покарання (обмеження або позбавлення волі) більш м’яким, якщо останні, відбуваючи більш м'якше покарання, вчинили новий злочин (ч. 6 ст. 82 КК).

2) Призначення покарання за сукупністю вироків, коли відсутні для цього правові підстави, є також грубим порушенням кримінального закону, оскільки порушує права засудженого і тому необхідно відбувати «зайвий» строк покарання.

Приклад перший: Вироком районного суду від 04.04.2007 р. В., раніше судимого 12.11.2003 р. за ст. 15 ч. 2 — ст. 185 ч. 3 КК на 3 роки 1 місяць позбавлення волі та звільненого умовно-достроково 14.10.2005 р. на 11 місяців 05 днів, — було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК на 1 рік позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком і остаточно призначене покарання у виді 1 року 11 місяців 5 днів позбавлення волі. Строк відбуття покарання обчислювати з 04.04.2007 р. Із матеріалів справи вбачається, що В. вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК, 17.01.2007 р.[175].

На наш погляд, строк умовно-дострокового звільнення В. від відбування покарання, призначеного йому вироком від 12.11.2003 р., закінчився ще 19.09.2006 р. Новий злочин В. вчинив 17.01.2007 р., тобто через 3 місяці 28 днів після того, коли закінчився строк умовно-дострокового звільнення останнього від відбування покарання, а тому суд допустив помилку, призначивши засудженому В. покарання на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків. Таким чином, тільки 09.03.2009 р. останній буде звільнений по закінченню строку відбування покарання, замість того, щоб бути звільненим на цій підставі 04.04.2008 р.

Приклад другий: Вироком районного суду від 06.10.2004 р. Т., раніше судимого 07.03.2000 р. за ст. ст. 140 ч. 3, 141 ч. 3 КК 1960 р. на 3 роки 6 місяців позбавлення волі та звільненого умовно-достроково 28.08.2001 р. на 2 роки 2 місяці 17 днів, — було засуджено за ч. 5 ст. 185 КК на 7 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком і остаточно призначене покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі. Верховний Суд України, змінюючи вирок, відзначив, що згідно з ч. 4 ст. 81 КК у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового злочину суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 КК. Строк умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, призначеного йому вироком від 07.03.2000 р., закінчився ще 15.11.2003 р. Новий злочин, за який Т. засуджено вироком від 06.10.2004 р., він вчинив 26.12.2003 р., тобто після закінчення строку умовно-дострокового звільнення, а тому того слід вважати таким, що відбув покарання за попереднім вироком на час вчинення нового злочину. Таким чином, призначивши Т. покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК, суд неправильно застосував кримінальний закон[176].

Приклад третій: Вироком міського суду від 10.09.2002 р. К., раніше судимого цим же судом 14.07.1998 р. за ч.ч. 2 і 3 ст. 140 КК 1960 р. на 3 роки позбавлення волі і звільненого від відбування покарання ухвалою суду у порядку ст. 408 КПК на невідбутий строк — 8 місяців 16 днів через тяжку хворобу, засуджено за ст. 94 КК 1960 р. на 7 років позбавлення волі. Відповідно до ст. 71 УК до призначеного покарання, частково приєднане покарання, не відбуте за попереднім вироком і остаточно призначено 7 років 5 місяців позбавлення волі. Верховний Суд України, змінюючи вирок суду, вказав, що КК не передбачає застосування ст. 71 КК у разі, коли осуджений через тяжку хворобу був звільнений від покарання за попереднім вироком[177].

У судовій практиці часто зустрічаються випадки, коли засуджений вчиняє злочини в період іспитового строку, але суд, не знаючи про це, після закінчення іспитового строку, звільняє засудженого від призначеного йому покарання. Виникає питання за якими правилами повинен призначити покарання суд, який розглядає кримінальну справу відносно особи, яка вчинила злочин в період іспитового строку коли є рішення суду про звільнення останнього від призначеного йому покарання?

Тут може бути два варіанти.

Варіант № 1. Місцевий суд, який розглядав кримінальну справу, знав про це.

В цьому випадку суд не може застосовувати ст. 71 КК оскільки, згідно вимог ст. 403 КПК рішення суду, яке вступило в законну силу, є обов'язковим для всіх державних організацій і посадовців і підлягає виконанню на всій території України.

Такою є точка зору і Верховного Суду України, який вказав, що якщо про вчинення під час іспитового строку нового злочину стало відомо після винесення постанови про звільнення засудженого від покарання (ч. 1 ст. 78 КК), суд, який розглядає справу про новий злочин, вправі призначити покарання за сукупністю вироків лише за умови скасування цієї постанови в установленому порядку (п. 10 постанови Пленуму)[178].

Приклад: Вироком районного суду від 05.10.1995 р. Р. був засуджений за ст. 86-2 КК 1960 р. на 2 роки 6 місяців позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки. Ухвалою того ж суду від 03.11.1997 р. Р. був звільнений від відбування покарання за даним вироком у зв'язку із закінченням строку відстрочки вироку. Дана ухвала місцевого суду у встановленому законом порядку не скасована. Обласний суд, постановляючи вирок 22.02.1999 р. відносно Р., виходячи з того, що останній в період відстрочки тобто 03.11.1995 р. і 03.01.1996 р. вчинив злочини, остаточно призначив тому покарання за сукупністю вироків. Верховний Суд України обґрунтовано змінив вирок обласного суду, виключивши з нього ст. 43 КК 1960 р.[179].

Варіант № 2. Місцевий суд, який розглядав кримінальну справу, не знав про це. В цьому випадку питання про виключення з вироку суду ст. 71 КК виникає при розгляді апеляцій в суді другої інстанції. На нашу думку, вирок суду з цих підстав не може бути змінений в апеляційному порядку, оскільки він був законним і обґрунтованим за наявності тих доказів і інформації, які були на момент його постановлення.

Приклад: Верховний Суд України, залишив без задоволення касаційне подання прокурора в аналогічній ситуації, вказавши при цьому, що доводи про те, що суд неправильно застосував відносно засудженого Х. ст. 71 КК і призначив покарання за сукупністю вироків є необґрунтованими, оскільки на день проголошення вироку суду не було відомо про звільнення засудженого від відбування покарання за попереднім вироком у зв'язку із закінченням іспитового строку[180].

У випадках вчинення особою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, нового злочину після закінчення іспитового строку суди повинні долучати до справи копію судового рішення про звільнення засудженого від призначеного покарання або про направлення його для відбування останнього. Якщо таке рішення не ухвалювалося, суд при розгляді справи про новий злочин не вправі призначати покарання за сукупністю вироків (п. 11 постанови Пленуму)[181].

Коли особа вчинила злочин після закінчення визначеного судом іспитового строку, але в період дії строку додаткового покарання, яке перевищує тривалість іспитового строку, невідбута частина додаткового покарання за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно визначеного за сукупністю вироків згідно з ч. 3 ст. 71 КК (п. 11 постанови Пленуму)[182].

У судовій практиці неодноразово виникало питання про те, який вид остаточного покарання може призначити суд, якщо особа спочатку була засуджена до позбавлення волі і звільнена від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК), а за останнім вироком, вчинений злочин передбачає покарання менш суворе, ніж позбавлення волі?

На нашу думку, новий кримінальний закон однозначно вирішує дане питання — тільки позбавлення волі, оскільки зобов'язав суддів при складанні покарань за сукупністю злочинів або сукупності вироків переводити менш суворий вид покарання в більш суворий вид покарання (ч. 1 ст. 72 КК).

Таку точку зору займає і Верховний Суд України, який вказав, що у разі, коли особа була засуджена до позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов'язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м'які види покарання (п. 26 постанови Пленуму)[183].

Приклад: Вироком суду Д., раніше судимий к позбавленню волі і умовно-достроково звільнений, був засуджений за ст. 128 КК на 1 рік обмеження волі, і на підставі ст. 71 КК йому було призначено покарання у виді 2 років обмеження волі. Верховний Суд України, скасовуючи вирок міського суду, відзначив, що суд, призначаючи Д. покарання за сукупністю вироків, повинен був призначити йому покарання у виді позбавлення волі[184].

У судовій практиці неодноразово були випадки, коли до засуджених в період іспитового строку або протягом невідбутої частини покарання при умовно-достроковому звільнення, повинна була бути застосована амністія. Проте амністія до них з різних причин не застосовувалася, а засудженні після видання акту амністії і до закінчення вищезгаданих строків, вчиняли нові злочини. Перед суддями виникло питання про можливість призначення покарання за сукупністю вироків відносно даних осіб?

Слід визнати за правильну практику тих судів, які призначали покарання даним особам, тільки за вчинення нових злочинів, без застосування ст. 71 КК.

Приклад: Верховний Суд України, змінюючи вирок міського суду від 10.11.1998 р. відзначив, що до особи, яка підлягала звільненню по амністії від частини покарання, невідбутого за попереднім вироком, безпідставно застосоване призначення покарання за сукупністю вироків[185].

Деякі процесуальні питання, які виникають при призначенні покарання за правилами, передбаченими ст. 71 КК України.

1) Зміни вироку суду, які погіршують становище засудженого.

Як ми вже раніше відзначали (дивись розділ 1.1.), в теорії кримінально-процесуального права по питанню чи погіршується становище засудженого, якщо к покаранню за один злочин добавить покарання за другий злочин в більшому розмірі чим це було зроблено в вироку суду, притому, що розмір остаточного покарання в порівнянні з вироком не збільшився, існують різні точки зору[186]. Верховний Суд СРСР в роз'ясненнях до п. 19 постанови Пленуму цього суду № 3 від 31.07.1981 р. “Про практику призначення покарання при вчиненні декількох злочинів і по декільком вирокам” відзначив, що, якщо суд першої інстанції при призначенні покарання по декільком вирокам застосував в порушення закону поглинення одного покарання другим, суд касаційної інстанції в випадку пом’якшення покарання по останньому вироку вправі частково або повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком при умові, що остаточне покарання не повинне бути більшим суворим чим покарання призначене судом першої інстанції[187], тобто Верховний Суд єдиним критерієм погіршення (чи не погіршення) становища засудженого вважав розмір остаточного покарання за сукупністю злочинів або вироків. В зв’язку з цим О.С. Горелик підкреслював, що в цьому випадку покращення становища засудженого в частині призначення покарання за окремий злочин не тягне за собою покращення по відношенню розміру остаточного покарання за сукупністю. Однак закон який забороняє при певних умовах погіршення становища засудженого, зовсім не вимагає покращення його в якій то частині, тільки тому, що воно було покращено в іншій частині. Таким чином, збільшення приєднаної частини покарання не погіршує становища засудженого. При засудженні за сукупністю фактичному відбуттю підлягає не покарання призначене за окремий злочин, а остаточне покарання, а тому тільки його збільшення є реальним погіршенням становища засудженого[188]. Ми підтримуємо останню точку зору, в зв’язку з цим викликає сумніви наступне рішення вищестоящого суду.

Приклад: Вироком суду від 25.07.2007 р. Д., раніше судимого 26.12.2006 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням, було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, на 4 роки позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК остаточно призначене тому покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду зазначений вирок змінено: постановлено вважати Д. засудженим за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК до покарання, призначеного судом першої інстанції. На підставі ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, а на підставі ст. 71 КК — до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців. У касаційному поданні прокурор порушив питання про зміну ухвали апеляційного суду у зв’язку з неправильним застосуванням кримінального закону, оскільки суд погіршив становище засудженого, так як приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком у виді позбавлення волі строком на 6 місяців. Верховний Суд України, змінюючи ухвалу, відзначив, що відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК, апеляційний суд змінює вирок у випадках, коли така зміна не погіршує становище засудженого. Суд апеляційної інстанції зазначені вимоги закону не виконав, оскільки змінивши вирок суду, приєднав за сукупністю вироків більше покарання, ніж визначене судом першої інстанції на підставі ст. 71 КК, а тому колегія суддів пом’якшила остаточне покарання Д. до 3 років 3 місяців позбавлення волі[189].

На наш погляд, ст. 373 КПК не забороняє апеляційному суду приєднувати невідбуту частину покарання за сукупністю вироків більшу за розміром, ніж та яка була визначена судом першої інстанції на підставі ст. 71 КК. Однієї із підстав застосування цієї статті є «пом’якшення призначеного покарання» (п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК), що і зробив апеляційний суд, пом’якшивши остаточне покарання засудженому з 4 років 3 місяців позбавлення волі до 3 років 6 місяців позбавлення волі. Проте, що апеляційний суд пом’якшив покарання Д. свідчить і зміст касаційного подання прокурора, в якому той вказує на те, що апеляційний суд неправильно застосував закон, «оскільки учасниками процесу апеляції на м’якість призначеного покарання не вносилися».

Крім того, така позиція Верховного Суду України може привести до порушення вимог, передбачених ч. 4 ст. 71 КК. Наприклад, особа, раніше судима за ст. 186 ч. 2 КК на 5 років позбавлення волі, була засуджена за ч. 2 ст. 187 КК на 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК цій особі було призначено остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі. Апеляційний суд перекваліфікував дії засудженого з ч. 2 ст. 187 на ч. 1 ст. 187 КК і призначив їй покарання у виді 3 років позбавлення волі. Оскільки районний суд приєднав за сукупністю вироків 1 рік позбавлення волі, то згідно з позицією вищестоящого суду, апеляційний суд не має право приєднати за сукупністю вироків більше 1 року позбавлення волі і тоді остаточне покарання на підставі ст. 71 КК необхідно призначити не більше 4 років позбавлення волі. Однак таке рішення суду буде суперечити вимогам ч. 4 ст. 71 КК, оскільки остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

2) Межі обвинувачення прокурором.

Згідно зі ст. 264 КПК прокурор викладає свої міркування з приводу застосування кримінального закону і міри покарання щодо підсудного. Якщо прокурор з будь-яких причин необґрунтовано не просив суд призначити покарання за сукупністю злочинів чи вироків, це ніяким чином не звільняє суд від обов’язку призначити покарання за сукупністю злочинів або вироків, а також не лишає прокурора право подати апеляцію в зв’язку не застосуванням судом ст. 71 КК.

Приклад: Вироком суду від 20.11.2006 р. Н., раніше судимого 13.01.2005 р. за ч. 1 ст. 309 КК на 1 рік позбавлення волі, 10.06.2005 р. звільненого від відбування покарання умовно-достроково на 5 місяців і 4 дні, — було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що Н. вчинив цей злочин в вересні 2005 р. Ухвалою апеляційного суду зазначений вирок залишено без змін, оскільки прокурор не мав права оскаржувати вирок суду в частині не застосування ст. 71 КК, так як останній, підтримуючи державне обвинувачення в суді першої інстанції, не просив суд застосувати при призначенні Н. покарання ст. 71 КК. Верховний Суд України, скасовуючи вирок та ухвалу, відзначив, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 81 КК в разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового злочину суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 КК. Даний злочин, за який Н. був засуджений вироком від 20.11.2006 р. скоєно ним в вересні 2005 р., тобто протягом невідбутої частини покарання, від якого він звільнений умовно-достроково. Не виправив цієї помилки суду першої інстанції й апеляційний суд, який зробив неправильний висновок про неможливість оскарження прокурором вироку в частині незастосування судом ст. 71 КК, оскільки відповідно зі ст. 264 КПК та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 15.05.2006 р. «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» підтримання прокурором перед судом державного обвинувачення не тотожне викладенню ним міркувань із приводу застосування кримінального закону і міри покарання, у зв’язку із чим позиція прокурора щодо доцільності призначення підсудному конкретного виду та розміру покарання не охоплюється поняттям «межі обвинувачення», вжитим у п. 8 ст. 348 КПК[190].

3) Порядок застосування ст. 413 КПК.

Згідно до вимог ст. 413 КПК та п. 25 постанови Пленуму, коли щодо засудженого є вирок, який не виконано і про який не було відомо суду, що постановив останній за часом вирок, суд за місцем виконання вироку зобов’язаний визначити порядок застосування покарання за всіма вироками відповідно до ст. 71 КК[191].

Цей порядок стосується тільки призначення покарання за сукупністю вироків і не може стосуватися призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК.

Приклад: Вироком суду від 14.04.2005 р. Г., раніше судимого 07.02.2005 р. за ч. 3 ст. 296 КК на 2 роки позбавлення волі, — було засуджено за ч. 4 ст. 187 КК на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, за ч. 3 ст. 357 КК на 3 роки обмеження волі. На підставі ст. 70 ч. 1 КК призначено 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Постановою суду від 19.05.2005 р. на підставі ст. 71 КК та згідно зі ст. 413 КПК за сукупністю вироків остаточно призначено 10 років 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Із матеріалів справи вбачається, що Г. вчинив ці злочини в вересні-жовтні 2004 р. Верховний Суд України, скасовуючи постанову суду, відзначив, що як убачається з матеріалів справи вироком від 14.04.2005 р. Г. засуджено за злочини, які він вчинив до ухвалення попереднього вироку щодо нього 07.02.2005 р., тому правильність застосування судом першої інстанції ст. 71 КК викликає сумніви[192].

Питання застосування ст. 71 КК, коли щодо засудженого є вирок, який не виконано і про який не було відомо суду, що постановив останній за часом вирок, повинні розглядатися тільки на стадії виконання вироку, ухвали і постанови суду (судді), відповідно до вимог ст. 413 КПК, а не на інших стадіях кримінального процесу.

Приклад: Вироком суду від 09.06.2008 р. Ш., раніше судимого 22.12.2006 р. за ч. 3 ст. 289 КК із застосуванням ст. 69 КК на 5 років позбавлення волі і звільненого від відбування покарання з випробуванням, — було засуджено за ч. 3 ст. 289 КК із застосуванням ст. 69 КК на 5 років позбавлення волі і звільненого від відбування покарання з випробуванням. Із матеріалів справи вбачається, що Ш. вчинив цей злочин 29.02.2008 р. У поданні прокурор області посилається на неправильне застосування кримінального закону і вказує, що на час розгляду справи суду не було відомо проте, що Ш. був засуджений вироком суду від 22.12.2006 р., однак просить вирок суду від 09.06.2008 р. скасувати у зв’язку з нововиявленими обставинами, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд до того ж суду. Апеляційний суд у задоволенні подання прокурора відмовив і відзначив, що порушення правил призначення покарання за сукупністю вироків (ст. 71 КК) відноситься до неправильного застосування закону, а не до нововиявлених обставин. Крім того, прокурор не врахував, що згідно з вимогами ст. 413 КПК порядок вирішення цих питань покладено на місцеві суди, а тому прокурору необхідно було направити своє подання в місцевий суд за місцем виконання[193].

Розділ 3 Особливості одночасного призначення покарання за сукупністю злочинів та вироків

3.1. Загальні правила одночасного призначення покарання за сукупністю злочинів та вироків

Згідно з ч. 5 ст. 71 КК, якщо засуджений після винесення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив два або більш злочинів, суд призначає покарання за ці нові злочини за правилами, передбаченими ст. 70 КК, а потім до остаточного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, повністю чи частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком у межах, встановлених ч. 2 ст. 71 КК.

Верховний Суд України, з урахуванням всіх можливих варіантів сукупності злочинів і вироків, відзначив: коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші — після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК:

— спочатку — за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку;

— після цього — за правилами ч. 4 ст. 70 КК;

— потім — за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку;

— і остаточно — за сукупністю вироків (п. 25 постанови Пленуму)[194].

Разом з тим, аналіз судової практики щодо призначення покарання дозволяє стверджувати, що одночасне призначення покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків викликає у суддів певні труднощі. Причина цього, перш за все, пов'язана з неправильними методами вирішення даного питання. Більшість суддів, які допускають помилки, вирішують його на підставі свого попереднього досвіду ізольованого призначення покарання як за сукупністю злочинів так і за сукупністю вироків, не використовуючи загально логічні методи аналізу (уявне розділення об'єкту на складові частини) і синтезу (їх об'єднання в єдине органічне ціле).

Аналіз судової практики також свідчить про те, що при одночасному призначенні покарання за сукупністю злочинів та вироків судді допускають такі типові помилки.

1. Однією із самих поширених судових помилок є одночасне застосування правил, передбачених ч. 1 ст. 70 КК, для злочинів, які були вчиненні як до постановлення попереднього вироку, так і після нього.

Приклад: Вироком суду від 14.12.2005 р. К., раніше судимого 14.12.2004 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки 7 днів позбавлення волі, звільненого 20.04.2005 р. умовно-достроково на 11 місяців 1 день, було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки обмеження волі, за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК до 3 років позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК остаточно призначене тому покарання у виді 3 років 11 місяців позбавлення волі. Як зазначено у вироку, К. 20.11.2001 р. та 08.02.2002 р. вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 185 КК, а 02.08.2005 р. і 27.09.2005 р. останній вчинив злочини, передбаченні ч. 3 ст. 185 КК. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що суд залишив поза увагою, що К. згідно з вироком у цій справі обвинувачувався у вчиненні злочинів, скоєних як до, так і після ухвалення попереднього вироку щодо нього від 16.09.2004 р., а у таких випадках покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70 КК, так і ст. 71 КК, спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до ухвалення попереднього вироку, в разі наявності такої, після цього — за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім — за сукупністю злочинів, вчинених після ухвалення попереднього вироку, в разі наявності такої і остаточно — за сукупністю вироків[195].

Ми згодні з позицією Верховного Суду України.

На наш погляд, суд повинен був призначити покарання наступним чином, спочатку:

а) за злочини передбаченні ч. 2 ст. 185 КК;

б) потім за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (між покарання, призначеними за ч. 2 ст. 185 КК та покаранням, призначеним вироком від 16.09.2004 р.);

в) потім за злочини, передбаченні ч. 3 ст. 185 КК;

г) і останнє, за правилами, передбаченими ст. 71 КК.

Таким чином, місцевий суд помилково одночасно застосував правила, передбачені ч. 1 ст. 70 КК, до злочинів, які були вчинені як до постановлення попереднього вироку, так і після нього. Крім того, він не застосував правила, передбаченні ч. 4 ст. 70 КК;

2. Тому другою помилкою суддів при одночасному призначенні покарання за сукупністю злочинів та вироків, є не застосування ч. 4 ст. 70 КК, яка на наш погляд, повинна застосовуватися у всіх випадках, на відміну від правил, передбачених ч. 1 ст. 70 КК та ст. 71 КК.

Приклад перший: Районний суд вироком від 18.08.2005 р. засудив Т., раніше судимого 05.12.2002 р. за ч. 3 ст. 185 КК, ч. 2 ст. 194 КК на 4 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 296 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК остаточно призначене тому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Як вбачається із матеріалів справи Т. вчинив, злочини, передбачені ч. 2 ст. 185 КК — 02.06.2002 р., 08.06.2002 р., 15.09.2002 р., 05.10.2002 р., 06.10.2002 р., 23.03.2003 р. та 28.03.2003 р., а злочин, передбачений ч. 2 ст. 296 КК, — 04.12.2002 р. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що суд повинен був призначити покарання також і на підставі ч. 4 ст. 70 КК. Крім того, суд призначив остаточне покарання за сукупністю вироків, всупереч вимогам ч. 4 ст. 71 КК[196].

Таким чином, як і в попередньому прикладі, місцевий суд помилково одночасно застосував правила, передбачені ч. 1 ст. 70 КК, до злочинів, які були вчинені як до постановлення попереднього вироку, так і після нього. Крім того, він не застосував правила, передбаченні ч. 4 ст. 70 КК.

На наш погляд, суд повинен був призначити покарання наступним чином, спочатку:

а) за злочини передбаченні ч. 2 ст. 185 КК, (які той вчинив з 02.06.2002 р. по 06.10.2002 р.) та ч. 2 ст. 296 КК;

б) потім за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК;

в) після цього за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (між покарання, призначеними за ч. 1 ст. 70 КК та покаранням, призначеним вироком від 05.12.2002 р.);

г) потім за злочини, передбачені ч. 2 ст. 185 КК (які він вчинив 23.03.2003 р. та 28.03.2003 р.);

д) і останнє, за правилами, передбаченими ст. 71 КК, у тому числі з додержанням вимог, передбачених ч. 4 ст. 71 КК.

Приклад другий: Місцевий суд вироком від 17.02.2006 р. засудив С., раніше судимого 22.10.2004 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки 2 місяці позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК остаточно призначене тому покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Як вбачається із матеріалів справи С. вчинив, злочини, передбаченні ч. 3 ст. 185 КК — 22.01.2004 р. та 08.09.2005 р. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що суд С. вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК у січні 2004 року, тобто до постановлення попереднього вироку, а тому суд повинен був призначити йому покарання за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК та 71 КК[197].

На наш погляд, суд повинен був призначити покарання наступним чином, спочатку:

а) за злочин передбачений ч. 3 ст. 185 КК, (які той вчинив з 22.01.2004 р.);

б) потім за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (між призначеним покаранням та покаранням, призначеним вироком від 05.12.2002 р.);

в) після цього за злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК (які він вчинив 08.09.2005);

г) і останнє, за правилами, передбаченими ст. 71 КК.

3. Правила, передбачені ч. 4 ст. 70 КК, на наш погляд, можуть бути застосовані тільки на другій стадії призначення покарання, тобто тільки після застосування правил, передбачених ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку. Застосування ч. 4 ст. 70 КК після призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК, для злочинів, які були вчиненні як до постановлення попереднього вироку, так і після нього, є помилкою.

Приклад перший: Районний суд вироком від 26.04.2005 р. засудив Д., раніше судимого 07.09.2000 р. за ч.ч. 2 і 3 ст. 140 КК 1960 р. на 3 роки позбавлення волі, — за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч. 3 ст. 187 КК на 10 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено покарання у виді 11 років позбавлення волі, а згідно вимог ч. 4 ст. 70 КК до покарання, призначеного за ч. 3 ст. 185 КК за цим вироком зараховано покарання, відбуте за вироком від 07.09.2000 р. Із матеріалів справи вбачається, що Д. вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК, — 23.02.2000 р., а злочин, передбачений ч. 3 ст. 187 КК, — 22.12.2004 р. Верховний Суд України, змінюючи вирок, відзначив, що суд невірно застосував кримінальний закон, зарахувавши покарання, відбуте за вироком від 07.09.2000 р., без визначення його за сукупністю злочинів у порядку ч. 4 ст. 70 КК. Як убачається із матеріалів справи, Д. у 2000 р. був засудженим за ст. 140 ч.ч. 2 і 3 КК, а крадіжку той вчинив до засудження за попереднім вироком. Тому в даному випадку суд мав визначити за сукупністю злочинів покарання спочатку на підставі ч. 1 ст. 70 КК за останнім вироком, а вже потім за ч. 4 ст. 70 КК. Колегія суддів пом’якшила покарання Д. за ч. 3 ст. 187 КК до 8 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК та ч. 3 ст. 187 КК визначила йому покарання у виді 9 років 6 місяців позбавлення волі, а згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення більш суворим покаранням за даним вироком того покарання, що було призначене за вироком від 07.09.2000 р., остаточно визначила йому покарання у виді 9 років 6 місяців позбавлення волі[198].

Таким чином, місцевий суд помилково одночасно застосував правила, передбачені ч. 1 ст. 70 КК, до злочинів, які були вчинені як до постановлення попереднього вироку, так і після нього. Після чого, не правильно застосував правила, передбаченні ч. 4 ст. 70 КК, «до покарання, призначеного за ч. 3 ст. 185 КК за цим вироком зарахував покарання, відбуте за вироком від 07.09.2000 р.».

Однак, на наш погляд, Верховний Суд України, фактично помилку районного суду не виправив і сам допустив ту же помилку, застосувавши правила, передбачені ч. 4 ст. 70 КК, після призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК, для злочинів, які були вчиненні як до постановлення попереднього вироку, так і після нього. З нашої точки зору, ці помилки суддів носять методологічний характер і пов’язані з тим, що судді «буквально» тлумачать правила, передбачені у п. 25 постанови Пленуму про те, що «спочатку (покарання призначається — В.Б.) — за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього — за правилами ч. 4 ст. 70 КК». Між тим, у постанові Пленуму річ йде про застосування правил, передбачених ч. 1 ст. 70 КК, на цій стадії тільки тоді, коли засуджений вчинив злочини, а не один злочин, як у нашому випадку. Тому на цій стадії, не обов’язково призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК.

На наш погляд, суд повинен був призначити покарання наступним чином, спочатку:

а) за злочин передбачений ч. 3 ст. 185 КК;

б) потім за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК;

в) потім за злочин, передбачений ч. 3 ст. 187 КК;

г) і останнє, за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК (між покаранням призначеним за злочин, передбачений ч. 3 ст. 187 КК, та покаранням, призначеним на підставі ч. 4 ст. 70 КК), якщо не буде підстав для застосування ст. 71 КК (наприклад, покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК буде призначено шляхом повного чи часткового складання призначених покарань).

У судовій практиці вже не раз виникали питання про можливість застосування одночасно правил, передбачених ч. 4 ст. 70 і ч. 1 ст. 71 КК України, якщо особа, засуджена за вчинення певного злочину, повністю відбула покарання, проте згодом стало відомо, що вона вчиняла злочини як до, так і після проголошення вироку.

(У розділі 2.1.2. ми обґрунтовували точку зору про те, що при роздільному вчиненні злочинів — правила, передбачені ст. 70 ч. 4 КК застосовуються, а ст. 71 КК, — не застосовуються).

На нашу думку, в цих випадках суд може як застосовувати, так і не застосовувати одночасно правила призначення покарань, передбачених, як ч. 4 ст. 70 КК, так і ч. 1 ст. 71 КК. Це залежить від того, який принцип призначення покарання за сукупністю злочинів (поглинання або складання) суд застосує. При цьому може бути три варіанти.

Варіант 1. Суд при призначенні покарання за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК) застосовує принцип поглинання менш суворого покарання (призначеного за новим вироком) більш суворим (відбутого за попереднім вироком) і в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховує покарання відбуте повністю за попереднім вироком. У цьому випадку відсутня невідбута частина покарання, оскільки особа вважається такою, що повністю відбула покарання за сукупністю злочинів, а тому відсутні правові підстави для застосування ст. 71 КК.

Варіант 2. Суд призначає покарання за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК) застосовує принцип поглинання менш суворого покарання (відбутого за попереднім вироком) більш суворим (призначеним за новим вироком) і в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховує покарання відбуте повністю за попереднім вироком. В цьому випадку є невідбута частина покарання, оскільки особа не може вважатися такою, що відбула покарання за сукупністю злочинів, а тому є правові підстави для застосування ст. 71 КК.

Приклад перший: На нашу думку, правильно вчинив місцевий суд, який, постановляючи вирок відносно Б., при призначенні йому покарання застосував до останнього, як ч. 4 ст. 70 КК, так і ч. 1 ст. 71 КК. Як убачається з матеріалів кримінальної справи, 10.11.2005 р. Б., засуджений за ст. 395 КК до 1 місяця арешту і повністю відбув, призначене покарання в період з 13.12.2005 р. по 13.01.2006 р. Згідно резолютивній частині нового вироку, Б. було призначено покарання за ст. 185 ч. 3 КК (даний злочин він вчинив 14.07.2005 р.) у виді 3 років позбавлення волі і на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим йому було призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. Після цього суд призначив Б. покарання за злочини які той вчинив в лютому — березні 2006 р., потім відповідно до вимог ст. 70 ч.1 КК призначив тому покарання у виді 4 років 2 місяців позбавлення волі за дані злочини, а потім на підставі ст. 71 КК частково приєднав невідбуту частину покарання і остаточно призначив тому покарання у виді 5 років позбавлення волі[199].

В зв’язку з цим звертаємо увагу суддів на те, що в цьому варіанті (як і у варіанті № 3) не можна буквально тлумачити правила ч. 1 ст. 71 КК проте, що суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Не врахування цих вимог, на наш погляд, може приводити до судових помилок.

Приклад другий: Вироком суду від 05.11.2007 р. С., раніше судимого 17.05.2007 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 50 годин громадських робіт, було засуджено за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК на 2 роки позбавлення волі, за ст. 297 КК — по епізодам, вчиненими до 17.05.2007 р., на 1 рік 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 1 КК призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі, а на підставі ст. 70 ч. 4 КК призначено тому покарання у виді 2 років позбавлення волі. За ст. 297 КК — по епізодам скоєними після 17.05.2007 р., призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 ч. 1 КК до призначеного покарання по епізодам вчиненими після 17.05.2007 р., частково приєднана невідбута частина покарання по епізодам, вчиненими до 17.05.2007 р. і визначено остаточно йому покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі. Як зазначено у вироку, С. у березні-квітні 2007 р. вчинив злочини, передбаченні ст. ст. 186 ч. 2, 297 КК, а 29.05.2007 р. останній вчинив злочин, передбачений ст. 297 КК. Апеляційний суд, змінюючи вирок, відзначив, що судом порушені загальні засади призначення покарання в частині остаточного покарання за сукупністю вироків. Замість вказівки про призначення С. остаточного покарання за сукупністю вироків, суд помилково вказав про часткове приєднання невідбутої частини покарання по епізодам, вчиненими до 17.05.2007 р. до призначеного йому покарання по епізодам, вчиненими після 17.05.2007 р. Судова колегія ухвалила, що треба вважати, що С. остаточно призначено покарання за сукупністю вироків від 05.11.2007 р. і першого вироку від 17.05.2007 р. у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки 3 місяці[200].

Викликає сумніви це рішення апеляційного суду. По перше, які конкретно загальні засади призначення покарання порушив місцевий суд, апеляційний суд не вказав. По друге, аналіз ст. ст. 70 і 71 КК, а також п. 25 постанови Пленуму свідчать про те, що остаточне покарання засудженому призначається не за сукупністю злочинів або вироків, а по правилам призначення покарання за сукупністю злочинів або вироків. По третє, правила передбачені в ч.ч. 1, 5 ст. 71 КК вимагають від суду обов’язково установлювати невідбуту частину покарання за попереднім вироком. В даному випадку, коли покарання за попереднім вироком у вигляді 50 годин громадських робіт було, згідно із ст. 70 ч. 4 КК, поглинено більш суворим покаранням у виді 2 років позбавлення волі, то остаточно невідбута частина покарання за попереднім вироком становила 2 роки позбавлення волі. Місцевий суд фактично правильно встановив розмір невідбутої частини покарання за попереднім вироком, але можливо, не треба було йому вказувати про те, що це тільки покарання по епізодам, вчиненими до 17.05.2007р.

Варіант 3. Суд призначає покарання за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК) застосовує принцип складання (часткового або повного) покарання (відбутого за попереднім вироком) і покарання, призначеного за новим вироком і в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховує покарання відбуте повністю за попереднім вироком. В цьому випадку також є невідбута частина покарання, оскільки особа не може вважатися такою, що відбула покарання за сукупністю злочинів, а тому є правові підстави для застосування ст. 71 КК.

Таким чином, в нашому прикладі[201] необхідно було застосовувати ст. 71 КК, оскільки призначене покарання за новим вироком (3 роки 6 місяців позбавлення волі за злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК) більше покарання за попереднім вироком (3 роки позбавлення волі за злочини, передбачені ч.ч. 2, 3 ст. 140 КК 1960 р.), а тому можливі тільки варіанти № № 2–3 призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК.

З метою об'єктивності, відзначимо, що серед суддів апеляційного суду Запорізької області існує і інша точка зору про те, що у всіх вищезгаданих випадках — ч. 4 ст. 70 КК і ст. 71 КК застосовуватися не можуть, оскільки особа відбула повністю покарання за попереднім вироком, а тому попередній вирок і покарання відбуте після нього, не повинні враховуватися зовсім, а тому суд зобов'язаний призначити остаточне покарання тільки за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК.

Ми не можемо погодитися з даною точкою зору (варіанти № № 2–3), з наступних підстав:

по-перше, в даному випадку прямо порушуються вимоги ч. 4 ст. 70 КК про те, що якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення вироку у першій справі, то покарання йому призначається за сукупністю злочинів. У цьому випадку в строк цього покарання, зараховується покарання, відбуте повністю за попереднім вироком. Аналіз ч. 4 ст. 70 КК свідчить про те, що судді зобов'язані в даній ситуації враховувати покарання призначене по попередньому вироку, незалежно від того, відбув чи не відбував засуджений покарання по ньому;

по-друге, відповідно до роз'яснень даних у п. 25 постанови Пленуму питання про застосування сукупності вироків в даних ситуаціях може вирішуватися тільки коли застосовані правила, передбаченні ч. 4 ст. 70 КК[202].

Приклад: Районний суд вироком від 07.11.2005 р. засудив В., раніше судимого 13.01.2005 р. за ч. 2 ст. 185 КК, ч. 1 ст. 309 КК на 3 роки обмеження волі, із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 3 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі, за ст. 198 КК на 1 рік позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, а на підставі ч. 4 ст. 70 і ст. 71 КК остаточно призначено йому покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що В. вчинив крадіжки 12.02.2004 р., 05.09.2004 р., 20.12.2004 р., 11.03.2005 р., 25.04.2005 р., а також вчинив, злочин, передбачений ст.198 КК, 08.04.2005 р.[203].

Таким чином, місцевий суд помилково одночасно застосував правила, передбаченні ч. 1 ст. 70 КК, до злочинів, які були вчинені як до постановлення попереднього вироку, так і після нього. Після чого, не правильно застосував правила, передбачені ч. 4 ст. 70 КК.

На наш погляд, суд повинен був призначити покарання наступним чином, спочатку:

а) за злочини передбаченні ч. 3 ст. 185 КК, (які той вчинив з 12.02.2004 р. по 20.12.2004 р.);

б) потім за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (між призначеним покаранням та покаранням, призначеним вироком від 13.01.2005 р.);

в) після цього за злочини, передбаченні ч. 3 ст. 185 КК (які він вчинив 11.03.2005 р. та 25.04.2005 р.) та за злочин, передбачений ст. 198 КК;

г) потім призначити покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК;

д) і останнє, за правилами, передбаченими ст. 71 КК.

Приклад другий: Районний суд вироком від 10.10.2007 р. засудив П., раніше судимого 26.04.2005 р. за ч. 1 ст. 185 КК, ч. 1 ст. 309 КК на 2 роки обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 1 ст. 321 КК на 1 рік позбавлення волі, за ч. 2 ст. 311 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК на 5 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК із застосуванням ст. 69 КК на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, за ст. 290 КК на 1 рік обмеження волі, за ч. 2 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК остаточно призначено йому покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що П. вчинив злочини, передбачені ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 311 та ч. 3 ст. 307 КК до постановлення першого вироку, а інші злочини після постановлення цього вироку. Апеляційний суд вирок місцевого суду змінив і зокрема вказав, що при призначенні покарання за сукупністю злочинів та вироків П. суд правильно застосував порядок призначення покарання, передбачений ч. 1 ст. 70 та 71 КК, однак не дав розмежування злочинів, по яким він призначив покарання з застосуванням ч. 1 ст. 70 та ч. 4 ст. 70 КК. Колегія суддів на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 311 та ч. 3 ст. 307 КК та злочинів, передбачених вироком суду від 26.04.2005 року призначила П. покарання у виді 5 років позбавлення волі. Вирок суду від 26.04.2005 р. призначено виконувати самостійно. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 та ст. 290 КК призначила йому покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК остаточно призначене П. покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі[204].

Таким чином, місцевий суд помилково одночасно застосував правила, передбачені ч. 1 ст. 70 КК, до злочинів, які були вчинені як до постановлення попереднього вироку, так і після нього. Крім того, зовсім не застосував правила, передбаченні ч. 4 ст. 70 КК.

Однак, з нашої точки зору, апеляційний суд повністю помилку районного суду не виправив, оскільки сам допустив помилку, не застосувавши правила, передбачені ч. 1 ст. 70 КК, для злочинів які були вчиненні до постановлення попереднього вироку (ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 311 та ч. 3 ст. 307 КК).

На наш погляд, суд повинен був призначити покарання наступним чином, спочатку:

а) за злочини передбачені ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 311 та ч. 3 ст. 307 КК;

б) потім за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК;

в) після цього за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (між покарання, призначеними за ч. 1 ст. 70 КК та покаранням, призначеним вироком від 26.04.2005 р.);

г) потім за злочини, передбачені ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 та ст. 290 КК;

д) після чого за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК;

е) і останнє, за правилами, передбаченими ст. 71 КК.

4) Четвертий вид судових помилок, пов'язаний з неправильним застосуванням (або не застосуванням) ст. 71 КК.

Приклад: Районний суд вироком від 11.12.2006 р. засудив М., раніше судимого 12.06.2001 р. за ч. 3 ст. 206 КК 1960 р. на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, — за ч. 2 ст. 140 КК 1960 р. на 1 рік позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 152 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 162 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК. 29.05.2007 р. апеляційний суд вирок місцевого суду скасував в частині призначення покарання і постановив свій вирок, яким засудив М. за ч. 2 ст. 140 КК 1960 р. на 1 рік позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 152 КК на 4 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 162 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що злочини, передбачені ч. 2 ст. 140 КК М. вчинив до постановлення попереднього вироку, злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК він вчинив 12.01.2005 р., злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК він вчинив 01.04.2005 р., злочин, передбачений ч. 1 ст. 152 КК та ч. 2 ст. 162 КК він вчинив 25.07.2005 р. Верховний Суд України вироки судів скасував і відзначив, що після ухвалення вироку від 12.06.2001 р. було встановлено, що М. 03.07.2000 р. та 05.11.2000 р. вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 140 КК 1960 р., а інші злочини — на протязі січня-липня 2005 р., тобто після постановлення зазначеного вироку. За таких обставин покарання засудженому за останнім за часом вироком повинно призначатися із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК[205].

Таким чином, місцевий та апеляційний суди помилково одночасно застосували правила, передбачені ч. 1 ст. 70 КК, до злочинів, які були вчинені як до постановлення попереднього вироку, так і після нього. Крім того, вони не застосували правила, передбачені ч. 4 ст. 70 КК (між покарання, призначеним за ч. 2 ст. 140 КК 1960 р. та покаранням, призначеним вироком від 12.06.2001 р.)

Однак, рішення районного суду та Верховного Суду України про застосування ст. 71 КК можливо тільки при варіанті № 3, тобто при застосуванні принципу складання покарання (призначеного за новим вироком у виді 1 року позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК 1960 р.) та покарання (призначеного за попереднім вироком від 12.06.2001 р. у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 206 КК 1960 р.). Якщо ж судом буде застосований варіант № 1, тобто принцип поглинення менш суворого покарання (призначеного за новим вироком у виді 1 року позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК 1960 р.) більш суворим покаранням (призначеного за попереднім вироком від 12.06.2001 р. у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 206 КК 1960 р.) то правові підстави для застосування ст. 71 КК, на наш погляд, відсутні.

На наш погляд, районний суд повинен був призначити покарання М. наступним чином, спочатку:

а) за злочин, передбачений ч. 2 ст. 140 КК 1960 р.;

б) потім за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (між покаранням, призначеним за ч. 2 ст. 140 КК 1960 р. та покаранням призначеним вироком від 12.06.2001 р.);

в) після чого за злочини, передбаченні ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 152, та ч. 2 ст. 162 КК;

г) після чого за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК;

д) і останнє, за правилами, передбаченими ст. 71 КК (варіант № 3) або за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК (варіант № 1).

В судовій практиці при призначенні покарання за сукупністю злочинів та вироків, коли засуджений після винесення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив два або більше злочинів, причому одні з яких вчинено до, а інші — після постановлення першого вироку, виникає ще багато питань, крім тих які ми розглянули, і на які повинна дати відповідь, як наука кримінального права, так і Верховний Суд України в роз’ясненнях постанови Пленуму.

1) Чи змінюються правила призначення покарань, якщо покарання за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК) та сукупністю вироків (ст. 71 КК) призначаються в різний час? Наприклад, особа спочатку засуджується за злочин, який вона вчинила після винесення вироку, але до повного відбуття покарання, а потім засуджується за злочин, який вона вчинила до постановлення першого вироку. Чи навпаки, спочатку за злочин, який вона вчинила до постановлення попереднього вироку, а після засуджується за злочин, який вона вчинила після постановлення першого вироку, але до повного відбуття покарання.

Приклад: Вироком суду від 04.04.2007 р. Р. було засуджено, який був раніше судимим: а) 21.09.2006 р. за ч. 2 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК; б) 30.01.2007 р. за ч. 2 ст. 309 КК, ч. 1 ст. 263 КК на підставі ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК на 3 роки 6 місяців позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення цього покарання покаранням, призначеним вироком суду від 30.01.2007 р. остаточне покарання визначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. У касаційному поданні прокурор вважає вирок суду незаконним, оскільки злочин, за який його засуджено 04.04.2007 р., вчинено ним в період іспитового строку, у зв’язку із звільненням від відбування покарання за вироком суду від 21.09.2006 р., а тому Р. слід було призначити покарання з застосуванням ст. 71 КК. Верховний Суд України, відмовляючи прокурору в застосуванні ст. 71 КК відзначив, що як убачається з матеріалів справи, 21.09.2006 р. Р. було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК. 30.01.2007 р. Р. було засуджено за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК на 3 роки позбавлення волі. Оскільки ці злочини засуджений вчинив до постановлення першого вироку, то суд на підставі ч. 4 ст. 70 КК до призначеного покарання частково приєднав покарання за вироком від 21.09.2006 р. і визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців із застосуванням ст. 75 КК. Злочин, за який Р. засуджено 04.04.2007 р. до позбавлення волі, яке належить відбувати реально, він вчинив 22.12.2006 р. і 24.01.2007 р., тобто до постановлення вироку від 30.01.2007 р., яким його звільнено від відбування покарання з випробуванням. За таких обставин застосування принципу часткового складання покарань, призначених Р. вироками суду від 30.01.2007 р. та 04.04.2007 р., є необґрунтованим, оскільки його звільнено від відбування покарання, призначеного 30.01.2007 р. на підставі ст. 75 КК. Не ґрунтується на законі доводи прокурора про те, що Р. слід було призначити покарання з застосуванням ст. 71 КК, оскільки злочин за який його засуджено останнім вироком, він вчинив після постановлення щодо нього вироку від 21.09.2006 р. Як убачається з матеріалів справи, покарання призначене Р. вироком від 21.09.2006 р. частково приєднано до покарання, призначеного йому вироком від 30.01.2007 р. Тобто, на момент постановлення вироку від 04.04.2007 р. воно не існувало самостійно і без втручання у вирок від 30.01.2007 р. це покарання не могло бути приєднане до покарання, призначеного оскаржуваним вироком. Колегія суддів виключила з вироку посилення про призначення Р. покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК і вважає його засудженим за ч. 2 ст. 309 КК до призначеного судом покарання, а вирок суду від 30.01.2007 р. щодо нього, постановлено виконувати самостійно[206].

З нашої точки зору, рішення Верховного Суду України про відмову застосувати ст. 71 КК, є сумнівним. По-перше, покарання призначене Р. вироком від 21.09.2006 р. було на підставі ч. 4 ст. 70 КК поглинене покаранням, призначеним засудженому вироком від 30.01.2007 р., а не частково приєднано до нього. По-друге, аргумент вищестоящого суду про те, що покарання призначене вироком від 21.09.2006 р. не існувало самостійно і без втручання у вирок від 30.01.2007 р. це покарання не могло бути приєднане до покарання, не є переконливим, оскільки аналіз п. 25 постанови Пленуму свідчить про те, що при одночасному призначенні покарання за сукупністю злочинів та вироків враховується не той вид та розмір покарання призначений засудженому за попереднім вироком, а той вид та розмір покарання, якій призначений особі на підставі ч. 4 ст. 70 КК і який може суттєво відрізнятися від покарання за вироком першого суду. По-третє, якщо би Р. був засудженим одночасно за злочини, які він вчинив до і після постановлення вироку від 21.09.2006 р., то суд повинен був йому призначити спочатку покарання за злочини передбаченні ч.1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК, після цього призначити покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК, потім призначити покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, після цього призначити покарання за злочини, передбаченні ч. 2 ст. 309 КК, які Р. вчинив 22.12.2006 р. та 24.01.2007 р., і на решті, призначити покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК, приєднавши повністю або частково невідбуту частину покарання, яка була призначена на підставі ч. 4 ст. 70 КК, а не невідбуту частину покарання призначену вироком суду від 21.09.2006 р. Звертаємо увагу також на те, що послідовність застосування правил призначення покарання, яка запропонована у п. 25 постанови Пленуму, в нашому випадку, як при одночасному застосуванні правил призначення покарання за сукупністю злочинів та вироків, а також при застосуванні цих правил у різний час, не була порушена.

Більш складна виникає ситуація, коли ця послідовність застосування правил, передбачених п. 25 постанови Пленуму, порушується наприклад, особа спочатку засуджується за злочин, який вона вчинила після винесення вироку, але до повного відбуття покарання, а потім засуджується за злочин, який вона вчинила до постановлення першого вироку. Для наочності звернемося то того ж прикладу, тільки Р. спочатку допустимо буде засудженим за злочини, передбаченні ч. 2 ст. 309 КК, які той вчинив 22.12.2006 р. та 24.01.2007 р., а після цього за злочини, передбаченні ч. 1 ст. 263 та ч. 2 ст. 309 КК, які він вчинив до постановлення вироку від 21.09.2006 р. Покарання по другому вироку йому було призначено таким чином, спочатку, за злочини, передбаченні ч. 2 ст. 309 КК, які він скоїв в грудні 2006 р. та в січні 2007 р., а потім на підставі ст. 71 КК. Покарання по останньому вироку засудженому слід було би призначити таким чином, спочатку за злочини, передбаченні ч. 1 ст. 263 КК, ч. 2 ст. 309 КК, потім на підставі ч. 1 ст. 70 КК, а після цього на підставі ч. 4 ст. 70 КК.

Таким чином, можна зробити висновок про те, що не дивлячись на процесуальні «завади», правила призначення покарання, коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в декількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після, повинні застосовуватися з обов’язковим врахуванням правил, передбачених, як ч. 4 ст. 70 КК, так і ст. 71 КК.

2) При ізольованому застосуванні правил, передбачених ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК, існують взаємно виключні вимоги до цих правил, зокрема:

а) — коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання (ст. 75 КК), вчинила до постановлення вироку у першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально. Застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно (п. 23 постанови Пленуму);

— у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 КК (ч. 3 ст. 78 КК);

б) — якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, то покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій — третій цієї статті У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 КК (ч. 4 ст. 70 КК);

— якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком;

в) в розділі 2.1.2. посібника ми звертали увагу на те, що по різному вирішується питання про зарахування в строк остаточного покарання, періоду часу покарання, відбутого за попереднім вироком. Так, якщо при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів, передбаченого ч. 4 ст. 70 КК — даний час відбування покарання зараховується в строк остаточного покарання, то при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків, передбаченого ст. 71 КК, цей час відбування покарання не зараховується в строк остаточного покарання.

В зв’язку з цим виникають наступні питання.

Чи можливе виконання першого вироку самостійно на підставі якого засудженого звільнено від відбування покарання при одночасному застосуванні правил, передбачених ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК?

Яку «частину» покарання слід враховувати при одночасному застосуванні правил, передбачених ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК, якщо за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК) покарання складаються повністю або частково, а за сукупністю вироків (ст. 71 КК), до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднують тільки невідбуту частину покарання за попереднім вироком?

Як правильно вирішити питання про зарахування в строк остаточного покарання, періоду часу покарання, відбутого за попереднім вироком, якщо при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів, передбаченого ч. 4 ст. 70 КК — даний час відбування покарання зараховується в строк остаточного покарання, то при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків, передбаченого ст. 71 КК, цей час відбування покарання не зараховується в строк остаточного покарання?

2а) Про можливість виконання першого вироку самостійно на підставі якого засудженого звільнено від відбування покарання, при одночасному застосуванні правил, передбачених ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК, в судовій практиці існують різні точки зору.

Приклад перший: Районний суд вироком від 10.10.2007 р. засудив П., раніше судимого 26.04.2005 р. за ч. 1 ст. 185 КК, ч. 1 ст. 309 КК на 2 роки обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 1 ст. 321 КК на 1 рік позбавлення волі, за ч. 2 ст. 311 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК на 5 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК із застосуванням ст. 69 КК на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, за ст. 290 КК на 1 рік обмеження волі, за ч. 2 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК остаточно призначено йому покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що П. вчинив злочини, передбаченні ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 311 та ч. 3 ст. 307 КК до постановлення першого вироку, а інші злочини після постановлення цього вироку. Апеляційний суд ухвалою від 07.08.2008 р. вирок місцевого суду змінив і зокрема вказав, що при призначенні покарання за сукупністю злочинів та вироків П. суд правильно застосував порядок призначення покарання, передбачений ч. 1 ст. 70 та ст. 71 КК, однак не дав розмежування злочинів, по яким він призначив покарання із застосуванням ч. 1 ст. 70 та ч. 4 ст. 70 КК. Колегія суддів на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 311 та ч. 3 ст. 307 КК та злочинів, передбачених вироком суду від 26.04.2005 р. призначила П. покарання у виді 5 років позбавлення волі. Вирок суду від 26.04.2005 р. необхідно виконувати самостійно. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 та ст. 290 КК призначила йому покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК остаточно призначене П. покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі[207].

Приклад другий: Районний суд вироком від 28.06.2007 р. засудив Н., раніше судимого 17.05.2005 р. за ч. 3 ст. 305 КК, ч. 3 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, а на підставі ст. 71 КК остаточно призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Із матеріалів справи вбачається, що Н. вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК, 02.04.2005 р., а злочин, передбачений ч. 2 ст. 307 КК, той вчинив 13.02.2006 р. Апеляційний суд ухвалою від 20.05.2008 р. вирок місцевого суду в частині призначеного Н. покарання змінив і призначив за ч. 2 ст. 309 КК покарання у виді 2 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК призначив тому покарання у виді 5 років позбавлення волі й на підставі ст. 75 КК звільнив засудженого від відбування покарання. За ч. 2 ст. 307 КК призначив засудженому 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ст. 71 КК призначив йому покарання у виді 5 років 6 місяців[208].

Приклад третій: Районний суд вироком від 07.12.2006 р. засудив С., раніше судимого 18.04.2006 р. за ч. 3 ст. 184 КК, ч. 2 ст. 186 КК на 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 190 КК на 2 роки 2 місяці позбавлення волі, за ч. 1 ст. 262 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. За ч. 2 ст. 190 КК призначено С. покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК остаточно призначено йому покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що С. вчинив всі злочини до постановлення попереднього вироку, за виключенням двох злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190 КК, які він вчинив в травні і червні 2006 р. Верховний Суд України, у задоволенні касаційної скарги засудженого відмовив і зокрема відзначив, що покарання останньому призначено відповідно до вимог статей 65, 70 та 71 КК[209].

З нашої точки зору, не можливо не тільки виконувати перший вирок самостійно на підставі якого засудженого було звільнено від відбування покарання, а також не можливо звільняти засудженого від відбування покарання з випробуванням при “проміжному” призначенні покарань, якщо при цьому одночасно застосовані правила, передбаченні ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК.

В.І. Тютюгін обґрунтовуючи необхідність правил, передбачених в п. 23 постанови Пленуму, відзначав, що це обумовлено тим, що одне покарання призначено “умовно”, а інше “реально”, тому ні поглинуті одне іншим, ні складені між собою вони не можуть, і суд вимушений використовувати тут принцип одночасного застосування призначених за окремі злочини покарань[210]. Однак, таких перешкод закон не має, коли одне покарання призначено “умовно”, а інше “реально”, при призначені покарання за сукупністю вироків. Більш того, згідно ч. 3 ст. 78 КК у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 КК, а Верховний Суд України в цих випадках рекомендує “не застосовувати повторно до таких осіб звільнення від відбування покарання з випробуванням під час розгляду справи про новий злочин” (п. 10 постанови Пленуму)[211]. Крім того, якщо буде одне покарання призначено “умовно”, а інше “реально”, то виникають питання, яким чином і скільки невідбутих частин покарання необхідно буде приєднувати на підставі ст. 71 КК до покарання призначеного за новим вироком і яким чином їх виконувати? Рішення апеляційного суду від 07.08.2008 р.[212] про те, що необхідно до покарання за новим вироком приєднувати тільки невідбуту частину “реального” покарання, а “умовне” покарання виконувати самостійно, суперечить вимогам ч. 3 ст. 78 КК. Не відповідає вимогам закону і рішення апеляційного суду від 20.05.2008 р.[213]. По-перше, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК суперечить роз’ясненням п. 23 постанови Пленуму, в якому вказано, що у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення остаточного покарання — виходячи з його виду й розміру[214]. По-друге, рішення апеляційного суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням за покарання призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК суперечить тому же пункту постанови Пленуму, оскільки таке звільнення приймається тільки після визначення остаточного покарання, однак призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК є тільки “проміжним”, а остаточним покаранням в цьому випадку буде покарання призначене за сукупністю вироків. Крім того, на наш погляд, апеляційний суд допустив протиріччя в своєму рішенні, спочатку він звільнив засудженого від відбування покарання з випробуванням за покарання призначене на підставі ч. 4 ст. 70 КК, а потім це своє рішення “скасував” і невідбуту частину цього покарання приєднав до покарання, призначеного за новим вироком.

2б) Питання про те, як необхідно враховувати “повністю призначене покарання” на підставі ч. 4 ст. 70 КК, а також “невідбуту частину покарання” є одним із складних, оскільки “має місце так званий “збіг” сукупності злочинів та сукупності вироків”[215], а правила призначення покарання, передбаченні ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК, в цій ситуації, є взаємовиключними. Для оглядності цієї проблеми приведемо такий приклад. Чотири особи були засудженні за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК на 4 роки позбавлення волі. Після того, як вони відбули 3 роки покарання, було встановлено, що перша особа до попереднього вироку вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 309 КК, друга особа вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК, після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, третя особа вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 309 КК до попереднього вироку, а злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК, після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, четверта особа ні яких злочинів не вчиняла.

Першій особі за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом повного складання призначених покарань, остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. У цьому випадку в строк покарання, зараховується 3 роки покарання, який ця особа частково відбула за попереднім вироком. Таким чином, першій особі фактично осталося відбути 2 роки позбавлення волі.

Другій особі за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі, а на підставі ч. 1 ст. 71 КК, шляхом приєднання невідбутої частини за попереднім вироком в розмірі 1 року позбавлення волі (4–3) до покарання, призначеного за новим вироком повністю, остаточно призначене покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Третій особі за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом повного складання призначених покарань, остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. За вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі, а на підставі ч. 1 ст. 71 КК, шляхом приєднання невідбутої частини за попереднім вироком в розмірі 2 років позбавлення волі (5–3) до покарання, призначеного за новим вироком повністю, остаточно призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі. У цьому випадку в строк покарання, на підставі ч. 4 ст. 70 КК, зараховується 3 роки покарання, який ця особа частково відбула за попереднім вироком. У зв’язку з цим, третя особа підлягає звільненню від призначеного покарання, оскільки фактично його відбула. Таким чином, перша і друга особам (які вчинили по одному злочину) необхідно буде відбувати ще покарання у виді 2 років позбавлення волі, четвертій особі (яка ніяких злочинів не вчиняла) — ще 1 рік позбавлення волі, а третя особа, яка вчинила більше всього злочинів, буде звільнена з місць позбавлення волі.

Ось які “парадоксальні” висновки можна зробити, якщо буквально виконувати вимоги ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК при одночасному їх застосуванні.

В цій ситуації ми пропонуємо як виключення з правил (а чому це правило не може бути застосованим, дивись розділ посібника 4.1.) пропозицію В.І. Тютюгіна про те, що “до покарання, остаточно визначеного за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК — В.Б.), здійснюється зарахування того покарання, яке вже було повністю чи частково відбуте за попереднім вироком. Отримане після такого зарахування покарання і є тією його остаточною мірою, яка в кінцевому підсумку і належить відбувати засудженому”[216]. На наш погляд, ця пропозиція В.І. Тютюгіна при призначені покарання при одночасному застосуванні ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК, вирішує цю проблему.

Якщо застосувати наш приклад, то третій особі необхідно тепер призначити покарання наступним чином. Спочатку за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі, а потім на підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом повного складання призначених покарань, остаточно призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. Після цього на цій стадії здійснюємо зарахування того покарання (3 років позбавлення волі), яке ця особа частково відбула за попереднім вироком і це покарання у виді 2 років позбавлення волі (5–3) стає його остаточною мірою. Обґрунтованість пропозиції В.І. Тютюгіна в цьому випадку полягає в тому, що ми підвели під один знаменник остаточний розмір покарання, призначений за правилами ч. 4 ст. 70 КК, та розмір невідбутої частини покарання (2 роки позбавлення волі), які тепер стали рівними між собою, тому що це стало одним і тим же явище, тільки погляд на нього з різних сторін. Потім ми призначаємо третій особі покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, у виді 1 року позбавлення волі. Після цього, приєднуємо невідбуту частину покарання повністю до покарання, призначеного за новим вироком і на підставі ст. 71 КК призначаємо йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, які вона фактично повинна відбути. При цьому звертаємо увагу, що ми не зараховуємо в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, 3 роки позбавлення волі, які ця особа частково відбула за попереднім вироком, оскільки ми вже цей строк зарахували, коли визначали остаточний розмір покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК.

Принциповим в цій ситуації є наступне рішення Пленуму Верховного Суду України, яке має концептуальне значення для судової практики.

Приклад: Міський суд вироком від 11.06.1996 р. засудив М., раніше судимого 19.01.1993 р. за ч. 1 ст. 186 КК 1960 р. на 1 рік 6 місяців позбавлення волі, — за ч. 3 ст. 140 КК 1960 р. на 5 років позбавлення волі, за ст. 17 — ч. 3 ст. 140 КК 1960 р. на 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що М. вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 140 КК 1960 р., 26.09.1992 р., а злочин, передбачений ст. 17 — ч. 3 ст. 140 КК 1960 р., 06.01.1995 р. Пленум Верховного Суду України вирок суду змінив і зокрема відзначив, що засуджений вироком від 19.01.1993 р. М. повністю відбув покарання в квітні 1994 р. Після цього було встановлено, що М. винний ще в двох злочинах, перший який вчинив до, а другий — після ухвалення цього вироку. Таким чином, відповідно до наведених обставин при призначенні М. покарання за другим вироком у даній справі суду необхідно було застосувати як ч. 3 ст. 42 КК, так і ст. 43 КК. При цьому суд повинен був, застосувавши ч. 3 ст. 42 КК, зарахувати М. покарання, відбуте ним за першим вироком від 19.01.1993 р., а потім застосувати правила ст. 43 КК. Пленум постановив на підставі ч. 3 ст. 42 КК за сукупністю вчинених злочинів, передбачених ч. 3 ст. 140 КК 1960 р. (за вироком суду від 11.06.1996 р.) і ч. 1 ст. 186 КК 1960 р. (за вироком від 19.01.1993 р.), призначити М. покарання у виді 5 років позбавлення волі. Зарахувати в строк основного покарання, відбуте ним за ч. 1 ст. 186 КК, — 1 рік 6 місяців позбавлення волі і вважати невідбутими 3 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 43 КК 1960 р. до покарання, призначеного судом М. за ст. 17 — ч. 3 ст. 140 КК 1960 р., частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного за сукупністю злочинів, і остаточно визначити М. покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі[217].

При цьому ми звертаємо увагу на те, що ці правила можуть застосовуватися тільки в тих випадках, коли покарання призначене за попереднім вироком «належить до так званих строкових покарань і в зв’язку з цим відбувається засудженим, тобто триває у часі»[218], а крім того не змінюється в майбутньому і особа відбуває його повністю чи частково на момент постановлення нового вироку.

Однак, в судовій практиці зустрічаються більш складні ситуації, коли: 2б-1) за попереднім вироком особа «засуджена до штрафу, який належить до так званих одноактних видів покарань»[219];

2б-2) призначене покарання судом “змінюється” в майбутньому, наприклад: а) засуджений звільняється від покарання на підставі акту амністії; б) особа умовно-достроково звільняється від відбування покарання (ст. 81 КК).

2б-1) Особливість цієї ситуації полягає у тому, що не може здійснено зарахування штрафу, яке сплатив повністю чи частково за попереднім вироком засуджений, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, а також у тому, яким шляхом буде призначене покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом складання призначених покарань).

Якщо суд прийде до висновку про призначення покарання засудженому на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, то незалежно від того сплатив той штраф чи не сплатив, остаточний розмір покарання, призначений за правилами ч. 4 ст. 70 КК, та розмір невідбутої частини покарання, якій необхідно враховувати при призначенні покарання за сукупністю вироків, стають рівними між собою.

Більш складною є ситуація, коли суд прийде до висновку про необхідність при застосуванні правил, передбачених ч. 4 ст. 70 КК, призначити покарання шляхом складання призначених покарань. Однак це суд зробити не може, оскільки згідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК штраф при призначенні його за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарань не підлягає і ці покарання виконуються самостійно. Складність цієї ситуації полягає у тому, що при призначенні покарання за сукупністю вироків “існує дві невідбуті частини покарання” (невідбута частина покарання яка складається із покарання призначеного останнім вироком + невідбута частина покарання за попереднім вироком — штраф). В цьому випадку, на підставі ст. 71 КК до покарання призначеного за новим вироком необхідно приєднати повністю або частково спочатку першу невідбуту частину покарання, а після цього застосувати правила, передбаченні ч. 3 ст. 72 КК, в результаті чого покарання призначене за сукупністю вироків і штраф виконувати самостійно.

Приклад: Районний суд вироком від 13.05.2008 р. засудив Н., раніше судимого 07.02.2007 р. за ч. 1 ст. 162 КК до штрафу у розмірі 850 грн., — за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 4 ст. 185 КК на 5 років 6 місяців позбавлення волі, за ч. 3 ст. 357 КК на 2 роки обмеження волі, На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено йому покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що Н. вчинив всі ці злочини, як до постановлення попереднього вироку, так і після нього. У касаційному поданні прокурор зокрема звертає увагу на те, що суд не застосував при призначенні покарання правила передбаченні ч. 4 ст. 70 КК. Верховний Суд України задовольнив касаційне подання, вирок суду скасував і зокрема відзначив, що суд також не застосував ст. 71 КК[220].

З нашої точки зору покарання засудженому Н. повинно було призначено таким чином (розглянемо більш складну ситуацію):

— спочатку призначити засудженому покарання за злочини, передбаченні ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 та ч. 3 ст. 357 КК, який той вчинив у 2006 році;

— потім призначити покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК;

— після цього призначити покарання на підставі ч. 3 ст. 72 КК, в результаті чого покарання призначене за сукупністю злочинів і штраф виконувати самостійно.

— покарання призначене на підставі ч. 1 ст. 70 КК та штраф стають одночасно невідбутими частинами покарання;

— потім призначити засудженому покарання за злочини, передбаченні ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 та ч. 3 ст. 357 КК, який той вчинив після 07.02.2007 р.;

— після цього призначити покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК;

— потім призначити покарання за сукупністю вироків. В цьому випадку, на підставі ст. 71 КК до покарання призначеного за сукупністю злочинів, вчинених після 07.02.2007 р., необхідно приєднати повністю або частково спочатку першу невідбуту частину покарання, тобто покарання призначене за сукупністю злочинів вчинених у 2006 р., а після цього застосувати правила, передбаченні ч. 3 ст. 72 КК. В результаті чого покарання призначене за сукупністю вироків і штраф необхідно виконувати самостійно.

2б-2) Як ми раніше відзначали (в розділі 1.3. посібника), в цих випадках правила ч. 4 ст. 70 КК або не можуть бути застосовані до засудженого чи застосовуються «не в повному обсязі».

В першому випадку, якщо особа була звільнена від покарання, наприклад, на підставі акту амністії, то до неї не може бути застосована ч. 4 ст. 70 КК, оскільки таке звільнення від покарання носить безумовний характер. Тому в цій ситуації не можуть виникнути вимога про одночасне застосування правил, передбачених ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК.

З нашої точки зору ситуація в другому випадку найбільш складна і неоднозначна як в теоретичному так і практичному плані.

Виникає конкретне питання, який розмір покарання необхідно враховувати: а) розмір покарання, який був призначений попереднім вироком; б) розмір покарання, який був зменшений на строк покарання на який засуджений був умовно-достроково звільнений від відбування?

На наш погляд, «процесуальні перешкоди» не дозволяють суду враховувати в повному обсязі покарання призначене по попередньому вироку (більш детально це питання розглянуто нами в розділі 1.3. посібника), тобто необхідно враховувати той розмір покарання, який залишився після зменшення на строк покарання на який особа була умовно-достроково звільнена.

Проблема тепер полягає у тому, що ми не можемо тепер одразу у всіх випадках підвести під один знаменник остаточний розмір покарання, призначений за правилами ч. 4 ст. 70 КК, та розмір невідбутої частини покарання, який застосовується на підставі ст. 71 КК, оскільки вони перестали бути одним і тим же явищем, так як їх розміри перестають співпадати між собою. Крім того, з’являються “дві” невідбуті частини покарання, які необхідно спочатку скласти між собою, а потім застосовувати правила, передбаченні ст. 71 КК.

Варіанти які можуть виникнути при цьому, залежать в першу чергу від того, які принципи покарання (шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань) будуть застосовані на підставі ч. 4 ст. 70 КК.

На наш погляд, може бути чотири варіанти.

Варіант № 1. Був застосований принцип поглинення менш суворого покарання, який був призначений за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку, більш суворим покаранням, який був призначений попереднім вироком.

Приклад. Особі за попереднім вироком було призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, із яких вона відбула 3 роки, а на 2 роки була умовно-достроково звільнена від відбування покарання. За злочин, який вона вчинила до постановлення попереднього вироку, їй було призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі, а за злочин, вчинений нею протягом невідбутої частини покарання, було призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Покарання засудженому призначається наступним чином:

а) спочатку призначаємо покарання у виді 1 року позбавлення волі за злочин, вчинений особою до постановлення попереднього вироку;

б) встановлюємо той розмір покарання, який залишився після зменшення на строк покарання на який особа була умовно-достроково звільнена, який рівняється 3 рокам позбавлення волі [5 років позбавлення волі (покарання призначене попереднім вироком суду) — 2 роки позбавлення волі (строк, на який особу було умовно-достроково звільнено)];

в) призначаємо покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і призначаємо покарання у вигляді 3 років позбавлення волі;

г) після цього на цій стадії здійснюємо зарахування того покарання (3 років позбавлення волі), яке ця особа частково відбула за попереднім вироком і покарання у розмірі 0 років позбавлення волі (3–3) стає його остаточною мірою. (Цей варіант фактично не відрізняється від тієї ситуації, коли покарання призначене по попередньому вироку не “змінюється” в майбутньому і особа відбуває його повністю чи частково на момент постановлення нового вироку, оскільки призначене покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку, ніяким чином не вплинув на розмір покарання, призначений на підставі ч. 4 ст. 70 КК, так як воно було поглинуто більш суворим покаранням);

д) складуємо між собою невідбуті частини покарання за попереднім вироком, яке дорівнюється 2 рокам позбавлення волі [2 роки позбавлення волі на які особа була умовно-достроково звільнена від відбування покарання) + 0 років позбавлення волі (розмір того покарання, який став його остаточною мірою)];

е) і останнє, на підставі ст. 71 КК, до покарання у виді 2 років позбавлення волі, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднуємо невідбуті частини покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Варіант № 2. Був застосований принцип поглинення менш суворого покарання, який був призначений попереднім вироком, більш суворим покаранням, який був призначений за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку.

Приклад. Особі за попереднім вироком було призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, із яких вона відбула 2 роки, а на 1 рік була умовно-достроково звільнена від відбування покарання. За злочин, який вона вчинила до постановлення попереднього вироку, їй було призначено 5 років позбавлення волі, а за злочин, вчинений нею протягом невідбутої частини покарання, було призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Покарання засудженому призначається наступним чином:

а) спочатку призначаємо покарання у виді 5 років позбавлення волі за злочин, вчинений особою до постановлення попереднього вироку;

б) встановлюємо той розмір покарання, який залишився після зменшення на строк покарання на який особа була умовно-достроково звільнена, який рівняється 2 роки позбавлення волі [3 роки позбавлення волі (покарання призначене попереднім вироком суду) — 1 рік позбавлення волі (строк, на який особу було умовно-достроково звільнено)];

в) призначаємо покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і призначаємо покарання у вигляді 5 років позбавлення волі;

г) після цього на цій стадії здійснюємо зарахування того покарання (2 роки позбавлення волі), яке ця особа частково відбула за попереднім вироком і покарання у розмірі 3 років позбавлення волі (5–2) стає його остаточною мірою;

д) складуємо між собою невідбуті частини покарання за попереднім вироком, яке дорівнюється 4 рокам позбавлення волі [1 рік позбавлення волі на які особа була умовно-достроково звільнена від відбування покарання) + 3 роки позбавлення волі (розмір того покарання, який став його остаточною мірою)];

е) і останнє, на підставі ст. 71 КК, до покарання у виді 2 років позбавлення волі, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднуємо суму невідбутих частин покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Варіант № 3. Застосування принципу повного складання призначених покарань.

Приклад. Особі за попереднім вироком було призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, із яких вона відбула 2 роки, а на 2 роки була умовно-достроково звільнена від відбування покарання. За злочин, який вона вчинила до постановлення попереднього вироку, їй було призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, а за злочин, вчинений нею протягом невідбутої частини покарання, було призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Покарання засудженому призначається наступним чином:

а) спочатку призначаємо покарання у виді 3 років позбавлення волі за злочин, вчинений особою до постановлення попереднього вироку;

б) встановлюємо той розмір покарання, який залишився після зменшення на строк покарання на який особа була умовно-достроково звільнена, який рівняється 2 роки позбавлення волі [4 роки позбавлення волі (покарання призначене попереднім вироком суду) — 2 роки позбавлення волі (строк, на який особу було умовно-достроково звільнено)];

в) призначаємо покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом повного складання призначених покарань і призначаємо засудженому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі (3+2);

г) після цього на цій стадії здійснюємо зарахування того покарання (2 роки позбавлення волі), яке ця особа частково відбула за попереднім вироком і покарання у розмірі 3 років позбавлення волі (5–2) стає його остаточною мірою;

д) складуємо між собою невідбуті частини покарання за попереднім вироком, яке дорівнюється 5 рокам позбавлення волі [2 роки позбавлення волі на які особа була умовно-достроково звільнена від відбування покарання) + 3 роки позбавлення волі (розмір того покарання, який став його остаточною мірою)];

е) і останнє, на підставі ст. 71 КК, до покарання у виді 2 років позбавлення волі, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднуємо суму невідбутих частин покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Варіант № 4. Був застосований принцип часткового складання призначених покарань.

Приклад. Особі за попереднім вироком було призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, із яких вона відбула 2 роки, а на 2 роки була умовно-достроково звільнена від відбування покарання. За злочин, який вона вчинила до постановлення попереднього вироку, їй було призначено 3 роки позбавлення волі, а за злочин, вчинений нею протягом невідбутої частини покарання, було призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Покарання засудженому призначається наступним чином:

а) спочатку призначаємо покарання у виді 3 років позбавлення волі за злочин, вчинений особою до постановлення попереднього вироку;

б) встановлюємо той розмір покарання, який залишився після зменшення на строк покарання на який особа була умовно-достроково звільнена, який рівняється 2 роки позбавлення волі [4 роки позбавлення волі (покарання призначене попереднім вироком суду) — 2 роки позбавлення волі (строк, на який особу було умовно-достроково звільнено)];

в) призначаємо покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань і призначаємо засудженому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі;

г) після цього на цій стадії здійснюємо зарахування того покарання (2 роки позбавлення волі), яке ця особа частково відбула за попереднім вироком і покарання у розмірі 2 років позбавлення волі (4–2) стає його остаточною мірою;

д) складуємо між собою невідбуті частини покарання за попереднім вироком, яке дорівнюється 4 рокам позбавлення волі [2 роки позбавлення волі на які особа була умовно-достроково звільнена від відбування покарання) + 2 роки позбавлення волі (розмір того покарання, який став його остаточною мірою)];

е) і останнє, на підставі ст. 71 КК, до покарання у виді 2 років позбавлення волі, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднуємо суму невідбутих частин покарання у виді 4 років позбавлення волі.

2в) Крім цього ми відповіли також і на питання проте, що нема потреби зараховувати в строк остаточного покарання, призначеного на підставі ст. 71 КК, період часу покарання, відбутого засудженим за попереднім вироком, при одночасному застосуванні правил, передбачених ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК.

Однак в судовій практиці виникають ситуації, коли всі випадки (2а +2б + 2в) можуть бути об’єднанні в одній кримінальній справі.

Приклад: Районний суд вироком від 23.02.2009 р. засудив К., раніше судимого: а) 26.11.2007 р. за вчинення злочинів на 1 рік 6 місяців позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК; б) 29.02.2008 р. за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі, а вирок від 26.11.2007 р. постановлено виконувати самостійно, — за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі з конфіскацією ½ частини майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією ½ майна. В порядку ч. 4 ст. 70 КК в строк покарання зараховано покарання відбуте частково за попереднім вироком. На підставі ст. 71 КК остаточно призначено йому покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Вирок від 26.11.2007 р. постановлено виконувати самостійно Із матеріалів справи вбачається, що К. вчинив злочини, передбаченні ч. 2 ст. 309 КК, 23.11.2007 р. та 20.03.2008 р., а злочин, передбачений ч. 2 ст. 307 КК, 20.03.2008 р. Покарання по вироку від 29.02.2008 р. він відбував в період з 13.01.2008 р. по 02.04.2008 р., а 03.04.2008 р. до нього був застосований запобіжний захід — взяття під варту по останній кримінальний справі. Крім того, по попередній кримінальній справі до К. також був застосований запобіжний захід — взяття під варту з 13.01.2008 р.[221].

На наш погляд, районний суд насамперед допустив наступні помилки:

— не призначив покарання за злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК, який засуджений вчинив 23.11.2007 р.;

— не призначив покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК між цим покаранням, та покаранням, яке було призначене вироком від 29.02.2008 р.;

— необґрунтовано за сукупністю вироків конфіскував все майно засудженого, не дивлячись на те, що це додаткове покарання було призначено по ч. 2 ст. 307 КК у виді конфіскації ½ частини майна;

— не мав право приймати рішення про виконання вироку суду від 26.11.2007 р. самостійно, оскільки при призначенні покарання за сукупністю вироків, це можливо тільки у випадку, передбаченого ч. 3 ст. 72 КК.

З нашої точки зору покарання засудженому К. повинно було призначено таким чином:

— спочатку призначити покарання за злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК, який той вчинив 23.11.2007 р.;

— після цього призначити покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК між цим покаранням, а також покаранням, яке було призначено вироком суду від 29.02.2008 р. за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК;

— потім необхідно було зарахувати частину відбутого покарання за вироком від 29.02.2008 р., яке дорівнюється 02 місяцям 20 днів (03.04.2008 р. — 13.01.2008 р.) в покарання призначене на підставі ч. 4 ст. 70 КК, в зв’язку з чим цей розмір покарання є одночасно і невідбутою частиною покарання;

— після цього, призначити покарання, за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309 та ч. 2 ст. 307 КК, які були вчиненні 20.03.2008 р.;

— потім призначити покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК;

— після цього призначити покарання на підставі ст. 71 КК. Оскільки при призначенні покарання за сукупністю вироків необхідно застосовувати як одночасно правила призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, так і ці правила, які були вже застосовані раніше, ситуація ускладнюється тим що в цій ситуації існують дві невідбуті частини покарання (невідбута частина покарання яку ми встановили раніше + невідбута частина покарання по вироку від 26.11.2007 р.). В цьому випадку до покарання призначеного за новим вироком необхідно було приєднати повністю або частково спочатку одну невідбуту частину покарання, а потім іншу. Тобто фактично ст. 71 КК необхідно було застосувати двічі;

— строк відбуття покарання засудженому К необхідно було обчислювати з 03.04.2008 р.

Щоб не припускатися помилки при одночасному призначенні покарань за сукупністю злочинів і вироків, ми пропонуємо методику з використанням наглядної схеми вчинення злочинів і постановлення вироків за часом, а також загально логічних методів аналізу і синтезу.

За допомогою наочного прикладу (схема № 2), що містить різні випадки призначення покарання за сукупністю злочинів та вироків, розглянемо детально методику застосування правил одночасного призначення покарань за сукупністю злочинів та вироків.

СХЕМА № 2

1 — дата постановлення першого вироку 10.06.2006 р. за злочин вчинений 03.03.2006 р., та передбачений ст. 366 ч. 1 КК;

2 — злочин, вчинений 03.03.2006 р. за який особу засуджено першим вироком 10.06.2006 р.;

3 — злочини, вчинені до постановлення першого вироку:

01.02.2006 р. — ст. 186 ч. 2 КК;

20.02.2006 р. — ст. 367 ч. 1 КК;

4 — злочини, вчинені після постановлення першого вироку:

12.07.2006 р. — ст.191 ч. 3 КК;

05.08.2006 р. — ст. 187 ч. 2 КК;

5 — дата постановлення другого вироку 12.12.2006 р.

6 — дата обрання запобіжного заходу — взяття під варту за вчинення нових злочинів 12.10.2006 р.

Відповідно до схеми № 2 особа раніше засуджена вироком від 10.06.2006 р. за злочин, передбачений ст. 366 ч. 1 КК, до штрафу в розмірі 510 грн. та з позбавлення права обіймати посади бухгалтера строком на 3 роки. Цей злочин засуджений вчинив 03.03.2006 р. Враховуючи вищевикладене, пропонуємо наступний порядок призначення покарання:

а) спочатку призначаємо покарання за кожен зі злочинів, що були вчинені до проголошення попереднього вироку від 10.06.2006 р. Наприклад, за ст. 186 ч. 2 КК на 4 роки позбавлення волі, а за ст. 367 ч. 1 КК на 2 роки обмеження волі з позбавлення права обіймати посади бухгалтера строком на 2 роки;

б) потім, відповідно до частин 1 та 3 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань і з урахуванням правил, передбачених ч. 1 ст. 72 КК, 2 роки обмеження волі переводимо в 1 рік позбавлення волі, і призначаємо покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади бухгалтера строком на 2 роки;

в) після цього на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого додаткового покарання більш суворим додатковим покаранням, а також з урахуванням вимог ч. 3 ст. 72 КК, призначаємо покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі і з позбавленням права обіймати посади бухгалтерів на 3 роки, це покарання, а також основне покарання призначене вироком суду від 10.06.2006 р. у виді штрафу у розмірі 510 грн., виконуються самостійно;

г) потім визначаємо невідбуту частину додаткового покарання. Враховуючи, що вирок суду від 10.06.2006 р. набрав законної сили 25.06.2006 р., слід відзначити, що засуджений згідно з ч. 3 ст. 55 КК, на час постановлення останнього вироку, відбув 05 міс. 17 днів (12.12.2006 р. — 25.06.2006 р.). Таким чином, невідбута частина додаткового покарання складає 2 роки 06 місяців 13 днів (30 днів 11 місяців 2 роки — 17 днів 05 місяців). Невідбута частина основного покарання дорівнюється розміру основного покарання, призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК;

д) призначаємо покарання за кожен зі злочинів, що були вчинені після постановлення попереднього вироку від 10.06.2006 р. Наприклад, за ст. 187 ч. 2 КК на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, а за ст. 191 ч. 3 КК на 4 роки обмеження волі з позбавлення права обіймати посади бухгалтера строком на 2 роки.

е) потім, відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням і з урахуванням правил, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 72 КК, 4 роки обмеження волі переводимо в 2 роки позбавлення волі, і призначаємо покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади бухгалтера строком на 2 роки та з конфіскацією всього майна;

є) після цього, на підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення попереднього вироку, частково приєднуємо невідбуту частину покарання, призначеного за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення попереднього вироку і з урахуванням вимог ч. 1 ст. 72 КК і ч. 4 ст. 72 КК остаточно призначаємо покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади бухгалтера строком на 3 роки та з конфіскацією всього майна;

ж) згідно з вимог ч. 3 ст. 72 КК основне покарання (позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців), а також основне покарання, призначене за попереднім вироком (штраф у розмірі 510 грн.) виконуються самостійно;

з) строк відбуття основного покарання засудженому необхідно обчислювати з 12.10.2006 р.

Деякі процесуальні питання, які виникають при призначенні одночасно покарання за сукупністю злочинів та вироків.

Зміни вироку суду, які погіршують становище засудженого.

Як ми вже раніше відзначали, що становище засудженого не погіршується, якщо вищестоящі суди застосовують правила поглинення покарань або їх складання і при цьому призначене за сукупністю злочинів або вироків покарання не буде більшим суворим чим покарання призначене судом першої інстанції. Пленум Верховного Суду України пішов дальше і стверджує, що становище засудженого не погіршується, якщо вищестоящі суди застосовують правила передбачені ч. 3 ст. 70 та ст. 71 КК, які не були застосовані судом першої інстанції, але при цьому призначене покарання не повинно бути більш суворим чим покарання призначене місцевим судом.

Приклад: Міський суд вироком від 11.06.1996 р. засудив М., раніше судимого 19.01.1993 р. за ч. 1 ст. 186 КК на 1 рік 6 місяців позбавлення волі, — за ч. 3 ст. 140 КК на 5 років позбавлення волі, за ст. 17 — ч. 3 ст. 140 КК на 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що М. вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 140 КК, 26.09.1992 р., а злочин, передбачений ст. 17 — ч. 3 ст. 140 КК, 06.01.1995 р. Пленум Верховного Суду України вирок суду змінив і зокрема відзначив, що засуджений вироком від 19.01.1993 р. М. повністю відбув покарання в квітні 1994 р. Після цього було встановлено, що М. винний ще в двох злочинах, перший який вчинив до, а другий — після ухвалення цього вироку. Таким чином, відповідно до наведених обставин при призначенні М. покарання за другим вироком у даній справі суду необхідно було застосувати як ч. 3 ст. 42 КК, так і ст. 43 КК. При цьому суд повинен був, застосувавши ч. 3 ст. 42 КК, зарахувати М. покарання, відбуте ним за першим вироком від 19.01.1993 р., а потім застосувати правила ст. 43 КК. Враховуючи наведене, Пленум Верховного Суду України визнав необхідне внести відповідні зміни у вирок суду, застосувавши до М. за ч. 3 ст. 42 КК принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, а за ст. 43 КК — принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, оскільки це не погіршить становище засудженого[222].

Ми звертали увагу на те, що не можливо не тільки виконувати перший вирок самостійно на підставі якого засудженого було звільнено від відбування покарання, а також не можливо звільняти засудженого від відбування покарання з випробуванням при “проміжному” призначені покарань, якщо при цьому одночасно застосовуються правила, передбачені ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК. Однак деякі вищестоящі суди приймають рішення про самостійне виконання першого вироку при призначенні «проміжного» покарання, не дивлячись на те, що суд такого рішення не приймав.

Приклад: Районний суд вироком від 10.10.2007 р. засудив П., раніше судимого 26.04.2005 р. за ч. 1 ст. 185 КК, ч. 1 ст. 309 КК на 2 роки обмеження волі, із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 1 ст. 321 КК на 1 рік позбавлення волі, за ч. 2 ст. 311 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК на 5 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК із застосуванням ст. 69 КК на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, за ст. 290 КК на 1 рік обмеження волі, за ч. 2 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК остаточно призначено йому покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що П. вчинив злочини, передбаченні ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 311 та ч. 3 ст. 307 КК до постановлення першого вироку, а інші злочини після постановлення цього вироку. Апеляційний суд вирок місцевого суду змінив і зокрема вказав, що при призначенні покарання за сукупністю злочинів та вироків П. суд правильно застосував порядок призначення покарання, передбачений ч. 1 ст. 70 та 71 КК, однак не дав розмежування злочинів, по яким він призначив покарання з застосуванням ч. 1 ст. 70 та ч. 4 ст. 70 КК. Колегія суддів на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 311 та ч. 3 ст. 307 КК та злочинів, передбачених вироком суду від 26.04.2005 р. призначила П. покарання у виді 5 років позбавлення волі. Вирок суду від 26.04.2005 р. постановлено виконувати самостійно. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 та ст. 290 КК призначила йому покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК остаточно призначене П. покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі[223].

На наш погляд, апеляційний суд погіршив становище засудженого П., оскільки районний суд призначив останньому остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією всього майна, а апеляційний суд призначив засудженому покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі без конфіскації майна, а крім того, постановив вирок суду від 26.04.2005 р. виконувати самостійно.

3.1.1. Практика застосування ст. ст. 70 ч. 4, 71 КК при засуджені двічі, протягом іспитового строку (ст. 75 КК)

У судовій практиці неодноразово виникали випадки, коли засуджений, будучи звільненим від відбування покарання з випробуванням, протягом іспитового строку знову вчиняв два або більше злочинів за які він двічі засуджувався судами. Такі випадки можливі, наприклад, коли при розгляді справи суд не знав про те, що особа раніше була засуджена і звільнена від відбування покарання з випробуванням, а також коли відповідно до ст. 374 ч. 4 КПК, апеляційний суд скасовував вирок місцевого суду і повертав справу на новий судовий розгляд у частині обвинувачення, залишивши в решті судове рішення без зміни, за умови, що це обвинувачення має самостійну кримінально-правову кваліфікацію і може бути розглянуто в окремому провадженні.

Аналіз судової практики свідчить про те, що у суддів при призначенні покарання по останньому вироку виникають питання по застосуванню ст. ст. 70 ч. 4 та 71 КК, оскільки відповідь на ці питання відсутня, як в Кримінальному кодексі України, так і в постанові Пленуму. Не були предметом дослідження ці питання і в теорії кримінального права.

На нашу думку, судді в таких випадках, спочатку повинні звернути увагу на те, чи була урахована при призначені покарання по другому вироку, невідбута частина покарання по першому вироку від відбування якої той був звільнений з випробуванням. В цьому випадку може бути два варіанти.

Варіант 1. При постановленні другого вироку невідбута частина покарання по першому вироку не була урахована.

Зважаючи на те, що для відповіді на данні питання має значення те, коли були вчинені злочини, до або після винесення другого вироку, чи до і після винесення другого вироку, можливі три ситуації.

Ситуація 1. Злочини були вчинені до постановлення другого вироку.

В даній ситуації ми пропонуємо такі правила:

1. Призначити покарання по третьому вироку, у тому числі і за правилами ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення другого вироку;

2. Призначити покарання за правилами ст. 70 ч. 4 КК за сукупністю злочинів між покараннями по другому та третьому вирокам;

3. Визначити остаточне покарання за ст. 71 КК за сукупністю вироків між покаранням призначеним на підставі ст. 70 ч. 4 КК та невідбутою частиною покарання за першим вироком.

Ситуація 2. Злочини були вчинені після постановлення другого вироку.

В цій ситуації ми пропонуємо такі правила:

1. Призначити покарання по третьому вироку, у тому числі і за правилами ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення другого вироку;

2. Призначити покарання на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків між покаранням призначеним, у тому числі і на підставі ст. 70 ч. 1 КК та невідбутою частиною покарання по другому вироку;

3. Визначити остаточне покарання за ст. 71 КК за сукупністю вироків між покаранням призначеним перед цім на підставі ст. 71 КК та невідбутою частиною покарання за першим вироком.

Приклад: Вироком апеляційного суду від 04.12.2007 р. було засуджено Т., який раніше був судимий: а) 07.06.2006 р. за ч. 2 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК звільненого з випробуванням; б) 19.08.2006 р. за ч. 2 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК звільненого з випробуванням, — за ч. 4 ст. 187 КК на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК на 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ч. 1 ст. 70 КК йому призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Згідно з вимогами ст. 71 КК до покарання, призначеного за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за попередніми вироками від 07.06.2006 року та від 19.08.2006 р. і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років із конфіскацією майна. Із матеріалів справи вбачається, що Т. вчинив злочини, передбачені ч. 4 ст. 187 КК та пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, 20.03.2006 р.[224].

Ми в цілому згодні з правилами призначення покарання, які застосував апеляційний суд, але на наш погляд, більш точніше буде, коли суд буде визначати невідбуту частину покарання за кожним попереднім вироком, застосовуючи ст. 71 КК, оскільки при такому підходу неможливо визначити, а яку ж частину невідбутого покарання за кожним вироком, приєднав суд за новим вироком.

Ситуація 3. Злочини були вчинені як до, так і після постановлення другого вироку.

В даній ситуації ми пропонуємо такі правила:

1. Призначити покарання по третьому вироку, у тому числі і за правилами ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення другого вироку;

2. Призначити покарання за правилами ст. 70 ч. 4 КК за сукупністю злочинів між невідбутою частиною покарання по другому вироку та покаранням призначеним, у тому числі і на підставі ст. 70 ч. 1 КК;

3. Призначити покарання по третьому вироку, у тому числі і за правилами ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення другого вироку;

4. Призначити покарання на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків між покаранням призначеним, у тому числі і на підставі ст. 70 ч. 1 КК (п. 3) та покаранням призначеним на підставі ст. 70 ч. 4 КК (п. 2);

5. Визначити остаточне покарання за ст. 71 КК за сукупністю вироків між покаранням призначеним перед цим на підставі ст. 71 КК та невідбутою частиною покарання за першим вироком.

Типові помилки які допускають суди в ситуації № 1 (варіант № 1).

1а) Суди застосовують правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. ст. 70 ч. 1, 70 ч. 4 КК) до другого та третього вироків, а перший вирок постановляють виконувати самостійно.

Приклад: Вироком суду від 10.11.2005 р. С., раніше судимого: а) 21.05.2004 р. за ч. 2 ст. 185 КК на 3 роки обмеження волі, на підставі ст. 75 КК звільненого з випробуванням; б) 29.06.2005 р. за ч. 2 ст. 185 КК на 1 рік 6 місяців позбавлення волі, — було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч. 1 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК остаточно призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Вирок від 21.05.2004 р. постановлено виконувати самостійно. Верховний Суд України, скасовуючи цей вирок, відзначив, що суд залишив поза увагою дані про те, що С. був засуджений вироком суду від 21.05.2004 р. за ч. 2 ст. 185 КК на 3 роки обмеження волі й на підставі ст. 75 КК був звільнений від відбування покарання з випробуванням на 3 роки. У цьому разі, ураховуючи, що С. учинив нові злочини у період іспитового строку, суд мав застосувати ст. 71 КК, проте не зробив цього, а безпідставно зазначив, що вирок має виконуватися самостійно[225].

1б) Суди застосовують правила призначення покарання за сукупністю вироків (ст. 71 КК) між другим та третім вироками.

Приклад: Вироком суду від 29.09.2004 р. П., раніше судимий: а) 30.03.2004 р. та на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням; б) 08.07.2004 р. за ч. 2 ст. 309 КК України на 3 роки позбавлення волі, — було засуджено за ч. 2 ст. 393 КК на 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК до призначеного покарання приєднано частково невідбуте покарання за вироком від 08.07.2004 р. і остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. З матеріалів справи убачається, що 25.06.2004 р. засуджений учинив злочин, передбачений ст. 393 ч. 2 КК. Верховний Суд України, скасовуючи цей вирок, відзначив, що суд залишив поза увагою те, що П. учинив злочин, передбачений ст. 393 КК не тільки в період іспитового строку, а і перед постановленням стосовно нього вироку від 08.07.2004 р. Отже, суд повинен був на підставі ст. 71 КК призначити покарання за сукупністю вироків від 30.03.2004 р. та від 29.09.2004 р., а потім призначити покарання за сукупністю злочинів, зарахуванням в нього строку покарання, частково відбутого П. за вироком від 08.07.2004 р.[226].

Однак, ми не можемо повністю погодитися з цим рішенням Верховного Суду України в тій частині, що суд повинен був спочатку на підставі ст. 71 КК призначити покарання за сукупністю першого та третього вироків, а потім призначити покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 ч. 4 КК) між покаранням, призначеним перед цім на підставі ст. 71 КК, та покаранням по другому вироку.

На нашу думку, в цьому випадку (ситуація 1) правила призначення покарання, за вчинені злочини протягом іспитового строку, не повинні залежати від того, чи було винесено судами один або два вироки за ці злочини, оскільки при постановлені другого вироку просто не були розкриті всі злочини які вчинила особа протягом іспитового строку і засудження винного за окремі злочини відповідно здійснюється не одним, а двома вироками, які постановлюються в різний час.

Якби ці злочини були розкриті одночасно, то замість другого та третього вироків виносився би тільки один вирок і покарання засудженому призначалось, спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК, і остаточно — за сукупністю вироків, а не навпаки.

Таким чином, розкриття цих злочинів одночасно або в різний час, не може принципово впливати на правила призначення покарання, оскільки це би суперечило принципам рівності громадян перед законом та справедливості.

Варіант 2. Цей випадок є менш складним в порівняні з попереднім, оскільки при постановленні другого вироку невідбута частина покарання по першому вироку була вже урахована. Особа може засуджуватися по третьому вироку за злочини які були вчинені, як до постановлення другого вироку, так і після нього, а також як до, так і після постановлення другого вироку. При цьому варіанті також можливі три ситуації.

Ситуація 1. Злочини були вчинені до постановлення другого вироку.

В даній ситуації ми пропонуємо такі правила:

1. Призначити покарання по третьому вироку, у тому числі і за правилами ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення другого вироку;

2. Призначити покарання за правилами ст. 70 ч. 4 КК за сукупністю злочинів між покараннями по другому та третьому вирокам;

Приклад: Вироком міського суду від 23.11.2006 р. В., який раніше був судимий: а) 11.08.2000 р. за вчинення ряду злочинів на 5 років позбавлення волі, 26.06.2003 року умовно-достроково звільненого від відбування на 1 рік 7 місяців 10 днів; б) 29.07.2005 р. за вчинення ряду злочинів на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, — було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 190 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 163 КК на 2 роки обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК остаточно призначене покарання у виді 2 років 8 місяців позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що В. вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 185 КК, ч. 2 ст. 190 КК та ч. 1 ст. 163 КК в листопаді 2004 р. В поданні прокурор просить скасувати вирок суду, оскільки суд не застосував ст. 71 КК. Верховний Суд України, відмовляючи прокурору в цій частині, відзначив, що вироком суду від 29.07.2005 р. вже було призначено покарання за сукупністю вироків і було враховане покарання, частково невідбуте за вироком суду від 11.08.2000 р. Призначаючи покарання за оскаржуваним вироком на підставі ч. 4 ст. 70 КК, суд виходив із остаточного покарання, яке було призначено попереднім вироком, а не з покарання, призначеного за окремі злочини. Тому підстав для застосування повторно ст. 71 КК в даному випадку немає. (Однак, колегія суддів погодилась з прокурором у тому, що суд неправильно застосував принцип поглинення однакових за розміром та видом покарання[227].

Ситуація 2. Злочини були вчинені після постановлення другого вироку.

Для цій ситуації ми пропонуємо такі правила:

1. Призначити покарання по третьому вироку, у тому числі і за правилами ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення другого вироку;

2. Призначити покарання на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків між покаранням призначеним, у тому числі і на підставі ст. 70 ч. 1 КК та невідбутою частиною покарання по другому вироку;

Ситуація 3. Злочини були вчинені як до, так і після постановлення другого вироку.

В даній ситуації ми пропонуємо такі правила:

1. Призначити покарання по третьому вироку, у тому числі і за правилами ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення другого вироку;

2. Призначити покарання за правилами ст. 70 ч. 4 КК за сукупністю злочинів між невідбутою частиною покарання по другому вироку та покаранням призначеним, у тому числі і на підставі ст. 70 ч. 1 КК;

3. Призначити покарання по третьому вироку, у тому числі і за правилами ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення другого вироку;

4. Призначити остаточне покарання на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків між покаранням призначеним, у тому числі і на підставі ст. 70 ч. 1 КК (п. 3) та покаранням призначеним на підставі ст. 70 ч. 4 КК (п. 2).

Типові помилки які допускають суди в ситуації № 1 (варіант № 2).

1а) Судді застосовують правила призначення покарання за сукупністю вироків (ст. 71 КК) між першим та третім вироками, а другий вирок постановляють виконувати самостійно.

Приклад: Вироком суду від 22.02.2006 р. К., раніше судимий: а) 22.02.2005 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання; б) 30.05.2005 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК остаточно призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК частково приєднано покарання за вироком від 22.02.2005 р. і остаточно визначено покарання у виді 3 років 1 дня позбавлення волі. Вирок від 30.05.2005 р. постановлено виконувати самостійно. Верховний Суд України, змінюючи цей вирок, відзначив, що суд, частково приєднуючи до покарання за цим вироком, відповідно до ст. 71 КК, невідбуте покарання за вироком від 22.02.2005 р., не дав жодної оцінки тому, що це покарання уже було приєднане судом до покарання за вироком від 30.05.2005 р. згідно ч. 4 ст. 70 КК, виконання якого цим вироком від 22.02.2006 р. постановлено виконувати самостійно. За таких обставин, вказівку про призначення К. покарання на підставі ст. 71 КК, виключити[228].

1б) Судді застосовують правила призначення покарання за сукупністю вироків (ст. 71 КК) між другим та третім вироками, замість призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК.

Приклад: Вироком районного суду від 20.05.2009 р. Ф., раніше судимого: а) 08.07.2008 р. за вчинення декількох злочинів на 5 років 6 місяців позбавлення волі; б) 17.12.2008 р. за вчинення ряду злочинів на підставі ст. 71 КК на 5 років 7 місяців позбавлення волі, — було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 263 КК на 1 рік позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК частково приєднано покарання за вироком від 17.12.2008 р. і остаточно визначено покарання у виді 5 років 8 місяців позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що Ф. вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 309 та ч. 2 ст. 263 КК, 20.07.2008 р.[229].

Типові помилки які допускають суди в ситуації № 2 (варіант № 2).

2а) Судді застосовують правила призначення покарання за сукупністю вироків (ст. 71 КК) між другим та третім вироками, а перший вирок постановляють виконувати самостійно (ситуація 2).

Приклад: Вироком суду від 07.07.2004 р. С., раніше судимий: а) 06.06.2001 р. на 3 роки позбавлення волі з відстрочкою на 1 рік 6 місяців; б) 11.07.2003 р. за ч.ч. 4, 5 ст. 185 КК та на підставі ст. ст. 70, 71 КК, на 7 років 6 місяців позбавлення волі, — було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК до призначеного покарання приєднано частково невідбуте покарання за вироком від 11.07.2003 р. і остаточно призначено покарання у виді 7 років 8 місяців позбавлення волі. Вирок від 06.06.2001 р. постановлено на підставі ч. 3 ст. 42 КК 1960 р. (ст. 70 ч. 4 КК) виконувати самостійно. Верховний Суд України, змінюючи цей вирок, відзначив, що суд, призначаючи С. відбувати покарання від 06.06.2001 р., самостійно, припустився помилки, оскільки це покарання вже було враховано при постановленні вироку від 11.07.2003 р.[230].

3.2. Проблемні питання при призначенні покарання за сукупністю злочинів і вироків

1. У судовій практиці неодноразово виникало питання, за якими правилами необхідно призначати покарання (ч. 4 ст. 70 КК або ст. 71 КК) при засудженні особи за триваючий, продовжуваний злочин або злочин з альтернативними діями, який розпочався до і продовжувався після проголошення вироку, за яким особу було засуджено і вона не відбула покарання за вчинення іншого злочину? Слід визнати, що це питання дуже складне, оскільки об’єднує в собі декілька не вирішених теоретичних проблем, а тому потребує окремих системних досліджень.

По-перше, немає єдиної точки зору проте, коли наступає момент закінчення цих злочинів, а від цього залежить на підставі яких правил необхідно призначати покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків).

В теорії кримінального права триваючий або продовжуваний злочин відносять до одиночних злочинів. На Україні питання триваючих та продовжуваних злочинів найбільш всебічно і детально були дослідженні І.О. Зінченко, яка триваючий злочин визнала як вид простого (чи складного) одиночного злочину, який є суспільно небезпечним, протиправним умисним діянням, і характеризується безперервним здійсненням складу закінченого злочину за рахунок тривалого невиконання обов’язків, покладених на особу кримінальним законом (бездіяльність) або за рахунок тривалого порушення встановленої заборони (дія)[231], а продовжуваний злочин — як вид простого (чи складного) одиночного злочину, який є суспільно небезпечне, протиправне діяння, що складається з двох або більш юридично тотожних, не співпадаючих у часі діянь, які посягають на один об’єкт спричиняють єдиний злочинний наслідок (в матеріальних злочинах), об’єднані єдиним умислом і спільною метою[232]. Названі злочини відрізняються один від одного за характером вчинюваних дій. Триваючий злочин — це “безперервний злочин”, де особа вчиняє одну дію (бездіяльність), а продовжуваний злочин, навпаки, “перерваний злочин”. Тут мають місце два (або більше) тотожних діянь, відокремлених одне від одного проміжком часу[233].

Відповідно до ч. 3 ст. 4 КК часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

В теорії кримінального права час здійснення триваючого злочину визначається по різному. Це пов’язано насамперед з тим, що досягнувши стадії закінченого злочину, вказане посягання юридично є закінченим, а фактично ще продовжує вчиняться, триває протягом певного часу, а тому слід відрізняти юридичний та фактичний моменти закінчення триваючого злочину. Юридичний момент означає час, починаючи з якого в діях винного з’являється склад злочину, а фактичний момент — це час, коли припиниться злочинна діяльність винного[234]. Тому, одні вчені вважають часом вчинення триваючого злочину — юридичний момент, тобто час вчинення дії або бездіяльності, з якого починається так званий “злочинний стан”[235]3 і з якого з’являється склад злочину в діях винного. Інші вчені вважають, що часом вчинення триваючого злочину буде не час появи юридичного моменту (наявність складу злочину), а час припинення злочинних дій або бездіяльності[236], тобто признають моментом закінчення триваючого злочину — фактичний момент його закінчення.

Немає єдиної точки зору по цьому питанню і в судовій практиці, в тому числі і в Верховному Суді України.

Приклад перший: Вироком суду від 22.02.2006 р. В., раніше судимого 25.02.2003 р. за ч. 1 ст. 309 КК на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, 31.05.2005 р. умовно-достроково звільненого від відбування покарання на 1 рік 5 днів, — було засуджено за ч. 1 ст. 309 КК на 1 рік позбавлення волі, за ч. 1 ст. 311 КК до штрафу в розмірі 510 грн. На підставі ч. 1 ст. 70 КК визначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК остаточно за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 3 років 7 місяців позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду виключено із резолютивної частини вироку вказівку суду про призначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК. Постановлено вважати В. засудженим за ч. 1 ст. 309 КК на 1 рік позбавлення волі, за ч. 1 ст. 311 КК до штрафу в розмірі 510 грн. На підставі ч. 1 ст. 70 КК визначено остаточне покарання у виді 1 року позбавлення волі. З матеріалів справи убачається, що засуджений в 2002 р. незаконно придбав без мети збуту особливо небезпечний наркотичний засіб, який переніс до місця свого проживання де зберігав до моменту виявлення і вилучення працівниками міліції 16.11.2006 р. За аналогічних обставинах В незаконно придбав прекурсор, який також був в той день вилучений робітниками міліції. В касаційному поданні прокурор посилається на те, що суд порушив вимоги ч. 1 ст. 71 КК, відповідно до якої остаточне покарання В. необхідно було призначати за сукупністю вироків, так як злочини продовжувані і вчинені в період умовно-дострокового звільнення. Верховний Суд України, відмовляючи прокурору в поданні, відзначив, що злочини, передбаченні ч. 1 ст. 309 КК та ч. 1 ст. 311 КК засуджений вчинив у вересні 2002 р., які продовжувалися до 16.11.2006 р., тобто до постановлення першого вироку так і протягом невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК, за правилами, передбаченими в частинах першій і третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. Як видно з матеріалів справи, місцевий суд при наявності двох принципів призначення покарання як за сукупністю злочинів, так і за сукупністю вироків застосував ч. 4 ст. 70 КК, що не суперечить закону, і ніяк не впливає на обґрунтованість засудження і призначення покарання. Апеляційний суд не спростував висновки місцевого суду щодо обрання ним цього принципу призначення покарання і без переконливих мотивів виключив з резолютивної частини вироку вказівку суду про призначення В. остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК[237].

Приклад другий: Вироком суду від 20.04.2007 р. Т., раніше судимого 30.01.2007 р. за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 311 КК на 2 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів було призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК. З матеріалів справи убачається, що Т. у серпні 2006 р. незаконно повторно придбав без мети збуту наркотичний засіб, який переніс до місця свого проживання де зберігав до моменту виявлення і вилучення працівниками міліції 07.02.2007 р. Верховний Суд України, відмовляючи прокурору про неправильне застосування кримінального закону, відзначив, що Т. попереднім вироком був засуджений 30.01.2007 р., а злочин, за який його засуджено вироком від 20.04.2007 р., він вчинив у серпні 2006 р., тобто до винесення вироку за попередній злочин[238].

Приклад третій: Вироком суду від 20.06.2006 р. М., раніше судимого 12.12.2005 р. за ч. 1 ст. 185 КК на 1 рік позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК на 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів було призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК. З матеріалів справи убачається, що М. у вересні 2005 р. незаконно повторно придбав без мети збуту наркотичний засіб, який переніс до місця свого проживання де зберігав до моменту виявлення і вилучення працівниками міліції 04.03.2006 р. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що даний злочин є триваючим і був припинений 04.03.2006 р., а тому був вчинений М. у період іспитового строку, а тому остаточне покарання необхідно було призначити за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК[239].

Приклад четвертий: Вироком суду від 14.11.2005 р. Б., раніше судимого 17.09.2003 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 1 ст. 164 КК на 1 рік обмеження волі. На підставі ст. 71 КК остаточно за сукупністю вироків призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду вирок місцевого суду змінено, — за ч. 1 ст. 164 КК йому призначено покарання у виді 1 року виправних робіт і відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК остаточно визначено покарання у виді 3 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання. З матеріалів справи убачається, що Б. у період з 01.10.1997 р. по 18.10.2005 р. злісно ухилявся від сплати коштів на утримання неповнолітньої дочки. Верховний Суд України, скасовуючи ухвалу апеляційного суду, відзначив, що апеляційний суд неправильно застосував кримінальний закон, пославшись на те, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 164 КК вважається закінченим з моменту злісного ухилення від сплати аліментів, встановлених рішенням суду. Разом з тим, злісне ухилення від сплати аліментів є триваючим злочином. Початком триваючого злочину є вчинення особою певної дії або бездіяльності, цей злочин триває на стадії закінченого злочину і вважається завершеним, коли він припиняється певними обставинами: об’єктивними, що не залежать від волі винного та суб’єктивними, що залежать від волі винного. Тобто в даному випадку, початком ухилення Б. від сплати аліментів на утримання дитини — є невиконання ним рішення суду від 29.11.1996 р., що зобов’язувало його сплачувати аліменти на утримання дочки — з цього моменту і почав тривати злочин, а закінченим він вважається з моменту порушення кримінальної справи. Таким чином, оскільки Б. вчинив злочин під час іспитового строку, то остаточне покарання йому призначається на підставі ст. 71 КК[240].

В постанові Пленуму відповіді на це питання не має, однак згідно роз'яснень п. 14 Пленуму Верховного Суду колишнього СРСР № 3 від 31.07.1981 р. “Про практику призначення покарання при вчиненні декількох злочинів і по декільком вирокам” було відзначено, що при засудженні особи за тривалий або продовжуваний злочин, яке почалося до і продовжувалося після винесення вироку, по якому ця особа не відбула покарання за вчинення другого злочину по останньому вироку, суд повинен призначити покарання по правилам ст. 41 КК РРФСР (ст. 71 КК — В.Б.)[241].

На нашу думку, ця точка зору є правильною, згідно з якою часом вчинення триваючого злочину буде час припинення злочинних дій або бездіяльності, тобто момент фактичного закінчення даного злочину. Детальне обґрунтування цієї точки зору було дано Г.І. Бушуєвим який проаналізував практично всі варіанти призначення покарання за сукупністю триваючих злочинів з іншими злочинами[242]. Ця точка зору також узгоджується зі змістом ст. 4 Закону України “Про застосування амністії в Україні” в якій відзначено, що дія закону про амністію не поширюється на злочини, що тривають або продовжуються, якщо вони закінчені, припинені або перервані після прийняття закону про амністію.

В зв’язку з чим, ми не можемо погодитися з рішенням вищестоящого суду про те, що засуджений вчинив злочини у вересні 2002 р., які продовжувалися до 16.11.2006 р., тобто до постановлення першого вироку так і протягом невідбутої частини покарання за попереднім вироком. А тому суд мав право при наявності двох принципів призначення покарання як за сукупністю злочинів, так і за сукупністю вироків застосувати ч. 4 ст. 70 КК, що не суперечить закону[243].

Початком триваючого злочину є вчинення особою певної дії або бездіяльності, проте злочин вважається закінченим коли “злочинний стан” припиняється своєю течією. Наприклад, винна особа почала зберігати вогнепальну зброю з 10.10.2005 р. Дана вогнепальна зброя у неї була вилучена 23.11.2006 р. і саме з цього часу вважатиметься, що особа вчинила новий злочин, а не з 10.10.2005 р. Таким чином, якщо особа, незаконно зберігає вогнепальну зброю, затримана і притягується до кримінальної відповідальності за будь-який інший злочин, то її засудження, у тому числі і до позбавлення волі, не перериває триваючого злочину — незаконного зберігання вогнепальної зброї. Триваючий злочин у таких випадках продовжується і після проголошення вироку по іншій справі, а при подальшому засудженні за цей триваючий злочин покарання повинно призначатися згідно з вимогами ст. 71 КК.

В зв’язку з цим, ми також не можемо погодитися з висновками вищестоящого суду про те, що триваючий злочин закінченим вважається з моменту порушення кримінальної справи[244].

В судовій практиці виникло питання про можливість призначення покарання на підставі ст. 71 КК, якщо припинення злочинних дій або бездіяльності відбулося після закінчення іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення від відбування покарання? На наш погляд, в цих випадках суд повинен призначити покарання за правилами, передбаченими ст. 71 КК, оскільки достатньо щоб так званий “злочинний стан” діяв на протязі іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Приклад: Вироком суду від 30.06.2006 р. С., раніше судимого 07.09.2003 р. за ч. 1 ст. 121 КК на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого 01.04.2005 р. умовно-достроково від відбування покарання на 9 місяців 10 днів, — було засуджено за ч. 1 ст. 164 КК на 1 рік обмеження волі. На підставі ст. 71 КК остаточно за сукупністю вироків визначено покарання у виді 10 місяців позбавлення волі. З матеріалів справи убачається, що С. у період з 09.04.2005 р. по 16.01.2006 р. злісно ухилявся від сплати коштів на утримання неповнолітнього сина. Верховний Суд України, оставляючи вирок без змін, відзначив, що судом не було порушено вимог, передбачених ст. 71 КК[245].

Ми згодні з даними рішеннями суддів. В цій справі строк умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання закінчився 11.01.2006 р., а припинення злочинної діяльності останнім, передбаченої ч. 1 ст. 164 КК, відбулося 16.01.2006 р., тобто через 5 днів після закінчення цього строку. Але це не може бути підставою для заборони призначення тому покарання за сукупністю вироків, оскільки С. вчинив триваючий злочин в період строку умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, тобто в цей період діяв так званий “злочинний стан”. Якщо ж в цих випадках не призначати покарання на підставі ст. 71 КК, то виходить, що буде «вигідно» зовсім не припиняти «злочинний стан», щоб не призначалося покарання за сукупністю вироків.

Однак, суддям не слід забувати, що ситуація кардинально змінюється, коли припинення злочинної діяльності відбувається після відбуття покарання по попередньому вироку. В цьому випадку остаточне покарання не може бути призначено за сукупністю вироків, оскільки відсутня невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Початком вчинення продовжуваного злочину є виконання першого із декількох юридично тотожних діянь, а закінченням — момент вчинення останньої із запланованих злочинних дій, тобто досягнення тої спільної, єдиної мети, до якої прагнув суб’єкт цього злочину[246]. На Україні юридичну природу продовжуваних злочинів було детально досліджено І.О. Зінченко, яка розглядаючи об’єктивні і суб’єктивні ознаки продовжуваного злочину, зокрема відзначила, що до суб’єктивних ознак цього злочину відносяться: 1. Всі тотожні діяння в продовжуваному злочині об’єднані єдиним умислом; 2. Єдина мета вчинюваного діяння. Саме суб’єктивні ознаки виступають як об’єднувальні засади і надають продовжуваному злочину ту єдність, яка свідчить про наявність одиночного злочину[247].

Ігнорування суб’єктивних ознак продовжуваного злочину може привести до того, що до них можуть бути зарахуванні злочини, які не є продовжуваними, а це може привести до помилок при визначенні остаточного покарання.

Приклад: Вироком суду від 27.06.2006 р. М., раніше судимого 16.02.2004 р. за ч. 2 ст. 365 КК на 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 1 ст. 367 КК (за епізодами 1–2) на 1 рік обмеження волі. На підставі ст. ст. 70 ч. 4, 72 КК частково приєднано невідбуте покарання за вироком від 16.02.2004 р. та призначено покарання у виді 5 років 3 місяця позбавлення волі, за ч. 1 ст. 367 КК (за епізодами 3–8) на 1 рік 6 місяців обмеження волі. На підставі ст. ст. 71, 72 КК частково приєднано невідбуте покарання за вироком від 16.02.2004 р. та остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяця позбавлення волі. З матеріалів справи убачається, що М. вчинив службову недбалість при реалізації племінної худоби: 18.11.2003 р. — на суму 2400 грн., 26.01.2004 р. — на суму 750 грн., 25.02.2004 р. — на суму 1500 грн., 04.03.2004 р. — на суму 1015 грн., 27.03.2004 р. — на суму 940 грн., 29.03.2004 р. — на суму 5551 грн., 31.03.2004 р. — на суму 2145 грн., 03.04.2004 р. — на суму 896 грн., а загалом було реалізовано худоби на суму 15198 грн. Заступник прокурора області у касаційному поданні відзначив, що покарання М. неправильно призначено за окремими епізодами злочинної діяльності, а не за один продовжуваний злочин, а тому суд безпідставно застосував до М. ст. 70 ч. 4 КК. Верховний Суд України, змінюючи вирок, виключив застосування до М. ст. 70 ч. 4 КК та перекваліфікував його дії за ч. 1 ст. 367 КК (епізоди 1–2) і ч. 1 ст. 367 КК (епізоди 3–8) на ч. 1 ст. 367 КК, призначив покарання по сукупності вироків, оскільки цей злочин вчинено після засудження за вироком від 16.02.2004 р., та відзначив, що суд у мотивувальній частині вироку правильно зазначив про кваліфікацію дій засудженого за ч. 1 ст. 367 КК, оскільки визнав, що М. вчинено єдиний злочин, внаслідок якого заподіяна істотна шкода державним інтересам. Однак у резолютивній частині вироку суд припустився помилки, давши окрему кваліфікацію діям М. за епізодами[248].

Важко погодитися з цим рішенням Верховного Суду України. Прокурор у касаційному поданні стверджував, що засуджений вчинив продовжуваний злочин. Згідно ч. 2 ст. 32 КК продовжуваний злочин визначається, як діяння, яке складається з двох або більше тотожних діянь, об’єднаних єдиним злочинним наміром. “Єдиний злочинний намір, який об’єднує злочинні діяння при вчиненні продовжуваного злочину, як особливий вид умисної форми вини, має місце тоді, коли винний за наявності загальних ознак умислу, реалізовує свій задум, розраховуючи вчинити у різний час не одне, а декілька тотожних за своїми ознаками злочинних діянь, спрямованих на досягнення загального результату”[249]. Оскільки М. вчинив необережний злочин — службову недбалість, не має ніякого сенсу доказувати, що у нього не було єдиного злочинного наміру, об’єднаного єдиним умислом, а також єдиної мети при вчиненні діянь, а тому він не міг вчинити продовжуваний злочин. Як би прокурор був прав, то дії М., який реалізував худобу на 15198 грн., треба було б кваліфікувати не по ч. 1 ст. 367 КК, а по ч. 2 ст. 367 КК, оскільки останній спричинив тяжкі наслідки, які, з урахуванням розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян в 2003–2004 р.р., заподіяли матеріальних збитків, що у 349 разів перевищують неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що склад злочину в діях М., передбаченого ст. 367 ч. 1 КК, є тільки 18.11.2003 р., де той реалізував худоби на 2400 грн., що перевищує 141 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. В інший час (2–8 епізоди) розмір матеріальних збитків в кожному випадку не перевищує 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а це означає, що в цих діях М. відсутній склад злочину.

На нашу думку, міський суд повинен був:

а) спочатку призначити покарання М. за злочин, який той вчинив 18.11.2003 р.;

б) потім на підставі ст. ст. 70 ч. 4, 72 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань, остаточно призначити М. покарання, а не приєднувати невідбуте покарання за попереднім вироком від 16.02.2004 р., а також не застосовувати до нього ст. 71 КК.

В теорії кримінального права злочини з альтернативними діями відносяться до одиночних злочинів. Сутність останнього злочину полягає в тому, що здійснення любого із названих в диспозиції статті Особливої частини КК діяння утворює закінчений состав злочину. При цьому однаково, вчинив винний одне із указаних діянь, два діяння або навіть всі перелічені діяння[250].

На наш погляд, питання застосування злочинів з альтернативними діями є одним із самих складних в судовій практиці, оскільки, ці питання недостатньо дослідженні в теорії кримінального права України, наприклад, в таких фундаментальних працях, як “Множинність злочинів по кримінальному праву України”[251] та “Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання”[252] ці питання практично не розглядалися.

В зв’язку з цим, по-перше, зокрема відсутні обґрунтовані відповіді на такі питання, в яких нуждається судова практика:

1) чи має вплив на визначення моменту закінчення злочину одна із останніх вчинених альтернативних діянь, оскільки:

а) моментом закінчення злочинів з альтернативними діями є час вчинення першої альтернативної дії, так як “злочин з декількома альтернативними діяннями є закінченим тоді, коли повністю виконане хоча б одне з альтернативних діянь”[253];

б) в теорії кримінального права стверджується, що вчинення особою других альтернативних дій не є вчиненням нових злочинів[254];

2) чи має самостійне кримінально-правове значення в злочинах з альтернативними діями одне із останніх альтернативних дій, яке має ознаки триваючого злочину і чи може воно впливати на час закінчення злочину;

3) якщо має значення і може впливати, то на підставі яких правил необхідно призначати покарання особі (ч. 4 ст. 70 КК чи ст. 71 КК), якщо перша альтернативна дія (наприклад, незаконне придбання зброї) була вчинена до постановлення попереднього вироку, а остання альтернативна дія (наприклад, незаконне зберігання зброї) після постановлення цього вироку, враховуючи те, що правила передбаченні ст. 71 КК застосовуються тільки, якщо засуджений вчинив новий злочин?

По-друге, ці питання ще ускладнюється тим, що одні і ті же злочини юристи відносять до різних видів одиночних злочинів, які зокрема відрізняються між собою моментом закінчення злочину.

(Для спрощення ситуації розглянемо ці питання тільки відносно злочинів, які є найбільш поширеними в судовій практиці і які передбаченні статтями 307 та 309 КК).

Більшість вчених відносить злочини, передбаченні ст. ст. 307, 309 КК до злочинів з альтернативними діями[255], вчинення будь-якого з цих діянь утворює закінчений склад злочину. Другі вчені вважають, що дані альтернативні дії мають самостійне кримінально-правове значення. «Якщо винний вчинив, наприклад, закінчений злочин у виді виробництва наркотичних засобів та замах на збут цих засобів, його дії підлягають кваліфікації за сукупністю злочинів — за ч. 1 ст. 307 КК та частинами 2 чи 3 ст. 15 і ч. 1 ст. 307 КК»[256]. Треті вчені злочин, передбачений ст. 307 КК, відносять не до злочинів з альтернативними діями, а до продовжуваних злочинів, оскільки вони складаються з декількох тотожних злочинних діянь, незалежно від їх виду, що спрямовані до єдиної мети і складають у цілому єдиний злочин. Причому, як відзначив В.О. Навроцький, “вимагається не фактична, а юридична тотожність — вони передбаченні однією і тією ж статтею чи частиною статті Особливої частини КК. Виходячи з цього продовжуваний злочин може, наприклад вбачатися у випадку виготовлення певної кількості наркотичних засобів, їх наступного зберігання, а потім і перевезення (ч. 1 ст. 307 КК)[257].

Тому не випадково, що немає єдиної точки зору по цьому питанню також і в судовій практиці, в тому числі і в Верховному Суді України.

Приклад перший: Вироком суду від 02.08.2007 р. К., раніше судимого 22.12.2006 р. за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 4 КК остаточно призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. З матеріалів справи вбачається, що К. 14.04.2006 р. незаконно придбав і зберігав наркотичний засіб, який 31.01.2007 р. був вилучений у нього робітниками міліції. Апеляційний суд, скасовуючи цей вирок, відзначив, що суд неправильно призначив покарання на підставі ст. 70 ч. 4 КК за сукупністю злочинів, оскільки К. вчинив злочин який є тривалим, так як після постановлення вироку від 22.12.2006 р. він продовжував зберігати наркотичний засіб, а тому йому необхідно було призначити покарання на підставі ст. 71 КК[258].

Приклад другий: Вироком суду від 20.03.2007 р. В. було засуджено за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 15 — ч. 2 ст. 307 КК з застосуванням ст. 69 КК на 4 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. З матеріалів справи вбачається, що засуджений 07.02.2007 р. близько 10 год. незаконно придбав з метою збуту особливо небезпечний наркотик, який зберігав при собі. Того ж дня близько 11 год. 30 хв. він намагався незаконно збути — обміняти наркотик на спиртні напої, які були у Х., однак останній від цього відмовився. Верховний Суд України, змінюючи вирок суду, відзначив, що із роз’яснень, що містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів” № 4 від 26.04.2002 р. вбачається, що під незаконним збутом наркотичних засобів (ст. 307 КК) потрібно розуміти будь-які оплатні чи безоплатні форми їх реалізації. Тобто незаконне придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу уже складають закінчений злочин, і само по собі пропозиція придбати наркотичні засоби чи обміняти на спиртні напої не потребує окремої кваліфікації. Вона свідчить про те, що наркотичні засоби були придбані дійсно з метою збуту. Тому такі дії засудженого охоплюються ч. 2 ст. 307 КК як незаконне зберігання наркотичних засобів з метою збуту. З таких обставин кваліфікація дій В. за ч. 3 ст. 15 — ч. 2 ст. 307 КК є заявою і підлягає виключенню з вироку[259].

Приклад третій: Вироком суду від 10.02.2006 р. Т. було засуджено за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років 6 місяців позбавлення волі, за ч. 2 ст. 15 — ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК визначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. З матеріалів справи вбачається, що В. 20.07.2002 р. незаконно придбав з метою збуту особливо небезпечний наркотик, який зберігав при собі. Через 2 дні він намагався незаконно збути його громадянину В., але не довів свій злочинний намір до кінця з незалежних від його волі причин. Верховний Суд України, змінюючи вирок суду, відзначив, що згідно зі ст. 32 КК повторність злочинів відсутня при вчиненні продовжуваного злочину, який складається з двох або більше тотожних діянь, об’єднаних єдиним злочинним наміром. Як встановлено судом, Т. незаконно придбав, виготовив, зберігав, перевіз з метою збуту і намагався незаконно збути наркотичний засіб, — тобто вчинив закінчений злочин, який складається з двох або більше діянь, об’єднаних єдиним злочинним наміром, що містять усі ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, і додаткової кваліфікації за ч. 2 ст. 15 — ч. 2 ст. 307 КК не потребують [260].

Приклад четвертий: Вироком суду від 16.04.2007 р. М., раніше судимого 01.11.2005 р. за ч. 2 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 2 ст. 15 — ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 307 КК на 8 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК визначено покарання у виді 8 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК визначено йому остаточне покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі. З матеріалів справи вбачається, що М. вчинив ці злочини в період з серпня по жовтень 2006 р., зокрема 03.10.2006 р. у м. Сімферополі повторно намагався збути Г. амфетамін, однак був затриманий співробітниками міліції. Верховний Суд України, вирок суду оставив без змін і відзначив, що правильність кваліфікації злочинних дій М. саме за ч. 2 ст. 15 — ч. 2 ст. 307 КК, ч.ч. 2, 3 ст. 307 КК, сумнівів не викликає[261].

Аналіз цих судових рішень свідчить проте, що один і той же злочин (ст. 307 КК) різні суди відносять то до триваючих злочинів[262], то до злочинів з альтернативними діями[263], то до продовжуваних злочинів[264], або до сукупності злочинів[265].

На нашу думку, не можна повністю погодитися з рішенням апеляційного суду[266]. По перше, незаконні дії по придбанню наркотичних засобів до триваючих злочинів не відносяться, а тому “весь” злочин не можливо відносить до триваючих злочинів.

Однак, важко погодитись і із другим судовим рішенням[267] проте, що цей злочин відноситься до злочинів з альтернативними діями. Недоліком цієї точки зору є те, що вона не дає ніякої кримінально-правової оцінки самому факту “невдалого” збуту наркотичних засобів. Спробуємо цю точку зору спростувати за допомогою такого приклада. Особа була засуджена до 5 років позбавлення волі за незаконне придбання наркотичних засобів з метою збуту (ст. 307 КК), однак наркотичні засоби у неї не були вилученні, оскільки вона успіла їх сховати. Після відбуття покарання ця особа спробувала збути наркотичні засоби, але не довела свій злочинний намір до кінця з незалежних від її волі причин, оскільки при їх продажі була затримана робітниками міліції. Якщо признавати злочин, передбачений ст. 307 КК, злочином з альтернативними діями, як про це стверджується в теорії кримінального права “суб’єкт не вчинює нового злочину, якщо він… спочатку незаконно придбає наркотичний засіб, зберігає його, а потім збуває”[268], то виходить, що в нинішній час, коли особа збувала наркотичний засіб, вона нового злочину не вчиняла, оскільки за “цей” злочин вона була вже засуджена 5 років назад і відбула за нього покарання, а тому її не можна притягнути до кримінальної відповідальності, оскільки згідно з ч. 3 ст. 2 КК ніхто не може бути притягнутий до кримінальній відповідальності за той самий злочин більше одного разу. А якщо замість наркотичних засобів предметом злочину буде вогнепальна зброя, то при аналогічних обставинах, збут цієї зброї через п’ять років після незаконного придбання (ч. 1 ст. 263 КК), також не буде злочином? З нашої точки зору, така позиція суперечить не тільки ч. 1 ст. 2 КК, а також здоровому глузду, оскільки можна за “майбутні” дії відбути покарання ще в “минулому”.

Ми згодні с третім судовим рішенням проте, що злочин, передбачений ст. 307 КК відноситься до продовжуваних злочинів[269], але не згодні з висновками проте, що засуджений вчинив закінчений злочин, оскільки “якщо продовжуваний злочин не доведений до кінця з причин, які не залежали від волі винного, то скоєне кваліфікується як замах на злочин, ознакою якого є наслідки (шкода, розміри), що її намагався досягнути винний внаслідок вчинення усіх запланованих ним дій”[270].

З цих підстав ми також не згодні з останнім рішенням [152], проте, що в цьому випадку є сукупність злочинів (ч. 3 ст. 307 КК, ч. 2 ст. 307 КК, ч. 2 ст. 15 — ч. 2 ст. 307 КК), оскільки засуджений М. в серпні 2006 р. незаконно придбав 29,687 г. амфетаміна в особливо великих розмірах з метою збуту, які на протязі 2 місяців збував, але 03.10.2006 р. при збуті чергової частини наркотичних засобів вагою 3,087 г. був затриманий робітниками міліції, які після цього вилучили за місцем його проживання решту частину наркотичних засобів. Таким чином, засуджений М. не довів свій злочин по збуту 29,687 г. амфетаміна до кінця з причин, що не залежали від його волі, а тому його дії необхідно кваліфікувати як замах на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів в особливо великих розмірах (ч. 2 ст. 15 — ч. 3 ст. 307 КК).

Таким чином, перед тим як призначати покарання за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків, необхідно по кожному із злочинів, які входять до множинності злочинів, насамперед визначитися, а до якого ж виду одиночних злочинів той відноситься.

2. Рядом з цією проблемою знаходиться проблема так званих “епізодів злочинної діяльності”, яка полягає насамперед у тому, що у судовій практиці під цей кримінально-правовий термін підпадають різні кримінально-правові поняття:

а) як суспільно-небезпечні діяння, які не мають самостійної кримінально-правової кваліфікації і по яким не можуть бути призначене покарання і які мають кримінально правове значення тільки в сукупності з іншими діями (п. 20 постанови Пленуму);

б) так і суспільно небезпечні діяння, які мають самостійну кримінально-правову кваліфікацію, по яким може бути призначене покарання і які мають самостійне кримінально-правове значення (п. 3 постанови Пленуму).

На наш погляд, до першої групи відносяться наприклад, злочини з альтернативними діями або продовжувані злочини, повторність тотожних злочинів, а до другої групи відносяться суспільно-небезпечні діяння які мають самостійну кваліфікацію вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті і які мають самостійні санкції. При цьому судді забувають проте, що кваліфікація “епізодів злочинної діяльності” із першої групи по одній статті (одній частині однієї статті) КК зовсім не означає, що у всіх випадках засуджений вчиняє тільки один злочин (наприклад, незаконно відремонтував і збув вогнепальну зброю), оскільки повторність тотожних злочинів (наприклад, спочатку незаконно придбав вогнепальну зброю а через місяць незаконно придбав до неї бойові припаси) означає множинність злочинів.

В зв’язку з цим викликає сумніви наступне рішення Верховного Суду України, яке було приведено в узагальненні “Судова практика з питань кваліфікації повторності та сукупності злочинів (статті 32, 33, 35 Кримінального кодексу України)”. В цьому узагальненні зокрема вказано, що «трапляються у судовій практиці випадки помилкового призначення покарання за повторні тотожні дії. Наприклад, ухвалою Верховного Суду України за касаційною скаргою засудженого і його захисника змінено вирок Апеляційного суду Хмельницької області стосовно раніше судимого Х., засудженого за ч. 1 ст. 263 КК за епізодами вчинення злочинів у 2002–2003 р.р. на три роки позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26.04.2004 р., більш суворим Х. призначено покарання на три роки шість місяців позбавлення волі. За ч. 1 ст. 263 КК за епізодом злочину, вчиненого у грудні 2004 р. апеляційний суд засудив Х. на три роки позбавлення волі. Відповідно до ст. 71 КК йому призначено остаточне покарання у виді п’яти років позбавлення волі. Змінюючи вирок апеляційного суду, Верховний Суд України вказав, що винність Х. у придбанні носінні, зберіганні, виготовленні та збуту вогнепальної зброї, боєприпасів, вибухових речовин та пристроїв без передбаченого законом дозволу доведена, а його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК. Разом з тим, суд двічі призначив покарання за тотожні дії, не врахувавши, що злочинні дії Х. охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 263 КК. Оскільки повторність тотожних злочинів не передбачена в ст. 263 КК, тому колегія суддів вважає зайвою повторну кваліфікацію дій Х., отже, вона підлягає виключенню як і слід виключити застосування ч. 4 ст. 70 КК. Вважати Х. засудженим за ч. 1 ст. 263 КК на три роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК призначити Х. покарання у виді трьох років восьми місяців позбавлення волі”[271].

До речі, Верховний Суд України також на підставі ст. 71 КК “двічі призначив покарання за тотожні дії, не дивлячись на те, що злочинні дії Х. охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 263 КК”, однак, на наш погляд, краще на це рішення вищестоящого суду відповісти словами І.О. Зінченко, яка відзначала, “що у деяких випадках сукупність злочинів можуть утворювати декілька тотожних злочинів, які передбачені не тільки однією статтею Особливої частини КК, а навіть, однією частиною цієї статті. Мається на увазі ситуація, передбачена в ч. 4 ст. 70 КК, коли після постановлення вироку за один зі злочинів виявляється, що особа до постановлення цього вироку вчинила ще один чи декілька злочинів, за які не засуджувалася. Не виключається, що саме у цих випадках, усі, вчинені особою злочини, можуть бути передбаченні однією й тією ж самою частиною однієї статті КК”[272].

З нашої точки зору в аналогічний ситуації правильним є наступні рішення Верховного Суду України.

Приклад перший: Районний суд вироком від 18.08.2005 р. засудив Т., раніше судимого 05.12.2002 р. за ч. 3 ст. 185 КК, ч. 2 ст. 194 КК на 4 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 2 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 296 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 1 КК за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК остаточно призначене тому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Як вбачається із матеріалів справи Т. вчинив злочини, передбаченні ч. 2 ст. 185 КК, 02.06.2002 р., 08.06.2002 р., 15.09.2002 р., 05.10.2002 р., 06.10.2002 р., 23.03.2003 р. та 28.03.2003 р., а злочин, передбачений ч. 2 ст. 296 КК, 04.12.2002 р. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що епізоди від 02.06.2002 р., 08.06.2002 р., 15.09.2002 р., 05.10.2002 р. та 06.10.2002 р. вчинив до постановлення попереднього вироку від 05.12.2002 р. Таким чином, за указані епізоди суд першої інстанції повинен був призначити покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК[273].

Приклад другий: Місцевий суд вироком від 17.02.2006 р. засудив С., раніше судимого 22.10.2004 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки 2 місяці позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК остаточно призначене тому покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Як вбачається із матеріалів справи С. вчинив злочини, передбаченні ч. 3 ст. 185 КК, 22.01.2004 р. та 08.09.2005 р. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що суд С. вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК у січні 2004 року, тобто до постановлення попереднього вироку, а тому суд повинен був призначити йому покарання за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК[274].

На наш погляд, труднощі в даних випадках полягають у тому, що суди, по-перше, не можуть відрізняти одиночний злочин від множинності злочинів, по-друге, «звикли» призначати покарання по статтях КК, забуваючи про те, що кримінально-правова кваліфікація діянь винної особи по одній статті (частині статті), зовсім не означає, що дана особа вчинила тільки один злочин. Разом з тим, аналіз розділу ХІ Загальної частини КК, дозволяє стверджувати, що покарання призначається за вчинення злочину. По-третє, проблема полягає також і у тому, що призначення покарання за сукупністю злочинів (по одній і тій же частині статті Особливої частини КК), суперечить поняттю сукупності злочинів, передбаченого ч. 1 ст. 33 КК, де сукупністю злочинів визначається тільки вчинення особою двох або більш злочинів, передбачених різними частинами однієї статті Особливої частини КК. В зв’язку з цим, В.І. Тютюгін відзначав, що найбільш ідеальним вирішенням ситуації, передбаченої в ч. 4 ст. 70 КК, було би скасування постановленого вироку, повне відновлення провадження за справою і перегляд судових рішень за ново виявленими обставинами. Однак, у ст. 400-5 КПК нововиявлена обставина, як встановлення факту раніше вчиненого особою злочину після її засудження за інший злочин не зазначена. Тому запропоноване радикальне рішення цього питання зі скасуванням раніше постановленого вироку можливе лише за умови внесення відповідних змін до кримінально-процесуального закону. Отже, чинний кримінально-процесуальний закон відає перевагу, напевно вимогам принципу процесуальної економії й тим самим, на наш погляд, дещо поступається кримінально-правовим принципом справедливості[275].

Таким чином, не випадково, що суди при призначенні покарання за “епізодами злочинної діяльності” допускають і інші помилки.

Приклад: Місцевий суд вироком від 07.09.2006 р. засудив Р., раніше судимого 03.05.2006 р. за ч. 1 ст. 309 КК на 1 рік позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — за епізодом від 21.04.2006 р. за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 315 КК на 1 рік позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років позбавлення волі, а на підставі ст. 70 КК призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК остаточно призначене тому покарання у виді 5 років 2 місяця позбавлення волі. За епізодами від 12.05.2006 р. та 18.05.2006 р. за ч. 2 ст. 309 КК на 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК на 5 років 1 місяць позбавлення волі, а на підставі ст. 70 КК призначене покарання у виді 5 років 1 місяць позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК остаточно призначене тому покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Як убачається із матеріалів справи, органами досудового слідства дії Р. за всіма епізодами було кваліфіковано за ст… ст. ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 315 і ч. 2 ст. 307 КК. Суд при кваліфікації дій і призначенні покарання засудженого штучно розмежував їх: за епізодом від 21.04.2006 р. призначив спочатку покарання за сукупністю злочинів, а потім за сукупністю вироків, а потім окремо за епізодами від 12 і 18.05.2006 р. знову призначив покарання за тими ж статтями КК, визначивши покарання спочатку за сукупністю злочинів, а потім за сукупністю вироків. При цьому із змісту вироку не зрозуміло, яке ж саме покарання має відбувати засуджений. Верховний Суд України цей вирок суду скасував[276].

Із вищерозглянутого можна зробити такі попередні висновки.

А) Якщо “епізоди злочинної діяльності” утворюють множинність злочинів, то це не забороняє призначення покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК.

Б) Якщо ж “епізоди злочинної діяльності” є одиночним видом злочину, (наприклад, продовжуваний злочин або злочин з альтернативними діями), то призначення покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК, не можливо.

3. Останнім часом в судовій практиці виникло питання про можливість (або не можливість) складання покарань за сукупністю злочинів і вироків — штрафу і позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю з іншими видами основних покарань.

Одні судді вважають, що основні покарання у вигляді штрафу або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Інші судді вважають, що основні покарання у виді штрафу або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і вироків складанню з іншими видами покарань підлягають, проте їх необхідно виконувати самостійно.

Немає єдиної точки зору по цьому питанню і в Верховному Суді України.

Розглянемо більш детально доводи кожної із сторін, почнемо з прибічників останньої точки зору.

Приклад перший: Вироком суду від 17.01.2006 р. А., раніше судимого 29.03.2004 р. за ч. 1 ст. 309 КК на 1 рік позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК з застосуванням ст. 69 КК до штрафу в розмірі 850 грн. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що відповідно до ч. 3 ст. 78 КК у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 КК, а згідно із ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Проте на порушення цих вимог закону суд рішення про призначення засудженому покарання на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків не прийняв[277].

Приклад другий: Вироком суду від 01.12.2005 р. Б., раніше судимого 01.03.2004 р. за вчинення злочинів на 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК з застосуванням ст. 69 КК до штрафу в розмірі 600 грн. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від, покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Суд, призначаючи Б. покарання за ч. 2 ст. 185 КК, на порушення вимог ст. 71 КК не призначив йому покарання за сукупністю вироків, тобто не застосував закон, який підлягав застосуванню[278].

Приклад третій: Вироком суду від 27.02.2008 р. В., раніше судимого 01.04.2003 р. за вчинення злочинів на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, 15.11.2006 р. звільненого умовно-достроково від відбування покарання на 1 рік 19 днів, — було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК з застосуванням ст. 69 КК до штрафу в розмірі 2000 грн. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, відзначив, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 81 КК, у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового злочину суд призначає покарання за правилами, передбаченими ст. ст. 71, 72 цього Кодексу. Проте суд, призначивши В. покарання за вчинення нового злочину, не вирішив питання про призначення йому покарання за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71 КК, тобто не застосував кримінальний закон, який підлягав застосуванню. Крім того, згідно до роз’яснень, що містяться у п. 26 постанови Пленуму у разі, коли особа була засуджена до позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов’язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м’які види покарання[279].

Приклад четвертий: Вироком суду від 10.02.2006 р. Г., раніше судимого 01.04.2003 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 1 ст. 204 КК до штрафу в розмірі 8500 грн. Вироком апеляційного суду від 16.05.2006 р. вирок місцевого суду в частині призначення покарання був скасований, а Г. був засуджений за ч. 1 ст. 204 КК до штрафу в розмірі 8500 грн. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі і штрафу в розмірі 8500 грн. Верховний Суд України, залишаючи без задоволення касаційну скаргу захисника, а вирок апеляційного суду без змін, відзначив, що згідно з вимогами ч. 2 ст. 75 КК та ч.ч. 2 і 3 ст. 78 КК при звільненні від відбування покарання з випробуванням суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов’язки. Якщо засуджений не виконає покладені на нього обов’язки або систематично вчинює правопорушення, що потягло за собою адміністративні стягнення, що свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання. У разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 КК. Згідно з роз’ясненнями, що містяться в п/п 7 п. 26 постанови Пленуму у разі, коли особа була засуджена до позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (ст. ст. 75, 104 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов’язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м’які види покарання. Оскільки Г. вчинив новий злочин в період іспитового строку, то апеляційний суд обґрунтовано застосував ст. 71 КК і за сукупністю вироків призначив йому покарання у виді 4 років позбавлення волі та штрафу на користь держави у виді 8500 грн. Призначенні апеляційним судом види покарання мають виконуватися самостійно[280].

Крім того, п. 10 постанови Пленуму був доповнений абзацом п’ятим постановою Пленуму Верховного Суду України “Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 “Про практику призначення судами кримінального покарання” від 12 червня 2009 року № 8 наступного змісту, «що у разі засудження особи за злочин, вчинений у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК, та призначення покарання, яке згідно з частиною 3 статті 72 КК за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги статті 71 КК і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання»[281].

Аналіз вищевказаних судових рішень, а також роз’яснень абзацу п’ятого пункту 10 постанови Пленуму свідчить проте, що доводами прибічників останньої точки зору (що основні покарання у виді штрафу або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і вироків повинні обов’язково підлягати складанню з іншими видами покарань) є:

а) вимоги частин 2 та 3 ст. 78 КК;

б) вимоги ч. 4 ст. 81 КК;

в) вимоги ч. 1 ст. 71 КК та ч. 4 ст. 71 КК;

г) роз’яснень, що містяться в п/п 7 п. 26 постанови Пленуму;

д) наявність колізії між ч. 3 ст. 72 КК та ст. 71 КК передбачає застосування правил, передбачених ст. 71 КК.

Розглянемо також доводи прибічників першої точки зору, що основні покарання у вигляді штрафу або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Приклад перший: Вироком суду від 25.04.2007 р. А., раніше судимого 08.06.2005 р. за ч. 1 ст. 296 КК до штрафу в розмірі 8500 грн., — було засуджено за ч. 1 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК. Вироком апеляційного суду від 18.09.2007 р. вирок місцевого суду в частині призначення покарання був скасований. Постановлено на підставі ст. 71 КК до призначеного покарання повністю приєднати невідбуте покарання у виді штрафу за попереднім вироком і остаточно визначено покарання у виді 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки на підставі ст. 75 КК і самостійним виконанням штрафу у сумі 8500 грн. на підставі ч. 3 ст. 72 КК. Верховний Суд України, скасовуючи вирок апеляційного суду, відзначив, що відповідно до вимог ст. 335 КПК обрана засудженому міра покарання повинна бути визначена таким чином, щоб при виконанні вироку не виникло ніяких сумніві щодо виду і розміру покарання, призначеного судом. Вказані вимоги закону не дотримані судом апеляційної інстанції. Постановляючи свій вирок, суд апеляційної інстанції у його резолютивній частині постановив вирок місцевого суду від 25.04.2007 р. щодо А. в частині призначення їй покарання за сукупністю злочинів скасувати, хоча згідно резолютивній частини вироку суду першої інстанції, ні за сукупністю злочинів, ні за сукупністю вироків не призначалось. Апеляційний суд у вироку вказав, що на підставі ст. 71 КК до призначеного судом першої інстанції покарання за ч. 1 ст. 309 КК у виді 2 років позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК повністю приєднати невідбуте покарання у виді штрафу за попереднім вироком і остаточно визначено покарання 2 роки позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки на підставі ст. 75 КК. Згідно з ч. 3 ст. 72 КК постановлено штраф у сумі 8500 грн. виконувати самостійно. Таким чином, з вироку апеляційного суду не зрозуміло, яке ж остаточне покарання призначено А. за сукупністю вироків[282].

Приклад другий: Вироком суду від 05.04.2006 р. Б., раніше судимого 08.06.2005 р. за вчинення злочинів на 4 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 2 ст. 190 КК до штрафу в розмірі 1000 грн. У касаційному поданні прокурор вважає, що суд неправильно застосував кримінальний закон. Верховний Суд України, відмовляючи прокурору у поданні, відзначив, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю вироків складанню не підлягає й виконується самостійно. Доводи прокурора про необхідність призначення Б., як особі, яка була засуджена до позбавлення волі і вчинила новий злочин у період іспитового строку, покарання у виді позбавлення волі, із посиланням на роз’яснення п. 26 постанови Пленуму, необґрунтовані, оскільки ці роз’яснення стосується питання призначення покарання шляхом складання за сукупністю вироків[283].

Приклад третій: Вироком суду від 19.12.2005 р. В., раніше судимого 11.06.2004 р. за ч. 1 ст. 296 КК до штрафу в розмірі 8500грн., — було засуджено за ч. 3 ст. 296 КК на 2 роки позбавлення волі і на підставі ч. 3 ст. 72 КК покарання, призначене за попереднім вироком, визначено виконувати самостійно. Ухвалою апеляційного суду вирок змінений, дії В перекваліфіковано на ч. 1 ст. 125 КК та призначено покарання у виді виправних робіт строком на 6 місяців. У касаційному поданні прокурор вважає, що суди помилково не призначили покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК неправильно застосував кримінальний закон. Верховний Суд України, відмовляючи прокурору у поданні, відзначив, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю вироків складанню не підлягає й виконується самостійно. Тому суд, постановляючи виконувати покарання, призначене В. за попереднім вироком, самостійно, дотримався вимог ч. 3 ст. 72 КК, у зв’язку з чим доводи у поданні про порушення вимог ст. 71 КК при призначенні засудженому покарання за сукупністю вироків є необґрунтованими[284].

Приклад четвертий: Вироком суду від 20.04.2007 р. Г., раніше судимого 02.07.2002 р. за ч. 1 ст. 296 КК до штрафу в розмірі 510 грн., — було засуджено за ч. 1 ст. 186 КК на 1 рік позбавлення волі і на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом повного складання цих покарань призначив остаточне покарання у виді 1 року позбавлення волі та до стягнення штрафу у розмірі 510 грн. Згідно ч. 3 ст. 72 КК перший вирок виконувати самостійно. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, зокрема відзначив, що суд допустив невиправдану суперечність, бо спочатку визнав за необхідне призначити засудженому остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом повного складання призначених покарань, а потім на підставі ч. 3 ст. 72 КК визнав за необхідне виконувати перший вирок самостійно, виходячи з того, що за ним Г. було призначено покарання у виді штрафу[285].

Аналіз цих судових рішень Верховного Суду України свідчить проте, що доводами прибічників першої точки зору (що основні покарання у виді штрафу або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають) є:

а) ч. 3 ст. 72 КК не може одночасно застосовуватися зі ст. 71 КК;

б) ч. 3 ст. 72 КК та ч. 1 ст. 71 КК регламентують одне і теж питання, але по-різному його вирішують, тобто між ними існує колізія. В цьому випадку необхідно застосовувати правила, передбачені ч. 3 ст. 72 КК;

в) п/п 7 п. 26 постанови Пленуму не може бути застосований в цих випадках, оскільки він вирішує питання які виникають при призначенні покарання за сукупністю вироків, при застосуванні ст. 71 КК, а не ч. 3 ст. 72 КК.

Тому не випадково, що місцеві суди, не знаючи як же в цих випадках призначати остаточне покарання на підставі ч. 3 ст. 72 чи ст. 71 КК, допускають інші помилки.

Приклад: Вироком місцевого суду від 12.12.2006 р. Н., раніше судимого 10.12.2002 р. за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки виправних робіт з відрахуванням 15 % заробітної плати в доход держави, 18.02.2004 р. звільненого умовно-достроково на 11 місяців 10 днів, — було засуджено за ч. 1 ст. 296 КК з застосуванням ст. 69 КК до штрафу в розмірі 510 грн. На підставі ст. 71 КК з застосуванням ст. 69 КК за сукупністю вироків остаточно визначено покарання у виді стягнення штрафу в розмірі 1071 грн. Верховний Суд України, скасовуючи вирок суду, відзначив, що призначаючи покарання за сукупністю вироків, суд порушив вимоги ч. 4 ст. 71 КК, відповідно до яких, при призначенні покарання за сукупністю вироків остаточне покарання має бути більшим від покарання за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Також судом при цьому порушено вимоги ч. 3 ст. 72 КК, відповідно до якої основне покарання у виді штрафу при призначенні покарання за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарання не підлягає і виконується самостійно[286].

В постанові Пленуму в редакції від 24 жовтня 2003 р. відповідей на ці питання не було.

На нашу думку, перша точка зору прибічників у Верховному Суді України є більш обґрунтованою.

По-перше, згідно з ч. 3 ст. 72 КК основні покарання у виді штрафу і позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. Дане правило є винятком із загального правила складання покарань, передбаченого ч. 1 ст. 72 КК, коли менш суворі види покарань переводяться в більш суворі, оскільки законодавець не передбачив переводу штрафу або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю в інші більш суворі види покарань, а тому на нього не можуть розповсюджуватися всі без винятку правила призначення покарань, передбачених в ст. ст. 70 та 71 КК. Тобто, на наш погляд, в даному випадку існує колізія між ч. 3 ст. 72 КК та ч.ч. 1 та 4 ст. 71 КК, а тому одночасно застосовувати правила, передбачені ч. 3 ст. 72 КК, та правила, передбачені ч.ч. 1 та 4 ст. 71 КК, неможливо. Питання колізії між статтями Загальної частини КК недостатньо дослідженні в теорії кримінального права тому «в таких випадках потрібно керуватися принципом, відповідно до якого всі неясності, суперечливості закону вирішаються на користь особи, щодо якої застосовується кримінальний закон[287].

Що ж стосується роз’яснення у п. 10 абзацу п’ятого постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року проте, що незважаючи на те, що призначення покарання, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю вироків з іншими видами покарань не підлягає, суд має застосувати вимоги ст. 71 КК і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком[288], то ми з цим також не можемо погодитися, оскільки Пленум фактично дав роз’яснення судам не виконувати вимоги закону (ч. 3 ст. 72 КК) про заборону складання покарань, передбачених ч. 3 ст. 72 КК, з іншими видами покарань, а це на наш погляд, є неприпустимим.

В теорії кримінального права ці питання детально досліджував В.І. Тютюгін, який відзначав, що перелічені у ч. 3 ст. 72 КК види покарань належать то тієї їх групи, в яку входять такі різновиди покарання, які з урахуванням характеру право обмежень, що в них містяться, не можуть бути співвіднесені між собою в якому-небудь еквіваленті і тому визнаються законом такими, що не підлягають переводу одне в інше, а звідси — і не можуть бути призначенні за сукупністю злочинів шляхом їх складання. Таким чином, закон, виходячи з неможливості переводу таких видів покарань одне в інше, а отже, і їх складанню, встановлює особливий порядок призначення покарання їх за сукупністю злочинів. Тому у випадках, передбачених ч. 3 ст. 72 КК, має місце ситуація, коли не тільки при призначенні покарань за окремі злочини, а й при визначенні остаточної його міри за їх сукупністю у вироку зазначаються відразу декілька видів основних покарань, бо всі вони застосовуються до засудженого одночасно — без поглинення і складання між собою[289].

По-друге, остання точка зору, на нашу думку, містить в собі також і суперечності. Головний постулат її полягає у тому, що штраф або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і вироків підлягає складанню з іншими видами покарань. Це означає, що якщо буде застосований принцип складання покарань, то замість двох окремих покарань, необхідно призначити єдине загальне покарання, яке містить в собі два попередні покарання. «Між тим, при призначенні за сукупністю тих видів покарань, які зазначені у ч. 3 ст. 72 КК, відсутні всі ті умови, які є необхідними і обов’язковими для складання. Ці покарання у поєднанні як між собою, так і й з іншими видами покарань не складаються і у зв’язку з цим не утворюють певну (загальну, єдину) їх суму, а застосовуються до засудженого всім разом (одночасно) і виконуються самостійно, тобто окремо, незалежно одне від іншого, кожне, так би мовити, «само по собі»[290]. Ми повністю згодні з точкою зору В.І. Тютюгіна по цьому питанню і вважаємо, що до цих видів покарань не може бути застосований принцип складання також і тому, що вони являються неспільномірними величинами між собою. В математиці такі величини не мають загальної міри, а тому не можуть бути складенні між собою[291]. Як неможливо скласти ріст чоловіка в метрах з його вагою в кілограмах, так і неможливо скласти покарання у виді стягнення штрафу в розмірі 1000 грн. з покаранням у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На наш погляд, для юристів характерно в своїй діяльності недооцінювати роль математики для гуманітарних наук. Приведемо тільки декілька прикладів із змісту Загальної частини КК, які торкаються призначення покарання засудженим. Так, згідно ч. 1 ст. 72 КК при складанні покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи, зокрема з такого їх співвідношення: 1 дню арешту відповідають 2 дні обмеження волі. З цього співвідношення арешту та обмеження волі можна зробити висновок проте, що арешт є більш суворим видом покарання ніж обмеження волі, однак такий висновок суперечить змісту ст. 51 КК в якій арешт та обмеження волі розташовані в послідовності від менш суворого до більш суворого. Приклад другий. Згідно до вимог ч. 1 ст. 72 КК 1 дню арешту відповідають 2 дні обмеження волі, а 1 дню обмеження волі відповідають 3 дні виправних робіт або 8 годин громадських робіт. Питання для учня середньої школи, а скільком дням виправних робіт або скільком годинам громадських робіт відповідає 1 день арешту? Відповідь буде така, 1 дню арешту повинно відповідати 6 днів виправних робіт або 16 годин громадських робіт. Однак в ч. 1 ст. 72 КК відзначено, що 1 дню арешту відповідає 3 дні виправних робіт або 8 годин громадських робіт. Приклад третій. Нескладний математичний підрахунок свідчить проте, що співвідношення між виправними роботами та громадськими роботами, а також між виправними роботами та розміром неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в різних статтях Загальної частини КК, між собою не співпадають, так: а) співвідношення між виправними роботами та громадськими роботами для ч. 5 ст. 53 КК є — 1 день виправних робіт дорівнюється 1,33 годинам громадських робіт, в той же час, згідно вимог ч. 1 ст. 72 КК, — 1 день виправних робіт дорівнюється 2,66 годинам громадських робіт; б) згідно вимог ч. 3 ст. 57 КК, — 1 місяць виправних робіт дорівнюється 3 неоподаткованим мінімумів доходів громадян, в той же час, згідно вимог ч. 5 ст. 53 КК, — 1 місяць виправних робіт дорівнюється вже 4 неоподаткованим мінімумів доходів громадян. Приклад останній. Згідно до вимог ч. 1 ст. 72 КК, 1 дню арешту відповідають 8 годин громадських робіт, однак згідно ст. 321-4 КпАП, 1 дню арешту відповідають 5 годин громадських робіт. На наш погляд, коментарій в даних випадках не потрібен.

По-третє, доводи про невідповідність першої точки зору, вимогам ч. 1 ст. 71 КК, проте, що до призначеного за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, а також вимогам ч. 4 ст. 71 КК проте, що остаточне покарання за сукупністю вироків повинно бути більшим за покарання, призначеного за новий злочин, а також невідбутої частини покарання за попереднім вироком, не можуть бути взяті до уваги, оскільки як правильно відзначав Бажанов М.І. «чинний КК закріплює ще один (крім принципів поглинення і складання) принцип призначення покарання за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків — принцип самостійного призначення і виконання покарання»[292]. Цю точку зору підтримує і В.І. Тютюгін, який підкреслює, що «призначення різновидних основних й додаткових видів покарань шляхом їх одночасного застосування (без поглинення і складання) є не різновидом їх складання, а виступає як самостійний (окремий, особливий) принцип визначення остаточного покарання за сукупністю як злочинів (ст. 70 КК), так і вироків (ст. 71 КК), який призначається у частинах 3 і 4 ст. 72 КК поряд з принципами поглинення і складання покарань»[293].

В четверте, роз’яснення, що містяться в п/п 7 п. 26 постанови Пленуму проте, що «у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (ст. ст. 75, 104 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-дострокового (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов’язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м’які види покарання»[294], не відносяться ні яким чином до застосування (або не застосування) правил, передбачених ч. 3 ст. 72 КК, оскільки наведена рекомендація Верховного Суду України відноситься тільки до застосування правил, передбачених ст. 71 КК, «бо виходить із того, що вчинення нового злочину після засудження за попередній свідчить про підвищену суспільну небезпечність винного, а тому при призначенні покарання за двома вироками, тобто за їх сукупністю, до такої особи не можуть бути застосоване більш м’яке покарання порівняно з тим, яке було призначено їй лише за одним з цих вироків»[295].

Приклад: Вироком суду від 27.06.2006 р. Д., раніше судимого 19.02.2002 р. за ч. 2 ст. 186 КК на 4 роки 2 місяці позбавлення волі, звільненого 26.05.2005 р. умовно-достроково на 1 рік 28 днів, — було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК на 1 рік обмеження волі і на підставі ст. ст. 71. 72 КК за сукупністю вироків призначене остаточне покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 3 місяці. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, зокрема відзначив, що відповідно до ст. 72 КК при складанні покарань за сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий, виходячи з їх співвідношення, встановленого в ч.1 цієї статті. При призначенні засудженому покарання за сукупністю вироків суд перевів більш суворий вид покарання — позбавлення волі (невідбуту частину покарання за попереднім вироком) у менш суворий вид покарання — обмеження волі, чим порушив встановлені ст. 72 КК правила складання покарань[296].

Якщо ж роз’яснення п/п 7 п. 26 постанови Пленуму тлумачити так, як це тлумачиться в судових рішеннях[297], то можна дійти до висновку, що воно забороняє застосування правил, передбачених ч. 3 ст. 72 КК, зокрема проте, що покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають, оскільки «суд зобов’язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі», то це б означало, що постановою Пленуму Верховного Суду України забороняється застосування правил, передбачених ч. 3 ст. 72 КК, а це є також, на наш погляд, неприпустимим;

В зв’язку з цим, ми хочемо привести без коментарів думку відомих вчених-юристів на пострадянському просторі Л.В. Іногамової-Хегай та В.О. Навроцького про деякі рішення Пленумів Верховних Судів Росії та України. Перша, зокрема відзначала, що «названі невідповідності між рекомендаціями Верховного Суду РФ та нормами КК о призначенні покарання ставлять під сумнів обґрунтованість судових рекомендацій… Протиріччя в КК може і повинен усувати тільки законодавець. Верховний Суд РФ має право тільки роз’яснювати закон»[298], а другий підкреслював, що «вагомість тлумачення кримінального закону, яке дає Верховний Суд України, має базуватися не на його формальній обов’язковості, а на авторитетності цього органу, послідовності у проведенні певних позицій, врахуванні обґрунтованої думки практичних працівників та науковців, щодо вирішення певних проблем. Насмілюся на крамольну думку, що постанови Пленуму Верховного Суду України аж ніяк не повинні бути фетишем, висловлені там положення з питань тлумачення закону можуть і повинні бути об’єктом наукової критиці»[299].

Ми в цілому згодні зі змістом абзацу четвертого пункту 10 в редакції постанови Пленуму від 12 червня 2009 року проте, що «частиною 2 статті 75 КК передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов’язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання є неприпустимим»[300].

Однак, заборона у цих випадках повторно звільняти засудженого від відбування покарання (ст. 75 КК), ще не свідчить проте, що у цих випадках не можливо застосування до нього правил, передбачених ч. 3 ст. 72 КК. На наш погляд, Пленум зробив «ревізію» Кримінального кодексу України, давши рекомендацію суддям застосовувати в цих випадках тільки статтю 71 КК, між тим в ч. 3 ст. 78 КК вказано проте, що в цих випадках покарання засудженому призначається за правилами передбаченими в статтях 71 і 72 КК.(До речі, абзац четвертий пункту 10 постанови Пленуму в редакції постанови Верховного Суду України від 12.06.2009 р. в цій частині суперечить абзацу другому пункту 10 цієї постанови Пленуму, в якому вказано, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК). У зв’язку з цим, розглянемо приклад із судової практики.

Приклад: Вироком суду від 10.02.2006 р. Г., раніше судимого 01.04.2003 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, — було засуджено за ч. 1 ст. 204 КК до штрафу в розмірі 8500 грн. Вироком апеляційного суду від 16.05.2006 р. вирок місцевого суду в частині призначення покарання був скасований, а Г. був засуджений за ч. 1 ст. 204 КК до штрафу в розмірі 8500 грн. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі і штрафу в розмірі 8500 грн. Верховний Суд України залишив без задоволення касаційну скаргу захисника проте, що апеляційний суд не мав право призначати Г. покарання у виді реального позбавлення волі, а вирок апеляційного суду без змін[301].

Ми погоджуємося з рішенням апеляційного суду про неможливість повторного звільнення Г. від відбування покарання, однак, на наш погляд, апеляційний суд не мав право застосовувати в цьому випадку правила призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК, оскільки суд другої інстанції, призначивши покарання за новий злочин, у виді стягнення штрафу, повинен був застосувати тільки правила призначення покарання, передбачені ч. 3 ст. 72 КК і призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки і призначене покарання за новий злочин у виді стягнення штрафу у розмірі 8500 грн. повинні були виконуватися самостійно, про що апеляційний суд помилково не вказав. (До речі, Верховний Суд України все таки змінив вирок апеляційного суду, оскільки в мотивувальній частині ухвали відзначив, що «призначенні апеляційним судом види покарань мають виконуватися самостійно»). Якби, апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність призначення засудженому покарання на підставі ст. 71 КК тільки у виді реального позбавлення волі, то він міг призначити Г., передбачене санкцією ч. 1 ст. 204 КК, покарання, наприклад, у виді обмеження волі, а не стягнення штрафу, як це зробив місцевий суд.

Крім того, Пленум розглянув не загальне питання, як же призначати покарання при колізії між ч. 3 ст. 72 КК та ст. 71 КК, а лише окремий випадок, коли злочин був вчинений засудженим у період іспитового строку (ст. 75 КК), а за новим вироком тому було призначене покарання, передбачене ч. 3 ст. 72 КК. Між тим, осталися без відповідей, зокрема наступні питання:

— як призначати покарання в випадках, коли засуджений вчинив злочин протягом умовно-дострокового звільнення, а за новим вироком йому призначено покарання, передбачене ч. 3 ст. 72 КК?

— як призначати покарання в випадках, коли засудженому за попереднім вироком було призначено реальне основне покарання, наприклад у виді позбавлення волі, а за новим вироком призначено покарання, передбачене ч. 3 ст. 72 КК?

— як призначати покарання в випадках, коли засудженому за попереднім вироком, призначено покарання, передбачене ч. 3 ст. 72 КК, а за новим вироком призначено реальне основне покарання, наприклад у виді позбавлення волі?

На відміну від наслідків про неможливість повторного звільнення від відбування покарання, які передбачені в випадку порушення вимог ч. 2 ст. 75 та ч. 1 ст. 78 КК, для осіб звільнених від відбування покарання з випробуванням (ч. 1 ст. 75 КК), такі наслідки або відсутні зовсім у законі, оскільки законодавець не передбачив ніяких вимог до їх поведінки після звільнення, наприклад, при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання (ст. 81 КК), або такі наслідки наступають тільки при порушенні певної поведінки особою, яка не пов’язана з вчиненням нового злочину, наприклад, при звільненні від відбування покарання з випробуванням вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років (ч. 5 ст. 79 КК). Якщо ж дані особи вчинять новий злочин протягом невідбутої частини покарання (ч. 4 ст. 81 КК) або в період іспитового строку (ч. 6 ст. 79 КК) то негативний наслідок для них наступає тільки у тому, що суд призначає їм покарання за правилами, передбаченими у статтях 71 і 72 цього Кодексу.

Таким чином, у цих випадках, закон не містить обмежень, при наявності правових підстав на звільнення цих осіб від відбування певних видів покарання з випробуванням (ч. 1 ст. 75 КК), як при застосуванні правил, передбачених ст. 71 КК, так і при застосуванні правил, передбачених ч. 3 ст. 72 КК. Між тим, при застосуванні правил, передбачених ч. 3 ст. 72 КК, суд повинен, на наш погляд, скасовувати, наприклад, звільнення від відбування покарання з випробуванням вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років (ст. 79 КК) або умовно-дострокове звільнення від відбування покарання (ст. 81 КК), оскільки, по перше, закон (ч. 3 ст. 72 КК) вимагає, щоб ці покарання виконувалися, тобто особи не продовжували находитися в стані звільнення від відбування покарання, а по друге, інше рішення суперечило би також вимогам інституту судимості, зокрема, п. 2 ст. 89 КК проте, що жінки, засуджені відповідно до ст. 79 КК, не мають судимість, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину, а також ч. 3 ст. 90 КК, проте, що строк погашення судимості обчислюється з дня дострокового звільнення особи від відбування покарання. В цьому випадку погашення судимості повинно здійснюватися з моменту набрання законної сили новим обвинувальним вироком, окремо за кожний злочин, виходячи зі ступеня тяжкості злочинів, виду покарання за правилами, передбаченими ст. 89 КК.

Однак ми погоджуємося з тим, що ці складні питання в теоретичному аспекті і потребують більш детального дослідження як вченими так і практичними робітниками, а тому рано по них ставити крапку.

Ще більш складною є ситуація, коли в цих випадках, як за попереднім вироком, так і по новому вироку, призначалися додаткові види покарань.

Приклад: Місцевий суд вироком від 03.09.2007 р. засудив К., раніше судимого 24.04.2007 р. за ч. 4 ст. 191 КК, ч. 2 ст. 366 КК до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов'язані з майновими цінностями строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування основного покарання, — за ч. 1 ст. 366 КК до стягнення штрафу в розмірі 550 грн. з позбавленням права займати зазначені посади строком на 2 роки. Із матеріалів справи вбачається, що К. вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК, в червні 2005 р. Враховуючи вимоги, передбачені ч. 3 ст. 72 КК, згідно з яким основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно, суд не застосував ч. 4 ст. 70 КК до цих видів покарань[302].

На нашу думку, місцевий суд не врахував того, що засудженому були призначенні додаткові покарання одного виду як за попереднім вироком, так і за наступним вироком, а правила, передбаченні як ч. 3 ст. 72 КК, а також роз’яснення Верховного Суду України проте, що коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається (п. 23 постанови Пленуму)[303], стосуються тільки основних видів покарань. В цьому випадку суд повинен був призначити остаточне додаткове покарання за сукупністю злочинів за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК, і на підставі ч. 3 ст. 70 КК приєднати його до одного із основних покарань.

На наш погляд, вказівка про застосування правил, передбачених ч. 3 ст. 72 КК у резолютивній частині вироку, може бути наступною. Припустимо, що за попереднім вироком від 01.02.2007 р. особа була засуджена до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки із звільненням від відбування покарання з випробуванням. Під час іспитового строку вона вчинила новий злочин за який новим вироком від 01.05.2007 р. їй було призначено покарання у виді стягнення штрафу в розмірі 850 грн. і суд в даному випадку повинен застосувати правила, передбачені ч. 3 ст. 72 КК. В останньому вироку повинно бути, зокрема зазначено: «На підставі ч. 3 ст. 72 КК невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 01.02.2007 р. у виді 3 років позбавлення волі і призначене покарання за вироком від 01.05.2007 р. у виді стягнення штрафу у розмірі 850 грн. — виконувати самостійно»;

Деякі попередні висновки:

1) основні покарання у виді штрафу або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. В цих випадках покарання призначається на підставі ч. 3 ст. 72 КК з застосуванням принципу самостійного призначення і виконання покарання;

2) оскільки між ч. 3 ст. 72 КК та правилами, передбаченими ст. 71 КК, існує колізія, то в цих випадках ці правила разом не застосовуються і посилання на ст. 71 КК — є неправильним;

3) роз’яснення, що містяться в п/п 7 п. 26 постанови Пленуму проте, що «у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (ст. ст. 75, 104 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-дострокового (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов’язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м’які види покарання»[304], не відносяться до застосування правил, передбачених ч. 3 ст. 72 КК.

Розділ 4 Порядок визначення і обчислення строків покарання, зарахування строку попереднього ув’язнення при призначенні покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків

Однією з умов дотримання принципу Верховенства права і досягнення цілей кримінального покарання є правильний порядок визначення і обчислення строків покарання, а також залік покарання. На відміну від попереднього Кримінального Закону, Кримінальний кодекс України 2001 року приводить більш детальнішу регламентацію даних питань, що сприяє правильному їх вирішенню в судовій практиці.

Необхідність у встановленні строків покарань при їх складанні виникає у випадках застосування судом принципів повного або часткового складання при призначенні остаточного покарання як за сукупністю злочинів, так і за сукупністю вироків. В основу установлення строків покладено один з найпоширеніших видів покарання — позбавлення волі на певний строк. Так, згідно ч. 1 ст. 72 КК при складанні покарань за сукупністю злочинів і сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид, виходячи з певних співвідношень між ними, які детально приведені в Кримінальному кодексі України.

Разом з тим, судді не повинні забувати, що такі основні покарання як штраф і позбавлення права обіймати певні посади і займатися певною діяльністю складанню з іншими видами основних покарань не підлягають і виконуються самостійно (ч. 3 ст. 72 КК). Також виконуються самостійно у всіх випадках додаткові покарання всіх видів (ч. 4 ст. 72 КК), а саме штраф, позбавлення права обіймати певні посади і займатися певною діяльністю, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, а також конфіскація майна.

Виконання призначеного судом покарання вимагає точного обчислення його строків. Аналіз розділу Х Загальної частини КК дозволяє дійти висновку про те, що позбавлення права обіймати певні посади і займатися певною діяльністю, виправні роботи, службове обмеження для військовослужбовців, арешт, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців та позбавлення волі на певний строк — обчислюються в місяцях і роках, а громадські роботи — в годинах.

Таким чином, за винятком громадських робіт, при вказівці в санкції статті строку покарання, суд має право призначити покарання, як цілими роками, так і місяцями або роками з місяцями.

Згідно вимог ст. 73 КК призначення покарання в днях не допускається, за винятком трьох випадків:

1. При заміні одного покарання іншим. Наприклад, при заміні штрафу виправними роботами (ч. 4 ст. 53 КК);

2. При складанні призначених покарань. Наприклад, при складанні покарань за сукупністю злочинів і вироків, виправні роботи були переведені в позбавлення волі з розрахунку 3 дні виправних робіт в 1 день позбавлення волі (ч. 1 ст. 72 КК). Однак, з цього правила є два винятки, це призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, коли особа, до якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, а також при призначенні покарання на підставі ч. 3 ст. 72 КК.

Приклад: Вироком суду від 29.01.2007 р. Д., раніше судимого 07.11.2006 р. за ч. 1 ст. 308 КК на 3 роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання, — було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі і на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків призначив остаточне покарання у виді 3 років і 1 дня позбавлення волі. У касаційному поданні прокурор звертає зокрема увага на те, що суд не мав право призначати покарання у виді позбавлення волі у днях. Верховний Суд України, скасовуючи вирок, зокрема відзначив, що Д. засуджено за те, що в жовтні 2003 р. вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК. Згідно з ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі було встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. Отже, суд при призначенні Д. покарання не повинен був призначати покарання за сукупністю вироків. Разом з тим, ст. 72 КК при складанні покарань за сукупністю злочинів та вироків не передбачено співвідношення між покаранням, від відбування якого особу звільнено з випробуванням і покаранням, що належить відбувати реально. За таких умов кожний вирок має виконуватися самостійно[305].

3. При зарахуванні попереднього ув’язнення в строк відбування покарання. Коли відбувається зарахування часу тримання особи під вартою в строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими в ч. 1 ст. 72 КК (ч. 5 ст. 72 КК).

Наприклад, вироком від 13.08.2006 р. К. було засуджено до 3 років позбавлення волі. При цьому 23.03.2006 р. К було затримано в порядку ст. 115 КПК, а 25.03.2006 р. йому було обрано запобіжний захід — взяття під варту. Таким чином, строк попереднього ув’язнення з 23.03.2006 р. по 13.08.2006 р. підлягає зарахуванню в строк відбування покарання.

Якщо у вищезгаданому прикладі, особі, замість позбавлення волі, буде призначене покарання у виді 3 років обмеження волі, то попередній строк повинен зараховуватися в строк відбування покарання таким чином:

а) спочатку встановлюємо період часу протягом якого останній знаходився під вартою:

13.08.2006

–

23.03.2006

Віднімання однієї дати від іншої, починаємо з днів. Проте, оскільки з 13 днів відняти 23 дні не можна, тоді ми останній місяць переводимо в дні. Звертаємо увагу на те, що в даному випадку останнім місяцем буде не серпень, а липень 2006 р., оскільки, в серпні пройшло тільки 13 днів і цілий останній місяць який пройшов буде липень 2006 р., в якому 31 день. Тобто:

(13+ 31) = 44. 07. 2006

–

23. 03. 2006

В результаті маємо, що засуджений знаходився під вартою 21 (44–23) день 04 (07–03) місяці і 0 (2006–2006) років;

б) враховуючи, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі (ч. 1 ст. 72 КК), переводимо строк попереднього ув’язнення в строк обмеження волі, шляхом множення 2 на 4 місяців 21 день. В результаті множення одержуємо 8 місяці 42 дня. Переводимо зайві дні в місяці і остаточно одержуємо — 9 місяців 12 днів;

в) 9 місяців 12 днів зараховуємо в строк відбування покарання.

Правила переведення строку попереднього ув’язнення до судового розгляду в інші більш м’які види покарань, в діючому кримінальному Законі відсутні, однак ці правила вказані в ч. 4 ст. 338 КПК. Зокрема, якщо підсудний до винесення вироку знаходився під вартою, то в разі призначення покарання у вигляді виправних робіт час перебування під вартою зараховується в строк відбуття виправних робіт з розрахунку один день ув’язнення за три дні виправних робіт.

Якщо винній особі буде призначено основне покарання у виді штрафу або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю і при цьому до неї до проголошення вироку було обрано запобіжний захід — взяття під варту, суд, враховуючи строк попереднього ув’язнення, може пом'якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування (ч. 5 ст. 72 КК).

Припустимо, особу засуджено до штрафу у розмірі 850 грн. Тоді, використовуючи вищезгаданий приклад, суд, враховуючи, що засуджений знаходився під вартою 4 місяці 21 день, вважає за можливе на підставі ч. 5 ст. 72 КК звільнити останнього від стягнення штрафу у розмірі 850 грн.

В резолютивної частини вироку повинні бути зазначено початок строку відбуття покарання (ч. 1 ст. 335 КПК). Початок строку відбуття покарання у вигляді позбавлення волі або виправних робіт, коли підсудний до винесення вироку не перебував під вартою, обчислюється з моменту приведення вироку у виконання (ч. 1 ст. 338 КПК). Часом виконання покарання у виді виправних робіт вважається день, з якого фактично розпочато відрахування із заробітку засудженого (ч. 1 ст. 43 КВК). Коли ж підсудний до винесення вироку тримався під вартою в цій справі, в строк відбуття покарання зараховується строк перебування під вартою (ч. 2 ст. 338 КПК).

4.1. Правила обчислення строків покарань і врахування попереднього ув’язнення при призначенні покарання за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК)

Суд зараховує в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК.

Необхідність такого зарахування обумовлена тим, що положення засудженого не повинно погіршуватися, тобто загальна тривалість покарання за всі злочини не повинна збільшуватися від того, що окремі з них були розкриті пізніше за інших.

У теорії кримінального права вважається, що зарахування відбутого повністю або частково покарання може здійснюватися двома способами:

1) шляхом обчислення всього остаточного покарання з початку відбування строку за першим вироком;

2) шляхом вирахування відбутої частини з остаточного покарання і обчислення строку, що залишився, з моменту проголошення останнього вироку.

На нашу думку, другий спосіб є більш універсальним, оскільки його можна застосовувати до різних видів покарань, а до того ж необхідність зарахування в строк покарання часу попереднього ув’язнення відповідає, як вимогам ч. 5 ст. 72 КК, так і вимогам ч. 1 ст. 335 КПК.

На жаль, постанова Пленуму відповіді проте яким чином необхідно робити зарахування відбутого повністю або частково покарання, не дає.

Згідно роз'яснень п. 17 Пленуму Верховного Суду колишнього СРСР № 3 від 31.07.1981 р. “Про практику призначення покарання при вчиненні декількох злочинів і по декільком вирокам” убачається, що термін відбування остаточної міри покарання, визначеної в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 40 УК РРФСР (ст. 70 ч. 4 КК — В.Б.), обчислюється з дня проголошення останнього вироку. При цьому, якщо по останній справі засуджений знаходився під вартою, то весь цей час зараховується в строк призначеного остаточно покарання, а також повинно бути зараховане покарання відбуте повністю або частково за першим вироком[306].

Суд, вирішуючи питання про зарахування в строк остаточного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, повинен виконати наступні вимоги:

1) встановити, чи відбувалося покарання за попереднім вироком;

2) визначити вид і строк покарання, відбутого за попереднім вироком;

3) обчислити строк покарання, відбутого за попереднім вироком, керуючись правилами ст. 72 КК — переклад менш суворого покарання в більш суворий;

4) зарахувати в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

Однак інколи суди не виконують дані вимоги і допускають помилки при обчисленні строку покарання за сукупністю злочинів.

Приклад перший: Районний суд вироком від 01.11.2006 р. засудив В., раніше судимого: а) 20.01.1999 р. за ч. 2 ст. 140 КК 1960 р. на 2 роки позбавлення волі; б) 13.02.2003 р. за ч. 2 ст. 185 КК на підставі ч. 4 ст. 70 КК на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, — за ч. 3 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі і зараховано в строк відбуття покарання відбуту частину покарання (3 роки) за попередніми вироками. Крім того, В. засуджено за ч. 2 ст. 121 КК на 8 років позбавлення волі. Верховний Суд України вирок суду скасував і відзначив, що як вбачається з матеріалів справи, В. раніше був судимий вироками судів від 20.01.1999 р. та 13.02.2003 р. до покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуттям. Злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 КК, засуджений вчинив в 1997 році, тобто до постановлення цих вироків. Таким чином, покарання В. мало бути призначене спочатку за ч. 3 ст. 185 КК, потім за правилами ч. 4 ст. 70 КК, після чого за ч. 2 ст. 121 КК, і остаточно за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК[307].

Помилка районного суду полягає у тому, що він в строк покарання зарахував відбуту частину покарання за попередніми вироками не до остаточно призначеного покарання за сукупністю злочинів (покарання призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК + покарання призначеного за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК), а до «проміжного» покарання, призначеного за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК. Суд повинен був призначити засудженому спочатку покарання за ч. 3 ст. 185 КК, потім за правилами ч. 4 ст. 70 КК, після чого за ч. 2 ст. 121 КК, і остаточно покарання за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК і тільки після цього зарахувати в строк цього покарання відбуту частину покарання за попередніми вироками. Наприклад, якщо б засудженому було призначене остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання (3 років позбавлення волі) більш суворим (8 роками позбавлення волі), то засуджений фактично відбув би покарання на 3 роки більше, чим повинен був би відбути.

Приклад другий: Районний суд вироком від 16.11.2005 р. засудив В., раніше судимого: а) 25.10.1999 р. за ч. 2 ст. 229-6 КК 1960 р. на 3 роки позбавлення волі, постановою суду це покарання на підставі закону про амністію було скорочено на половину і визначено для відбуття 1 рік 5 місяців 19 днів позбавлення волі.11.05.2000 р. постановою суду В. був умовно-достроково звільнений від відбування покарання на 8 місяців 21 день. Таким чином, за цим вироком він відбув покарання у виді 8 місяців 28 днів позбавлення волі; б) 25.04.2001 р. за ч. 1 ст. 229-1 КК 1960 р. на 3 роки позбавлення волі. 10.02.2004 р. його було звільнено за відбуттям строку покарання; в) 07.11.2005 р. за ст. 307 ч. 2 КК на 5 років позбавлення волі, — за ч. 3 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 186 КК на 4 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 КК та ч. 3 ст. 186 КК В. вчинив ще в 1997 р. Верховний Суд України вирок суду скасував і зокрема відзначив, що покарання за сукупністю злочинів та остаточне покарання В. вироком від 16.11.2005 р. призначено всупереч вимогам ч. 1 ст. 70 КК, та без урахування покарання, призначеного, призначеного йому вироком від 07.11.2005 р., тобто всупереч ч. 4 ст. 70 КК, а крім того, без зарахування покарання, повністю відбутого за вироками від 25.10.1999 р. та 25.04.2001 р. та зазначеним вироком, а саме — 8 місяців 28 днів, 3 роки та часу перебування його під вартою за оскаржуваним вироком з 12.08.2005 р. по 22.09.2005 р. у виді 1 місяця 10 днів[308].

Таким чином, місцевий суд безпідставно не зарахував — 3 роки 10 місяців 08 днів в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів.

В зв’язку з цим, на наш погляд, є сумнівною точка зору В.І. Тютюгіна проте, що “якщо за попереднім чи знову проголошеним вироками призначається покарання передбачене в ч. 3 ст. 72 КК, тобто таке, яке не підлягає складанню (наприклад, штраф), то зазначене у ч. 4 ст. 70 КК зарахування відбутого покарання не запроваджується, бо всі ці види покарань застосовуються до засудженого одночасно і виконуються самостійно — без поглинення, складання і зарахування”[309]. На нашу думку, повністю чи частково відбуте покарання зараховується до того виду самостійного покарання, яке засуджений відбував за попереднім вироком. Наприклад, особа була засуджена за ст. 185 ч. 3 КК на 3 роки позбавлення волі і відбула 2 роки позбавлення волі. Після цього вона була засуджена за ст. 309 ч. 1 КК до штрафу в розмірі 510 грн. На підставі ч. 3 ст. 72 КК дані покарання складанню між собою не підлягають і виконуються самостійно. Однак, суд повинен зарахувати частково відбуте покарання за попереднім вироком (2 роки позбавлення волі) в покарання у вигляді позбавлення волі.

Наводимо конкретний приклад зарахування відбутого повністю або частково покарання.

За першим вироком К. засуджено до 2 років обмеження волі і строк покарання обчислюється йому з 01.02.2006 р. Після цього, 01.04.2006 р. відносно нього було обрано запобіжний захід у виді — тримання під вартою за вчинення злочину в 2005 р. і за який 02.08.2006 р. К. був засуджений на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 4 КК шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим засудженому було остаточно призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

В даному випадку суд встановлює, що К. за першим вироком відбув тільки 2 місяці обмеження волі (з 01.02.2006 р. по 31.03.2006 р.). Відповідно до вимог ст. 72 ч. 1 п. 1 “б” КК — 2 місяці обмеження переводяться в 1 місяць позбавлення волі з розрахунку 2 дні обмеження волі відповідають 1 дню позбавлення волі, що є строком відбутого покарання за першим вироком.

На нашу думку, запис в резолютивній частині вироку повинен бути наступним.

“Строк покарання К. обчислювати з 02 серпня 2006 року.

Відповідно до вимог ст. 70 ч. 4 КК зарахувати в строк остаточного покарання частково відбуте покарання за попереднім вироком — один місяць позбавлення волі, а також час утримання попереднього ув’язнення — з 01 квітня 2006 по 01 серпня 2006 р. (чотири місяці один день)”.

Окрім попереднього ув’язнення, в строк покарання, призначеного вироком суду, необхідно зараховувати також і час перебування військовослужбовця під арештом на гауптвахті у зв'язку з вчиненням злочину (п. 26 постанови Пленуму)[310], а крім того, у тих випадках, коли обвинувачений, знаходячись під вартою, перебував у медичній установі, час перебування в ній зараховується в строк перебування під вартою (ч. 3 ст. 338 КПК).

У судовій практиці виникло питання про можливість впливу строку тримання під вартою або повністю чи частково відбутого покарання за попереднім вироком (ч. 4 ст. 70 КК) на остаточний розмір покарання призначений судом?

В.І. Тютюгін допускає таку можливість, оскільки, на наш погляд, стверджує, що “отримане після такого зарахування покарання (ч. 4 ст. 70 КК — В.Б.) і є тією його остаточною мірою, яку в кінцевому підсумку і належить відбувати засудженому”[311]. Така точка зору є і в судовій практиці.

Приклад: Вироком суду від 14.12.2005 р. К. було засудженого за ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є її власністю. Відповідно до ст. 72 КК засудженому зараховано час його попереднього ув’язнення з 29 по 31 січня 2005 року та визначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 11 одинадцять місяців 27 днів з конфіскацією всього майна[312].

З нашої точки зору, ні строк тримання під вартою, ні повністю чи частково відбутого покарання за попереднім вироком (ч. 4 ст. 70 КК) не можуть ні яким чином впливати на остаточний розмір покарання призначений судом. Ми виходимо з наступного. По-перше, це може привести до необґрунтованого застосування ст. 75 КК до засудженого. Наприклад, якщо особі було призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, і при цьому винний 2 роки 3 місяці знаходився під вартою, то виходить, що він буде мати право на звільнення його від відбування покарання з випробуванням, оскільки йому було призначено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років. По-друге, це може привести до того, що суд вимушений буде призначити покарання рівне «нулю». Наприклад, засудженому було призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, однак при цьому він 3 роки знаходився під вартою. І останнє, таким чином встановлюється невідбута частина покарання при призначенні покарання за сукупністю вироків (ч. 1 ст. 71 КК), а не остаточний розмір покарання призначений за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК).

Ми розглянули правила обчислення строків при призначенні основних видів покарань за сукупністю злочинів, однак засудженому можуть бути призначенні за сукупністю злочинів як основні так і додаткові види покарань. Виникає питання, які є особливості обчислення строків покарань при призначенні основних та додаткових видів покарання за сукупністю злочинів?

На наш погляд, такі особливості є при призначенні за сукупністю злочинів (вироків) такого додаткового виду покарання, як позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю і вони пов’язані насамперед з тим, який вид основного покарання був призначений за сукупністю злочинів (вироків).

Приклад: Місцевий суд вироком від 03.09.2007 р. засудив К., раніше судимого 24.04.2007 р. за ч. 4 ст. 191 КК, ч. 2 ст. 366 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов'язані з майновими цінностями строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування основного покарання, — за ч. 1 ст. 366 КК до штрафу в розмірі 550 грн. з позбавленням права займати зазначені посади строком на 2 роки. Із матеріалів справи вбачається, що К. вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК, в червні 2005 р. Враховуючи вимоги, передбаченні ч. 3 ст. 72 КК, згідно з яким основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно, суд не застосував ч. 4 ст. 70 КК до цих видів покарань[313].

Ми раніше вже звертали увагу на те, що місцевий суд повинен був визначити остаточне додаткове покарання за сукупністю злочинів за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК, і на підставі ч. 3 ст. 70 КК приєднати його до одного із основних покарань. В даному випадку не має значення до якого основного виду покарання (штрафу чи позбавлення волі, від відбування якого засуджений був звільнений) необхідно було приєднувати остаточне додаткове покарання, оскільки згідно з вимогами ч. 3 ст. 55 КК — його строк в цих випадках необхідно обчислювати — з моменту набрання законної сили останнім вироком. Однак, якщо б засуджений К. не був звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі а відбував його реально, то згідно з вимогами ч. 3 ст. 55 КК, якщо додаткове покарання приєднати до позбавлення волі, то строк додаткового покарання необхідно обчислювати з моменту відбуття основного покарання, а якщо додаткове покарання приєднати до штрафу, то як ми вже звертали на це увагу, — з моменту набрання законної сили останнім вироком. На наш погляд, обчислювати строк додаткового покарання необхідно з того часу, який раніше настав, оскільки всі сумніви необхідно тлумачити на користь засудженого, хоча це питання потребує більш глибокого теоретичного дослідження.

4.2. Правила обчислення строків покарання і зарахування попереднього ув’язнення до покарання призначеного за сукупністю вироків (ст. 71 КК)

Слід зазначити, що певна частина суддів при обчисленні строків покарання і зарахуванні попереднього ув’язнення не бачить ніякої різниці між сукупністю злочинів, передбачених ст. 70 ч. 4 КК та сукупністю вироків. Як ми раніше відзначали, що однією із відмінністю між призначенням покарання за сукупністю злочинів та сукупністю вироків є те, що по різному вирішується питання про зарахування в строк остаточного покарання, періоду часу покарання, відбутого за попереднім вироком. Так, якщо при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів, передбаченого ч. 4 ст. 70 КК, даний час відбування покарання зараховується в строк остаточного покарання, то при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків, передбаченого ст. 71 КК, цей час відбування покарання не зараховується в строк остаточного покарання. Обчислення строку остаточного покарання проводиться з моменту винесення нового вироку з урахуванням часу утримання особи під вартою, якщо воно мало місце по останній справі у вигляді запобіжного заходу або утримання;

Не врахування судами цих правил приводить до того що суди плутають ці правила між собою.

Приклад перший: Так, вироком місцевого суду від 22.01.2007 р. Е. був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 321 ч. 1 КК і йому було призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК остаточно визначене покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. З вступної частини вироку видно, що Е. раніше був судимий за ст. ст. 185 ч. 2 і 186 ч. 2 КК до покарання у виді 5 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки. Таким чином, суд частково приєднав до знову призначеного покарання 4 роки 1 місяць позбавлення волі за попереднім вироком. З матеріалів кримінальної справи вбачається, що по першій кримінальній справі відносно Е. був обраний запобіжний захід — взяття під варту і той під вартою знаходився 1 рік 3 місяці і 22 дні. Суд в строк покарання засудженому зарахував весь строк знаходження того під вартою по першій кримінальній справі[314].

З нашої точки зору, місцевий суд необґрунтовано зарахував в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків — 1 рік 3 місяця 22 дня.

Приклад другий: Місцевий суд вироком від 22.01.2007 р. засудив К., раніше судимого 15.10.2004 р. за ч. 3 ст. 186 КК на 4 роки позбавлення волі з звільненням від відбування покарання з випробуванням, — за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК засудженому остаточно призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду від 26.06.2007 р. вирок змінено та засудженому зараховано в строк відбування покарання перебування його під вартою в період із 06.02.по 15.10.2004 р.[315].

На наш погляд, помилка місцевого суду «потягла» за собою помилку апеляційного суду. Місцевий суд, в порушення вимог п. 26 постанови Пленуму не встановив точно невідбуту частину покарання — 3 роки 03 місяця 21 день (4 роки — 8 місяців 21 день) і не зазначив її вид та розмір у вступній частині нового вироку, а апеляційний суд необґрунтовано зарахував 8 місяців 21 день в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків за правилами передбаченими для ч. 4 ст. 70 КК.

Приклад третій: Місцевий суд вироком від 28.07.2006 р. засудив В., раніше судимого 09.12.2005 р. за ч. 3 ст. 185 КК з застосуванням ст. 69 КК на 1 рік позбавлення волі з звільненням від відбування покарання з випробуванням, — за ч. 2 ст. 185 КК на 1 рік 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК засудженому остаточно призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. У касаційній скарзі захисник зокрема стверджував, що суд безпідставно не врахував строк перебування засудженого під вартою за попередньою справою з 31.01.2005 р. по 22 липня 2005 р. Верховний Суд України касаційну скаргу задовольнив частково і зокрема відзначив, що під час досудового слідства по першій кримінальній справі В. перебував під вартою з 31.01.2005 р. по 22.07.2005 р. Проте, місцевий суд, призначаючи засудженому покарання за оскаржуваним вироком, не зарахував йому цей період перебування під вартою у справі за попереднім вироком в строк відбування покарання[316].

З нашої точки зору, у вищестоящого суду не було підстав зараховувати 5 місяців 21 день перебування засудженим під вартою. Оскільки обчислення строку остаточного покарання за сукупністю вироків проводиться з моменту винесення нового вироку з урахуванням часу утримання особи під вартою, якщо воно мало місце по останній справі у вигляді запобіжного заходу, а місцевий суд, в порушення вимог п. 26 постанови Пленуму, не встановив точно невідбуту частину покарання — 06 місяців 09 днів (1 рік — 5 місяців 21 день) і не зазначив її вид та розмір у новому вироку.

Однак нерідко суди допускають помилку протилежного характеру, коли необґрунтовано не зараховують в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК), оскільки плутають установлений порядок призначення покарання за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК) із правилами призначення покарання за сукупністю вироків (ст. 71 КК).

Приклад перший: Так по одній із кримінальних справ, Верховний Суд України відзначив, що міський суд при призначенні Г. остаточного покарання змішав установлений порядок призначення покарання за сукупністю злочинів із правилами призначення покарання за сукупністю вироків (на підставі ст. 70 ч.4 КК за сукупністю злочинів приєднав до призначеного покарання невідбуту частину покарання за попереднім вироком). Зокрема, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, мав зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами передбаченими ст. 72 КК[317].

Аналіз судової практики свідчить також про те, що вищестоящі суди, які, змінюючи вирок, правильно призначають покарання за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК), замість призначеного покарання місцевим судом за сукупністю вироків (ст. 71 КК), не зараховують в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, покарання відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

Приклад другий: Місцевий суд вироком від 15.02.2006 р. засудив Т., раніше судимого 29.03.2005 р. за ч. 3 ст. 185 КК на 4 роки позбавлення волі, — за ч. 4 ст. 185 КК на 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК засудженому остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Із матеріалів справи вбачається, що Т. вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК, 04.08.2004 р. У касаційній поданні прокурор, зокрема, просить призначити засудженому покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК. Верховний Суд України касаційне подання задовольнив і зокрема відзначив, що з матеріалів справи вбачається, що Т. вчинив крадіжки чужого майна до 29.03.2005 р., тобто до винесення вироку в першій кримінальній справі, тому при призначенні остаточного покарання слід керуватися ч. 4 ст. 70 КК. Колегія суддів ухвалила вирок місцевого суду змінити. Виключити застосування судом ст. 71 КК та вважати Т. засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК та ч. 4 ст. 185 КК, на підставі ч. 4 ст. 70 КК на 5 років 6 місяців позбавлення волі[318].

На наш погляд, резолютивну частину ухвали вищестоящого суду слід було би доповнити реченням проте, що в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зарахувати покарання частково відбуте за вироком від 29.03.2005 р.

Для наочності показу відмінності при обчисленні строків покарання і зарахування попереднього ув’язнення при сукупності злочинів і сукупності вироків використовуємо приклад і схему № 3.

Припустимо, М. і в першому і в другому випадках було засуджено 20.04.2006 р. (А) за вчинення злочину 10.11.2005 р. (В) до 3 років позбавлення волі. За вчинений злочин відносно того було обрано запобіжний захід — взяття під варту з 15.11.2005 р. (С). При цьому, в першому випадку винний ще раніше вчинив злочин 20.11.2005 р. (Д), а в другому випадку, він вчинив злочин після проголошення вироку — 30.05.2006 р. (Д). За вчинення даних злочинів, відносно нього був також обраний запобіжний захід — взяття під варту з 10.06.2006 р. (Е). І в першому і у другому випадках, відносно даної особи був постановлений другий вирок — 10.10.2006 р. (Б).

СХЕМА № 3

а) Ст. 70 ч. 4 КК

б) Ст. 71 КК

А — дата постановлення першого вироку;

Б — дата постановлення другого вироку;

В — дата вчинення першого злочину, за який особу засуджено 20.04.2006 р.;

С — дата застосування до особи запобіжного заходу — взяття під варту, за вчинення першого злочину — 15.11.2005 р.;

Д — дата вчинення другого злочину:

а) за сукупністю злочинів 20.11.2005 р.;

б) за сукупністю вироків 30.05.2006 р.;

Е — дата застосування до особи запобіжного заходу — взяття під варту, за вчинення другого злочину — 10.06.2006 р.;

С-Б (С-Е+Е-Б) — проміжок часу з 15.11.2005 р. по 10.10.2006 р., який підлягає зарахуванню у строку відбуття покарання за сукупністю злочинів;

Е-Б — проміжок часу з 10.06.2006 р. по 10.10.2006 р., який підлягає зарахуванню у строку відбуття покарання за сукупністю вироків;

С-Е — проміжок часу з 15.11.2005 р. по 10.06.2006 р., що не підлягає зарахуванню у строку відбуття покарання за сукупністю вироків.

Як раніше ми вже відзначали, закон по різному вирішує питання про зарахування в строк остаточного покарання, періоду часу, відбутого за попереднім вироком з 15.11.2005 р. по 10.06.2006 р. (С — Е). Так, якщо при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів, передбаченої ст. 70 ч. 4 КК — це час відбування покарання зараховується в строк остаточного покарання, то при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків, передбаченого ст. 71 КК, цей час відбування покарання не зараховується в строк остаточного покарання.

Обчислення строку остаточного покарання проводиться з моменту винесення нового вироку із зарахуванням строку утримання під вартою (у виді запобіжного заходу), якщо воно мало місце по останній з 10.06.2006 р. по 10.10.2006 р. (Е — Б).

Причина, по якій строк відбування покарання за першим вироком з 15.11.2005 р. по 10.06.2005 р. (С — Е) не зараховується в загальний термін відбування покарання, полягає у тому, що при призначенні покарання за сукупністю вироків, до призначеного за новим вироком покарання приєднується повністю або частково тільки невідбута частина покарання, призначеного за першим вироком (3 роки — (С-Е)). А це означає, що частина покарання, яку вже відбув засуджений за першим вироком, судом відносно останнього не враховується, а враховується, тільки той строк, який засуджений ще не відбув.

Якщо ж строк відбутого покарання за першим вироком враховувати засудженому, то він буде врахований двічі:

по-перше, коли при призначенні покарання за сукупністю вироків, суд може приєднати повністю або частково тільки невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Закон забороняє суду враховувати повністю призначене покарання за першим вироком;

по-друге, коли відбута частина покарання буде зарахована в остаточний строк покарання за сукупністю вироків.

Тому при сукупності вироків зараховується в строк остаточного покарання тільки час знаходження винного під вартою за вчинення останнього злочину з 10.06.2006 р. по 10.10.2006 р. (Е — Б).

На відміну від цього, при сукупності злочинів, коли застосовується принцип повного або часткового складання покарань, суд враховує в повному обсязі розмір покарань, призначених за попереднім і новим вироками. Тому суд зобов'язаний при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів, передбаченою ст. 70 ч. 4 КК — зарахувати строк відбування покарання за першим вироком з 15.11.2005 р. по 10.06.2006 р. (С — Е), зараховувати в строк остаточного покарання. В результаті, за сукупністю злочинів в остаточний строк відбування покарання буде зарахований час з 15.11.2005 р. по 10.10.2006 р. (С — Б).

Суд, вирішуючи питання про обчислення строку покарання і залік попереднього ув’язнення в строк остаточного покарання за сукупністю вироків, повинен виконати наступні вимоги:

1) встановити, невідбуту частину покарання за попереднім вироком — його вид і розмір (докладний порядок визначення невідбутої частини покарання за попереднім вироком запропонований нами в розділі 3.2 Загальні правила призначення покарання за сукупністю вироків);

2) встановити строк попереднього ув’язнення по останній кримінальній справі;

3) зарахувати в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, строк попереднього ув’язнення по останній кримінальній справі.

У п. 26 постанови Пленуму відзначено, що якщо суд повністю приєднує покарання, призначене особі за першим вироком, який постановлено із застосуванням ст. 75 КК, до покарання, призначеного останнім за часом вироком, то до остаточного строку покарання за сукупністю вироків зараховується час перебування особи під вартою в порядку запобіжного заходу або затримання[319].

Дане роз'яснення постанови Пленуму є не чітким, а тому судді тлумачать його по різному. Одні судді вважають, що якщо при застосуванні ст. 71 КК повністю приєднане покарання за першим вироком, призначеним із застосуванням ст. 75 КК, до покарання, призначеного за останнім вироком, то до остаточного покарання за сукупністю вироків необхідно зарахувати також час утримання особи під вартою і по першій кримінальній справі.

Приклад другий: Місцевий суд вироком від 22.01.2007 р. засудив К., раніше судимого 15.10.2004 р. за ч. 3 ст. 186 КК на 4 роки позбавлення волі з звільненням від відбування покарання з випробуванням, — за ч. 2 ст. 309 КК на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК засудженому остаточно призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду від 26.06.2007 р. вирок змінено та засудженому зараховано в строк відбування покарання перебування його під вартою в період із 06.02.2004 р. по 15.10.2004 р.[320].

Ми вважаємо дану точку зору помилковою. На жаль, підставою для цього служить не зовсім чітке роз'яснення постанови Пленуму. Дійсно, якщо повністю приєднувати покарання за першим вироком, то тоді логічно, що необхідно враховувати також час утримання особи під вартою і по першій кримінальній справі, оскільки частина покарання за першим вироком засудженим вже відбута. Разом з тим, така точка зору суперечить закону.

По-перше, згідно вимог ч. 1 ст. 71 КК приєднується не покарання, а невідбута частина покарання за попереднім вироком. При цьому, нічого не міняє окремий випадок, коли призначене покарання за першим вироком і невідбута частина покарання по цьому вироку, співпадають між собою за розміром, оскільки і в даному випадку дане покарання називатиметься невідбутою частиною покарання за попереднім вироком. Їх збіг за розміром при звільненні від відбуванні покарання з випробуванням, може означати тільки одне — засуджений за першим вироком не затримувався і відносно нього не застосовувався запобіжний захід — взяття під варту;

По-друге, Пленум, в тому ж пункті постанови, зобов'язує суди точно встановлювати невідбуту частину основного покарання, у тому числі і коли засуджений на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням, за винятком часу утримання під вартою. На нашу думку, п. 26 постанови Пленуму необхідно тлумачити так, що мова йде про зарахування часу утримання особи під вартою тільки по останній кримінальній справі.

Приклад: Міський суд неправильно зарахував в строк відбування покарання, перебування З. під вартою в період з 16.08.2005 р. по 18.10.2005 р. Так, вироком від 29.11.2006 р. З. було засуджено за ст. 185 ч. 3 КК на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано не відбуте їм покарання за вироком того ж суду від 18.10.2005 р. і остаточно визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Строк відбування покарання обчислювати з 29.10.2006 р., із зарахуванням в строк перебування під вартою в період з 16.08.2005 р. по 18.10.2005 р. З матеріалів кримінальної справи убачається, що винний 18.10.2005 р. був засуджений судом за ст. 186 ч. 2 КК на 4 роки позбавлення волі і на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік. По даній справі у відношенні З. на досудовому слідстві було обрано запобіжний захід — тримання під вартою з 16.08.2005 р. Після проголошення вироку, З. був звільнений з під варти в залі суду. 05.10.2006 р. в період іспитового строку З. вчинив новий злочин і 29.10.2006 р. по останній кримінальній справі до нього був застосований запобіжний захід — взяття під варту. Однією з причин необґрунтованого зарахування в строк покарання є те, що місцевий суд не встановив конкретно невідбуту частину покарання за попереднім вироком (4 роки 09 місяців 29 днів) і не вказав її у вступній частині вироку[321].

Для правильного вирішення питань, приведемо конкретний приклад обчислення строку покарання і зарахування попереднього ув’язнення в строк остаточного покарання за сукупністю вироків.

Припустимо, 01.03.2006 р. К. було засуджено до 2 років обмеження волі. Строк відбування покарання обчислюється з 01.03.2006 р.

15.04.2006 р. відносно К. було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту за вчинення злочину 13.04.2006 р. і за який 02.08.2006 р. він був засуджений до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком частково приєднана невідбута частина покарання за попереднім вироком і остаточно призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

А) спочатку встановлюємо точний строк протягом якого останній відбув покарання за попереднім вироком:

15. 04. 2006

–

01. 03. 2006

В результаті засуджений відбув покарання за першим вироком 14 (15–01) днів 01 (04–03) місяць і 00 (2006–2006) років обмеження волі.

Б) після цього ми визначаємо невідбуту частину покарання за попереднім вироком, шляхом вирахування з 02 років (31 день 11 місяців 01 роки) — 14 днів 01 місяця, використовуючи вищезгадану методику.

31. 11. 01

–

14. 01. 00

В результаті невідбута частина покарання у виді обмеження волі складатиме 17 (31–14) днів 10 (11–01) місяців 01 (01–00) рік обмеження волі. Відповідно до вимог ст. 72 ч. 1 п. 1 “б” КК — 17 днів 10 місяців 01 рік обмеження волі переводяться в 08 днів 11 місяців позбавлення волі з розрахунку два дні обмеження волі відповідають одному дню позбавлення волі. Таким чином, 17 днів 10 місяців 01 рік: 2 = 17 дні 22 місяця: 2 = 08 днів 11 місяців позбавлення волі.

В) встановлюємо строк попереднього ув’язнення по останній кримінальній справі.

1. 08. 2006

–

13. 04. 2006

Віднімання однієї дати від іншої, починаємо з днів. Проте, оскільки з 01 дня відняти 13 днів не можна, тоді ми останній місяць переводимо в дні. Звертаємо увагу на те, що в даному випадку останнім місяцем враховуватиме не серпень, а липень 2006 р., оскільки, в серпні пройшло тільки 01 день і цілим останнім місяцем який пройшов буде липень 2006 р., в якому 31 день. Тобто:

(01+ 31) = 32. 07. 2006

–

13. 04. 2006

В результаті маємо, що засуджений знаходився під вартою 19 (32–13) днів 03 (07–04) місяця і 0 (2006–2006) років.

На нашу думку, запис в резолютивній частині вироку повинен бути наступним:

“Строк покарання К. обчислювати з 02 серпня 2006 року.

Зарахувати в строк остаточного призначеного покарання строк утримання під вартою — з 13 квітня 2006 р. по 01 серпня 2006 р. (три місяці дев'ятнадцять днів)”.

Примечания

1

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах // Бюлетень законодавства і юридичної практики України — 2004. — № 12. — 360 с.

2

Бажанов М.И. Назначение наказания по советскому уголовному праву. — К., 1980. — 216 с.

3

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання: Монографія / За заг. ред. проф. Тютюгіна В.І. — Харків: “Фінн”, 2008. — 336 с.

4

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання: Монографія / За заг. ред. проф. Тютюгіна В.І. — Харків: “Фінн”, 2008. с. 170.

5

1. Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2007. — № 1. — С. 14–16.

6

www.nau.kiev.ua № 5-4838к07, 25.12.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

7

www.nau.kiev.ua № 5-2065км07, 08.05.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

8

7. Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2006. — № 1–2. — С. 76.

9

www.nau.kiev.ua № 5-5313км06, 21.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

10

Практика судів України у кримінальних справах 1993–1995 // Бюлетень законодавства і юридичної практики України. — 1996. — № 3. с. 47.

11

Вісник Верховного Суду України — 2007. — № 11. — С. 17–18.

12

www.nau.kiev.ua № 5-1585км07, 19.06.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

13

Вісник Верховного Суду України. — 2006. — № 10. — С. 13.

14

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах // Бюлетень законодавства і юридичної практики України — 2004. — № 12. с. 265.

15

Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2007. — № 4. — С. 102.

16

www.nau.kiev.ua № 5-4577км07, 15.01.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

17

Бажанов М.И. Назначение наказания по советскому уголовному праву. — К., 1980. с. 98.

18

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах // Бюлетень законодавства і юридичної практики України — 2004. — № 12. с. 266.

19

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання: Монографія. с. 189–190.

20

www.nau.kiev.ua № 5-1535км07, 08.05.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

21

Рішення Верховного Суду України. — 2003. — С. 112–113.

22

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання. с. 215.

23

Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2007. — № 1. — С. 23–24.

24

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання. с. 191.

25

www.nau.kiev.ua № 5-2711к08, 14.08.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

26

Судова практика Верховного Суду України у кримінальних справах. — К.: Концерн “Ін Юре”, 2008. — С. 203–206.

27

Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2007. — № 3. — С. 100–101.

28

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання. с. 197–198.

29

Там же, с. 190.

30

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах // Бюлетень законодавства і юридичної практики України — 2004. — № 12. — с. 265.

31

Вісник Верховного Суду України. — 2006. — № 2. — С. 25–26.

32

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання. с. 191.

33

Там же.

34

Там же, с. 198.

35

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 203.

36

www.nau.kiev.ua № 5-1310км07, 26.04.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

37

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 217.

38

Там же, с. 204.

39

Науково-практичний коментар до Кримінального кодексу України / За ред. С.С. Яценка. — К.: А.С.К., 2002. — с. 148; Уголовный кодекс Украины. Комментарий: Под ред. Ю.А. Карамзина и Е.Л. Стрельцова. Изд. Второе, — Х.: ООО «Одиссей», 2002. — с. 188.

40

www.nau.kiev.ua № 5-1310км07, 26.04.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

41

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 218–219.

42

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах // Бюлетень законодавства і юридичної практики України — 2004. — № 12. с. 267.

43

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах // Бюлетень законодавства і юридичної практики України — 2004. — № 12. с. 266.

44

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 208.

45

www.nau.kiev.ua № 5-2095км07, 19.06.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

46

www.nau.kiev.ua № 5-6161км06, 21.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

47

Бажанов М.И. Назначение наказания по советскому уголовному праву. с. 99–100; Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 216.

48

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 216.

49

Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2007. — № 1. — С. 26–28.

50

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 263.

51

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 279–280.

52

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 263.

53

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 281–282.

54

Там же, с. 205.

55

Там же, с. 283.

56

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 260.

57

28. Рішення Верховного Суду України. — 2004. — № 1. — С. 94–95.

58

www.nau.kiev.ua № 5-862км08, 01.04.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

59

www.nau.kiev.ua № 5-1585км07, 19.06.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

60

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 267.

61

Вісник Верховного Суду України. — 2009. — № 7. — С. 13.

62

31. Судова практика Верховного Суду України у кримінальних справах. — К.: Концерн “Ін Юре”, 2007. — С. 93–94.

63

Мотовиловкер Я.О. Некоторые вопросы теории советского уголовного процесса в свете нового уголовно-процессуального законодательства. Ч. 1. — Кемерово, 1962. — С. 222–226.

64

Горелик А.С. Назначение наказания по совокупности. — Красноярское книжное изд-во, 1975. с. 253.

65

Сборник постановлений Пленума Верховного Суда СССР (1924–1986). — М.: “Известия”, 1987. с. 567–568.

66

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 267.

67

www.nau.kiev.ua № 5-4719км06, 31.10.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

68

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 263.

69

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 222.

70

Практика судів України у кримінальних справах 1993–1995 // Бюлетень законодавства і юридичної практики України. — 1996. — № 3. с. 25–26.

71

Вісник Верховного Суду України. — 2009. — № 6. — С. 14–15.

72

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 264.

73

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 224.

74

www.nau.kiev.ua № 5-5327к06, 24.10.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

75

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 225.

76

Там же, с. 225–226.

77

Практика судів України у кримінальних справах 1993–1995, с. 25.

78

Маляренко В.Т. Про покарання за новим Кримінальним кодексом України. — К.: Фонд «Правова ініціатива», 2003, с. 118.

79

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 200–201.

80

Вісник Верховного Суду України. — 2001. — № 3. — С. 7.

81

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 263.

82

Там же, с. 265.

83

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 226.

84

Там же, с. 226–227.

85

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 266.

86

Там же, с. 265.

87

www.nau.kiev.ua № 5-20к09, 20.01.2009, Ухвала, Верховний Суд України.

88

www.nau.kiev.ua № 5-2049км07, 26.06.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

89

Судова практика Верховного Суду України у кримінальних справах. — К.: Концерн “Ін Юре”, 2008. — С. 184–187.

90

Вісник Верховного Суду України. — 2005. — № 3. — С. 29.

91

www.nau.kiev.ua № 5-5944км06, 14.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

92

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 265.

93

Там же, с. 267.

94

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 227.

95

Там же, с. 228.

96

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 78.

97

www.nau.kiev.ua № 5-5578км06, 21.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

98

www.nau.kiev.ua № 5-2597км07, 05.07.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

99

www.nau.kiev.ua № 5-1722км08, 21.08.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

100

Архів Орджонікідзевського райсуду м. Запоріжжя. — 2008. — справа № 1-78.

101

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 267.

102

Вісник Верховного Суду України. — 2009. — № 7. — С. 11–13.

103

Вісник Верховного Суду України. — 2006. — № 8. — С. 16–17.

104

Вісник Верховного Суду України. — 2003. — № 1. — С. 28–29; Рішення Верховного Суду України. — 2003. — С. 107–108.

105

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 235.

106

www.nau.kiev.ua № 5-4169к07, 20.11.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

107

www.nau.kiev.ua № 5-4088км08, 04.12.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

108

Архів Енергодарського міськсуду Запорізької області — 2007 — справа № 1-200.

109

Шульмейстер Ю. Совокупность преступлений и неотвратимость наказания // Социалистическая законность. — 1957. № — 6. — С. 43.

110

Горелик А.С. Назначение наказания по совокупности. — Красноярское книжное изд-во, 1975. с. 78.

111

Архів Ленінського райсуду м. Запоріжжя — 2008 — справа № 1-63.

112

Архів Мелітопольского міськсуду Запорізької області — 2005 — справа № 1-346.

113

Кримінальне право України: Загальна частина — К.: Юрінком інтер, 2007. с. 409.

114

Бюллетень Верховного Суда РСФСР. — 1979. — № 9. — С. 13.

115

Архів Бердянського міськрайсуду Запорізької області. — 2008. — справа № 1-219.

116

www.nau.kiev.ua № 5-3908к07, 13.11.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

117

Вісник Верховного Суду України. — 2006. — № 4. — С. 20–21.

118

Яковлев А.М. Совокупность преступлений. — М.: Госюриздат, 1960. — С. 112.

119

Горелик А.С. Назначение наказания по совокупности, с. 85.

120

Бюллетень Верховного Суда СССР. — 1964. — № 1. — С. 9.

121

www.nau.kiev.ua № 5-4776к07, 31.10.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

122

Архів Орджонікідзевського райсуду м. Запоріжжя. — 2008. — справа № 1-78.

123

www.nau.kiev.ua № 5-4776к07, 31.10.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

124

Архів Енергодарського міськсуду Запорізької області — 2007 — справа № 1-200.

125

Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2007. — № 1. — С. 26–28.

126

www.nau.kiev.ua № 5-655км08, 27.03.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

127

www.nau.kiev.ua № 5-227км09, 26.03.2009, Ухвала, Верховний Суд України.

128

www.nau.kiev.ua № 5-6233к06, 14.12.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

129

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 267.

130

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 244–252.

131

Там же, с. 240.

132

Архів Пологівського райсуду Запорізької області. — 2005. — справа № 1 — 65.

133

www.nau.kiev.ua № 5-673км08, 20.03.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

134

Наряд Верховного Суду України № 5.7.2004 р.

135

Судова практика. — 2008. — № 1. — С. 62–64.

136

Архів Мелітопольского міськсуду Запорізької області. — 2006. — справа № 1 -78.

137

www.nau.kiev.ua № 5-4652к06, 19.09.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

138

www.nau.kiev.ua № 5-2498км07, 24.07.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

139

www.nau.kiev.ua № 5-1874км08, 06.05.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

140

www.nau.kiev.ua № 5-1874км08, 06.05.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

141

Вісник Верховного Суду України. — 2004. — № 7. — С. 21.

142

Вісник Верховного Суду України. — 2004. — № 12. — С. 22.

143

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 268.

144

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 253–254.

145

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 269.

146

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 255–256.

147

Там же, с. 257–258.

148

Там же, с. 257.

149

Тростюк З.А. Понятійний апарат Особливої частини Кримінального кодексу України. — К: Атіка, 2003, с. 16.

150

www.nau.kiev.ua № 5-852км09, 02.04.2009, Ухвала, Верховний Суд України.

151

Школа С.М. Кримінально-правові проблеми застосування амністії та здійснення помилування в Україні. — Автореф. дис. канд. юрид. наук: 12.00.08. — К., 2004. с. 14.

152

Вісник Верховного Суду України. — 2006. — № 4. — С. 22–23.

153

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 260–261.

154

Архів Заводського районного суду м. Запоріжжя. — 2007. — справа № 1-71.

155

Вісник Верховного Суду України. — 2007. — № 1. — С. 13.

156

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 266.

157

Вісник Верховного Суду України. — 2007. — № 6. — С. 18–19.

158

Рішення Верховного Суду України. — 2005. — № 1. — С. 94–95.

159

www.nau.kiev.ua № 5-4095км06, 06.10.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

160

www.nau.kiev.ua № 5-4485км07, 18.12.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

161

Тютюгін В. Призначення додаткових покарань за сукупністю вироків // Радянське право. — 1982. — № 1. — С. 56–57.

162

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 270–271.

163

Там же, с. 270–271.

164

Архів Енергодарського міського суду Запорізької області. — 2008. — справа № 1-16.

165

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 272.

166

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 262.

167

www.nau.kiev.ua № 5-4435км07, 17.01.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

168

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 270.

169

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 266–267.

170

Вісник Верховного Суду України. — 2004. — № 3. — С. 13–14.

171

www.nau.kiev.ua № 5-2493км07, 30.08.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

172

Вісник Верховного Суду України. — 2006. — № 4. — С. 23.

173

Вісник Верховного Суду України. — 2007. — № 1. — С. 13.

174

www.nau.kiev.ua № 5-5794км06, 23.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

175

Архів Розівського райсуду Запорізької області. — 2007. — справа № 1-19.

176

www.nau.kiev.ua № 5-30п07, 01.06.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

177

Рішення Верховного Суду України. — 2004. — № 1. — С. 86–87.

178

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 262.

179

Вісник Верховного Суду України. — 2001. — № 5. — С. 13–14.

180

Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2006. — № 1–2. — С. 140.

181

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 262.

182

Там же.

183

Там же, с. 268.

184

Судова практика Верховного Суду України у кримінальних справах. — К.: Концерн “Ін Юре”, 2007. — С. 86–87.

185

Рішення Верховного Суду України. — 2003. — С. 110–111.

186

Мотовиловкер Я.О. Некоторые вопросы теории советского уголовного процесса в свете нового уголовно-процессуального законодательства. Ч. 1. — Кемерово, 1962. — С. 222–226; Горелик А.С. Назначение наказания по совокупности. — Красноярское книжное изд-во, 1975, с. 253.

187

Сборник постановлений Пленума Верховного Суда СССР (1924–1986). — М.: “Известия”, 1987, с. 567–568.

188

Горелик А.С. Назначение наказания по совокупности, с. 254.

189

www.nau.kiev.ua № 5-1256км08, 20.05.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

190

www.nau.kiev.ua № 5-2495км07, 26.07.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

191

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 268.

192

Судова практика Верховного Суду України у кримінальних справах. — К.: Концерн “Ін Юре”, 2008. — С. 548–553.

193

Архів Шевченківського райсуду м. Запоріжжя. — 2008. — справа № 1-65.

194

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 268.

195

Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2007. — № 3. — С. 119–121.

196

www.nau.kiev.ua № 5-431км07, 27.02.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

197

www.nau.kiev.ua № 5-5498км06, 23.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

198

www.nau.kiev.ua № 5-5035км06, 14.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

199

Архів Василівського райсуду Запорізької області. — 2005. — справа № 1-134.

200

Архів Комунарського райсуду м. Запоріжжя. — 2007. — справа № 1-286.

201

www.nau.kiev.ua № 5-5035км06, 14.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

202

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 268.

203

www.nau.kiev.ua № 5-3809км06, 16.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

204

Архів Хортицького районного суду м. Запоріжжя. — 2008. — справа № 1-123.

205

www.nau.kiev.ua № 5-3323к07, 11.09.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

206

www.nau.kiev.ua № 5-4473км07, 15.01.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

207

Архів Хортицького районного суду м. Запоріжжя. — 2008. — справа № 1-123.

208

www.nau.kiev.ua № 5-4878км08, 11.12.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

209

www.nau.kiev.ua № 5-4902км07, 11.12.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

210

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 235.

211

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 262.

212

Архів Хортицького районного суду м. Запоріжжя. — 2008. — справа № 1-123.

213

www.nau.kiev.ua № 5-4878км08, 11.12.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

214

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 267.

215

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 238.

216

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 234.

217

Рішення Верховного Суду України. — 1998. — С. 77–79.

218

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 274.

219

Там же.

220

www.nau.kiev.ua № 5-1035км09, 14.04.2009, Ухвала, Верховний Суд України.

221

Архів Шевченківського райсуду м. Запоріжжя. — 2009. — справа № 1-52.

222

Рішення Верховного Суду України. — 1998. — С. 77–79.

223

Архів Хортицького районного суду м. Запоріжжя. — 2008. — справа № 1-123.

224

www.nau.kiev.ua № 5-657к08, 18.03.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

225

Кримінальне судочинство. Судова практика у кримінальних справах. — 2007. — № 4. — С. 24–25.

226

Судова практика Верховного Суду України у кримінальних справах. — К.: Концерн “Ін Юре”, 2007. — С. 95–96.

227

www.nau.kiev.ua № 5-3296км07, 20.09.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

228

Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2007. — № 4. — С. 26–27.

229

Архів Розівського райсуду Запорізької області. — 2009. — справа № 1-34.

230

Судова практика Верховного Суду України у кримінальних справах. — К.: Концерн “Ін Юре”, 2007. — С. 91–92.

231

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 37.

232

Там же, с. 46.

233

Там же, с. 48.

234

Чернов В. Соучастие в длящихся и продолжаемых преступлениях // Советская юстиция. — 1984. — № 17. — С. 9.

235

Кримінальний кодекс України: Науково-практичний коментар. — К.: Концерн “Видавничий Дім “Ін Юре”, 2004. — С. 15; Зыков В. Соучастие в длящихся преступлениях // Советская юстиция. — 1974. — № 11. — С. 9.

236

Науково-практичний коментар Кримінального кодексу України від 5 квітня 2001 року. — К.: Каннон, 2001, с. 21–22; Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 37.

237

www.nau.kiev.ua № 5-3038км08, 02.09.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

238

www.nau.kiev.ua № 5-1184км08, 18.03.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

239

www.nau.kiev.ua № 5-1764км07, 22.05.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

240

www.nau.kiev.ua № 5-2458км07, 21.08.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

241

Горелик А.С. Назначение наказания по совокупности. — Красноярское книжное изд-во, 1975, с. 566.

242

Бушуев Г.И. Совещание судей при постановлении приговора. — М.: Юрид. лит., 1988, с. 90–104.

243

www.nau.kiev.ua № 5-3038км08, 02.09.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

244

www.nau.kiev.ua № 5-2458км07, 21.08.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

245

www.nau.kiev.ua № 5-3543км07, 25.09.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

246

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 46.

247

Там же, с. 43–44.

248

Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2007. — № 3. — С. 26–30.

249

Науково-практичний коментар Кримінального кодексу України від 5 квітня 2001 року. — К.: Каннон, 2001, с. 110.

250

Наумов А.В. Российское уголовное право. Общая часть. 2-е изд. — М.: Изд-во БЕК, 1999. — С. 334.

251

Бажанов М.И. Множественность преступлений по уголовному праву Украины. — Харьков: Право, 2000. — 128 с.

252

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання: Монографія / За заг. ред. проф. Тютюгіна В.І. — Харків: “Фінн”, 2008. — 336 с.

253

Навроцький В.О. Основи кримінально-правової кваліфікації. — К.: Юрінком Інтер, 2006, с. 139.

254

Курс уголовного права. Общая часть. Том 1: Учение о преступлении. — М.: Изд-во ЗЕРЦАЛО, 1999, с. 502.

255

Матишевський П.С. Кримінальне право України. Загальна частина. — К.: Юрінком Інтер, 2000, с. 161; Музика А.А. Відповідальність за злочини у сфері обігу наркотичних засобів. — К.: Лагос, 1998, с. 93.

256

Кримінальний кодекс України: Науково-практичний коментар. — К.: Концерн “Видавничий Дім “Ін Юре”, 2004. — С. 847.

257

Навроцький В.О. Основи кримінально-правової кваліфікації. — К.: Юрінком Інтер, 2006, с. 366.

258

Архів Пологівського райсуду Запорізької області. — 2006. — справа № 1-174.

259

Судова практика. — 2008. — № 1. — С. 61–62.

260

www.nau.kiev.ua № 5-1354км07, 15.05.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

261

www.nau.kiev.ua № 5-1535км08, 10.04.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

262

Архів Пологівського райсуду Запорізької області. — 2006. — справа № 1-174.

263

Судова практика. — 2008. — № 1. — С. 61–62.

264

www.nau.kiev.ua № 5-1354км07, 15.05.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

265

www.nau.kiev.ua № 5-1535км08, 10.04.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

266

Архів Пологівського райсуду Запорізької області. — 2006. — справа № 1-174.

267

Судова практика. — 2008. — № 1. — С. 61–62.

268

Курс уголовного права. Общая часть. Том 1: Учение о преступлении. — М.: Изд-во ЗЕРЦАЛО, 1999, с. 502.

269

www.nau.kiev.ua № 5-1354км07, 15.05.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

270

Навроцький В.О. Основи кримінально-правової кваліфікації. — К.: Юрінком Інтер, 2006, с. 369.

271

Вісник Верховного Суду України. — 2009. — № 4. — С. 39.

272

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 127.

273

www.nau.kiev.ua № 5-431км07, 27.02.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

274

www.nau.kiev.ua № 5-5498км06, 23.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

275

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 233–234.

276

Судова практика Верховного Суду України у кримінальних справах. — К.: Концерн “Ін Юре”, 2008. — С. 154–157.

277

www.nau.kiev.ua № 5-3857км06, 05.10.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

278

www.nau.kiev.ua № 5-3250км07, 02.10.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

279

www.nau.kiev.ua № 5-2853км08, 02.09.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

280

www.nau.kiev.ua № 5-4272к06, 03.10.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

281

Вісник Верховного Суду України. — 2009. — № 7. — С. 13.

282

www.nau.kiev.ua № 5-4575к07, 04.12.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

283

www.nau.kiev.ua № 5-2598км07, 14.06.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

284

www.nau.kiev.ua № 5-4396км06, 16.11.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

285

www.nau.kiev.ua № 5-863км08, 01.04.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

286

www.nau.kiev.ua № 5-862км08, 01.04.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

287

Навроцький В.О. Основи кримінально-правової кваліфікації. — К.: Юрінком Інтер, 2006, с. 414.

288

Вісник Верховного Суду України. — 2009. — № 7. — С. 13.

289

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 208.

290

Там же, с. 210.

291

Математика: Школьная энциклопедия. — М.: Большая Российская энциклопедия; Дрофа, 1997. — С. 340, 351.

292

Кримінальне право України: Загальна частина. — Київ-Харків: Юрінком Інтер — Право, 2002. — С. 341.

293

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 211.

294

Вісник Верховного Суду України. — 2009. — № 7. — С. 13.

295

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 263.

296

www.nau.kiev.ua № 5-1865км07, 15.05.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

297

Судова практика Верховного Суду України у кримінальних справах. — К.: Концерн “Ін Юре”, 2008. — С. 154–157; www.nau.kiev.ua № 5-3857км06, 05.10.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

298

Иногамова-Хегай Л.В. Конкуренция уголовно-правовых норм о назначении н6аказания // Государство и Право. — 2001. — № 5. — С. 68.

299

Навроцький В.О. Основи кримінально-правової кваліфікації. — К.: Юрінком Інтер, 2006, с. 641.

300

Вісник Верховного Суду України. — 2009. — № 7. — С. 12–13.

301

www.nau.kiev.ua № 5-4272к06, 03.10.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

302

Архів Енергодарського міськсуду Запорізької області — 2007 — справа № 1-200.

303

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 267.

304

Там же, с. 269.

305

www.nau.kiev.ua № 5-4217км07, 18.12.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

306

Сборник постановлений Пленума Верховного Суда СССР (1924–1986). — М.: “Известия”, 1987, с. 567.

307

www.nau.kiev.ua № 5-1722км08, 21.08.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

308

www.nau.kiev.ua № 5-4776к07, 31.10.2006, Ухвала, Верховний Суд України.

309

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 235.

310

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 269.

311

Зінченко І.О., Тютюгін В.І. Множинність злочинів: поняття, види, призначення покарання, с. 234.

312

www.nau.kiev.ua № 5-641км08, 25.03.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

313

Архів Енергодарського міськсуду Запорізької області — 2007 — справа № 1-200.

314

Архів Енергодарського міськсуду Запорізької області — 2007 — справа № 1-200.

315

www.nau.kiev.ua № 5-262км08, 20.03.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

316

www.nau.kiev.ua № 5-1435км07, 20.03.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

317

Судова практика у кримінальних справах // Кримінальне судочинство. — 2007. — № 1. — С. 26–28.

318

www.nau.kiev.ua № 5-3004км07, 11.09.2007, Ухвала, Верховний Суд України.

319

Постанови Пленуму Верховного Суду України в кримінальних справах, с. 269.

320

www.nau.kiev.ua № 5-262км08, 20.03.2008, Ухвала, Верховний Суд України.

321

Архів Заводського райсуду м. Запоріжжя. — 2006. — справа № 1-174.

Content

Білоконев В. М. Призначення покарання за сукупністю злочинів та вироків (судова практика)

ВСТУП

Розділ 1 Призначення покарання за сукупністю злочинів

1.1 Загальні правила призначення покарання за сукупністю злочинів

1.2. Призначення додаткових покарань

1.3. Особливості призначення покарання за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України

Розділ 2 Призначення покарання за сукупністю вироків

2.1. Схожість і відмінність при призначенні покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків

2.1.1. Схожість при призначенні покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків

2.1.2. Відмінність між призначеннями покарання за сукупністю злочинів та сукупністю вироків

2.2. Загальні правила призначення покарання за сукупністю вироків

2.3. Призначення додаткових покарань

2.4. Призначення остаточного покарання

2.4.1. Особливості призначення покарання за сукупністю вироків, у разі вчинення злочинів в період іспитового строку (умовно — дострокового звільнення)

Розділ 3 Особливості одночасного призначення покарання за сукупністю злочинів та вироків

3.1. Загальні правила одночасного призначення покарання за сукупністю злочинів та вироків

3.1.1. Практика застосування ст. ст. 70 ч. 4, 71 КК при засуджені двічі, протягом іспитового строку (ст. 75 КК)

3.2. Проблемні питання при призначенні покарання за сукупністю злочинів і вироків

Розділ 4 Порядок визначення і обчислення строків покарання, зарахування строку попереднього ув’язнення при призначенні покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків

4.1. Правила обчислення строків покарань і врахування попереднього ув’язнення при призначенні покарання за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК)

4.2. Правила обчислення строків покарання і зарахування попереднього ув’язнення до покарання призначеного за сукупністю вироків (ст. 71 КК)

Примечания