Марина Рибалко

Марічка і Червоний Король

Подорож туди, де сніг

1. Королівство снігу

У дворі звичайного багатоповерхового будинку, що на околиці міста, діти будували снігове королівство. Ось палац виріс, виблискуючи чарівною білизною стін і веж, ось навколо з’явилася зубчаста огорожа з віконцями. Малих майстрів було четверо: Марічка, майже восьми років, десятирічна Іринка і двоє на рік старших за неї хлопців — Максимко й Денис. Як буває, граючись, діти встигли посваритися. Дівчатка не могли домовитися, котра з них буде королевою збудованої білої країни. Іринка вважала, що тільки вона гідна королівського титулу, адже виграла конкурс «Міні-міс школи», хлопчаки носили її портфель, а дорослі завжди казали: «Ой, яка гарненька дівчинка!» Маленька руда Марічка хотіла бути королевою просто тому, що хотіла, і ще тому, що завтра в неї — день народження. Хлопців мало хвилював розподіл ролей у грі, однак з’явилась інша причина для сварки. Денис виніс на подвір’я своє кошеня. Воно було геть чорне — від носа до хвоста — і мало незвичайне ім’я Амадей. Максимко не любив котів, а окрім того, у його родині вважалося, що чорний кіт — вісник негараздів. Щоправда, Амадей навіть не нагадував якогось-там вісника, він був маленький, з тоненьким коротким хвостиком, лише очі й вуха мав великі. Він нявкав і час від часу витрушував лапки. Прогулянка на морозі йому не сподобалась. Яким же було обурення кота, коли Максим схопив його за шкірку і поставив просто перед мордою сусідського собаки Сірка. Амадей вигнув спинку, розпушив хвоста і грізно зашипів. Сірко спочатку не звертав уваги на перелякане й сердите чорне кошеня, але, слухаючись Максима, ліниво гавкнув кілька разів, загнав Амадея на дерево і спокійно повернувся на своє місце до під’їзду. Денисові ця витівка не здалася смішною. Він ледве зняв свого кота з берези.

— Коли я виросту, — пробурмотів Денис, обтрушуючись, — стану депутатом, а може — й президентом і видам закон, щоб тих, хто ображає тварин, жорстоко карали! І взагалі, отоді вже, як я скажу, так воно і буде!

Раптом здійнявся вітер і над дітьми промчав сяйливий сніговий вихор. Це сталося так швидко, що дорослі, які стояли біля під’їзду, нічого не зрозуміли. Хлопчики й дівчатка перезирнулись і розбрелися по домівках.

«О третій годині ночі настане мій день народження, — подумала Марічка, засинаючи. — Як би я хотіла колись потрапити у казку і вийти заміж за принца».

О пів на третю дівчинка прокинулася. Жовтувато — біле сяйво наповнювало кімнату. Марічка швидко зіскочила з ліжка, вдяглась і вибігла на подвір’я. Її батьки нічого не почули, спали на диво безтурботно. Снігове королівство кликало дівчинку, з воріт палацу неначе пливла музика, у крихітних віконцях горіло світло. Напевне, там був бал. Марічка стала навколішки і спробувала зазирнути до палацу, та нічого не побачила. А казка зникала, чарівні звуки романтичної мелодії вже майже стихли, і світло згасло, натомість з’явилося відчуття холоду, і захотілося назад до теплого ліжка. Але годинник на центральному майдані почав пробивати третю. Взагалі, у цій частині міста не чули того годинника, але ця ніч була, вочевидь, незвичайною. «Мій день народження настав», — подумала Марічка, тоді згадала, що в кишені шубки лежать святкова свічка і сірники, які вона потай взяла зі столу, коли матуся прикрашала торт. Дівчинка дістала свої скарби, запалила свічку і відчула себе Алісою в Країні Чудес, бо не знала, чи то вона сама зменшувалася, чи білий замок перед нею зростав. «Марічко, зачекай, повернись!» — почула дівчинка знайомий голос, озирнулась і побачила, що десь удалині, посеред снігового степу біжить до неї рідна бабуся, а будинків і дитячого майданчика з гойдалками наче і не було навколо. Вона знову глянула на замок. Велетенські ворота відчинились і перед нею з’явився чоловік у червоному чудернацькому вбранні. Він вклонився і простягнув Марічці руку. Дівчинка відчула, що з нею поводяться, як із дуже поважною особою, і ступила крок назустріч незнайомцеві, знов озирнулася на бабусю, яка гукала: «Зачекай!» — і бігла так, наче до неї повернулася молодість. «Але ж якщо я послухаюся, то, можливо, так ніколи і не потраплю до казки!» — подумала Марічка і подала руку чоловікові в червоному. Він підхопив дівчинку, одна мить — і вона вже сиділа на спині жовтогарячого дракона. Зчинився шум і вітер від змахування драконових крил, і засніжена земля стала швидко віддалятись, а пообіч пролітали сріблясті іскорки і різні птахи, які здивовано озиралися: «Червоний Король везе до свого замку дитину з Реальності! Що б це могло означати?»

2. Бабуся Надія

Бабуся Надія сиділа вдома сама і думала, як же їй тепер вчинити. Вона була не простою бабусею, а письменницею-казкаркою, тому вміла помічати те, що зазвичай помічають лише діти. Ніхто інший не помітив би перетворення білого замку, а вона побачила і зрозуміла, що її онука сама не знайде шляху назад додому. Бабуся знала, що треба робити, хоч усвідомлювала, що її ідея — ризикова.

Діти зустрілися на подвір’ї, як звичайно, під час канікул, зранку. Всі троє були на диво принишклі.

— Маріччина баба Надя зателефонувала до нас сьогодні і сказала, щоб я прийшов, — нарешті мовив Максим.

— І мені вона те ж саме говорила, — озвався Денис.

— І мені, — ледь чутно муркнула Іринка. — Тільки я до неї не піду, бо вона — відьма.

— Еге ж! — засміявся Максим. — Як же їй не бути відьмою, як у неї ніс гачкуватий, ще й кульгає. За всіма ознаками вона — баба Яга! Ти, мабуть, ще й бачила, як вона у ступі літала?

— Не бачила, — образилась Іринка. — Однак я її боюся.

— Ну, як ти така боягузка, то і залишайся сама тут, а ми з Максом підемо, — насмішкувато вигукнув Денис.

І хлопці подалися до невеличкого будинку, що знаходився на розі вулиці. Він нічим особливим не вирізнявся, однак дітям було дещо моторошно від тих оповідок про чаклунство. Невідомо, хто й вигадав таке. Якби хлопці знали, що бабуся — письменниця і ні з яким чаклунством не має справи, вони б не боялися. Але вона друкувала свої казки під псевдонімом, тому діти й не здогадувалися, хто вона насправді.

— Ти ж не віриш, що баба Надя — відьма? — запитав Денис.

— Не виключаю такого варіанту, — відповів Максим і натиснув ґудзик дзвоника.

Двері ніхто не відчиняв.

— А що як вона перетворить нас на яких-небудь чудовиськ? — не витримуючи чекання, промовив Денис.

— Заледве з цього буде якась користь, — відповіла бабуся. Вона надійшла разом з Іринкою від будинку дітей.

— Добрий день, — зніяковіло пробурмотіли хлопці майже в один голос.

— Вона зовсім не страшна, — заговорила Іринка, випереджаючи намагання хлопців щось іще пояснювати, — бабусі Наді просто потрібна наша допомога!

Вони всі разом зайшли до будинку, і Максим із Денисом навіть здивувалися, що не побачили похмурої відьомської оселі з засушеними травами, кришталевою кулею і мітлою в кутку. Натомість там були звичайні світлі кімнати — помешкання добропорядної літньої пані.

— Річ у тім, що моя онучка потрапила до іншого світу. Щоб їй повернутися звідти, потрібно вам утрьох туди помандрувати, — мовила бабуся Надя.

— Я не зрозумів, що значить «інший світ», докладніше поясніть, будь ласка, — Максим любив копіювати батькову манеру висловлювання.

— Цей світ не знайдеш на карті. Більшість людей, особливо дорослих, не можуть навіть побачити його. Він з’явився з вашої уяви, діти. Коли ви вчотирьох зліпили снігове королівство, воно ожило по той бік реальності. Воно склалося з вашої творчості, а також з ваших думок, мрій, з усього того, що ви чули і бачили в житті, що уявляли, чого боялись і про що забули. Знайти там Марічку буде, напевне, важко. Її забрав і повіз кудись чоловік у червоному вбранні на жовтогарячому драконі. Вдягнений він був багато і поводився не так, як прості люди. У тому краю може бути небезпечно. І час там іде по-іншому. Можливо, багато поколінь уже народилося там з моменту його створення. Ви можете пробути в сніговому краю скільки завгодно довго, але коли повернетесь, то тут пройде зовсім мало часу (можливо, кілька хвилин), і в цьому світі ви з’явитеся такими ж, якими звідси підете.

— Зачекайте, ви думаєте, що ми повіримо в це? Нам уже не по п’ять років! — заперечив Макс. — Чи це гра якась?

— Будь-що можна вважати за гру до тієї миті, поки з’явиться справжня небезпека. І я боюся, що роблю помилку, відсилаючи вас у світ, якого наполовину не існує. Але моя онучка не зможе повернутися без вашої допомоги, — промовила бабуся Надія і дістала з шухляди металевий диск, що зображував сонце. — Цей амулет прокладе вам шлях у казку. Його створили стародавні скіфи багато століть тому. Він діє просто, і ви все побачите самі, якщо згодні на справжнє важке випробування.

Діти мовчали. Бабуся розібрала амулет на три частини, просилила шнурочки в дірки, що були у кожній частині амулета, і поклала на підлогу всі три сектори металевого сонця.

— Максиме, Денисе, Іринко, послухайте мене уважно. Зараз, якщо ви станете навколо амулета й візьметеся за руки, світ, про який ми щойно говорили, відкриється для вас. Я пішла би з вами, та дорослим туди немає шляху. Щоб повернутися назад у Реальність, треба скласти амулет і так само стати навколо та взятися за руки. Ваша мета — забрати Марічку, тому коли ви вчотирьох створите коло — шлях відкриється, і ви знову опинитеся тут. Різні пригоди можуть трапитися, може бути страшно, та щоб не було спокуси повернутися, залишивши когось із друзів, одягніть кожен на шию по частині амулета, і зібрати його можна буде лише тоді, коли ви будете всі разом.

— Що ж, давайте перевіримо, чого вартий цей витвір стародавніх скіфів, — мовив зухвало Максим і простягнув руки друзям.

— Ні, не зараз! Я хочу зібрати речі і сказати «до побачення» мамі й татові, — заперечила Іринка.

— Яке «до побачення»? Ти за хвилину знову будеш тут! — промовив Денис і узяв за руку Максима.

Дівчинка поглянула на бабусю Надію з питанням у погляді. Вона не знала, чи хоче кудись іти. Їй було цікаво, але страшно.

— Я не примушую тебе, дитино. Ти можеш відмовитися від цієї подорожі, — мовила бабуся лагідно.

— Ні, я не відмовляюсь, — і Іринка замкнула коло друзів.

Сріблясті й сині іскри наповнили кімнату, що стала тепер прозорою. Крізь невиразний візерунок на шпалерах діти бачили лан. Там колосилися залиті сонцем жита, і серед них пролягав шлях.

— Пам’ятайте, діти, — гукнула бабуся Надія, — у казці ви можете змінитися, та не бійтеся тих змін, бо коли ви повернетесь, то станете знову такими, як є зараз.

3. Сюрпризи потойбіччя

Кімната розтанула, і залишилися лише лан, шлях, гори й ліс удалині.

— Схоже, тут літо або початок осені, — промовив Денис, — тепло, аж гаряче.

— Ну звісно ж, не зима, тільки щось я не розумію, якесь дивне відчуття, якось все по-іншому, — почули Денис з Іринкою голос Максима, почали озиратись, та не побачили його. Аж раптом пролунав зойк, сповнений жаху. Звук ішов із трави, діти розгорнули гілки невисокого чагарнику і побачили чорне кошеня, схоже на Денисового Амадея.

— Поглянь, Іринко, кіт. Малий, ти звідки тут узявся? — запитав Денис, піднімаючи кошеня з трави.

— Ану постав мене зараз же назад, я не кіт! — заволало кошеня Максимовим голосом. — Що зі мною зробили? Поверніть мене, я хочу бути нормальним!

— Макс?! — хором вигукнули Іринка й Денис.

— Оце і є ті зміни, про які казала бабуся Надя? — промовила дівчинка, придивляючись до чорного кошеняти. — А ми, здається, ні на кого не перетворилися.

Денис уважно оглянув свої руки, обмацав обличчя й чуба.

— Так, зі мною все нормально. А ти, Іринко, все-таки не зовсім така, як була, щось змінилося.

— Що?! Що зі мною не так? — розхвилювалася дівчинка.

— Та чого ти злякалася? Навпаки, якась ти занадто красива стала, очі блищать незвичайно чи що, ну не знаю я.

— Яка різниця, ви — люди, а я — кіт, поверніть мене назад! У такому вигляді я не піду нікого шукати. Ми так не домовлялись! — озвався сердито і майже зі сльозами в голосі Максим.

— Взагалі-то, нас попереджали, — промовила Іринка замислено.

— Не про таке, — запротестував кіт.

— Ну добре, повернімося. Можливо, баба Надя щось зробить, аби ми всі залишалися тут людьми, — погодився Денис. Він уперше вирішував і дуже цим пишався, адже зазвичай Максимко був лідером компанії.

Амулет-сонце склали, взялися за руки, присівши, щоб можна було тримати за лапки кошеня. Навколо посипалися сріблясто-сіруваті іскри, заливаючи повітря дивним сяйвом, у якому потонув навколишній пейзаж і вималювалася кімната.

— А де ж моя онука? Де Марічка? — озвалася бабуся Надія.

— Та ми ще не шукали її. Справа в тім, що у тому світі Макс перетворюється на кошеня, — почав пояснювати Денис.

— На чорного кота! — підтримав Максимко.

— То не могли б ви зробити так, щоб жоден з нас ні на що не обертався, а залишався собою? — висловив спільне запитання Денис.

— Любі мої, як же я можу вплинути на інший світ? А тим більше, це не випадкова зміна зовнішності, вона з чимось пов’язана. Можливо, ви, діти, краще це зрозумієте, якщо подумаєте трохи. А до того ж, будь-яке перетворення має своє значення і чимось може вам допомогти, чогось навчити.

— Ну це вже ні! Така наука — це знущання з розумної істоти. Я пішов, вибачайте. Ви як, залишаєтесь? — звернувся Максим до друзів.

— Так, звичайно, — відповів Денис. — А може, все-таки й ти нас не лишатимеш?

Максим похитав головою.

— Ну Максимчику, будь ласка, не йди, — лагідно заговорила Іринка, — як же ми без тебе? Ти ж у нас найрозумніший. Якщо хочеш, поки ти будеш кошеням, я носитиму тебе в рюкзачку.

І вона почала швидко звільняти рожевий невеличкий рюкзак від ляльок та різноманітних речей.

— Склади все це назад. Я передумав. Я піду з вами, це може бути навіть цікаво. Тільки коли хто й носитиме мене на руках, так той із нас, з чиєї ласки я став котом. Є тут такий любитель тварин чорної масті, — і хлопчик недвозначно подивився на товариша.

— Я не проти, та якби ти не ображав Амадея, напевне, залишився б собою.

Сперечатися далі — лише марнувати час, отже, таким самим чином, як і першого разу, діти потрапили на шлях серед ланів.

— Ну що, куди підемо? — запитав Денис.

— Звісно ж, до лісу, бо в інший бік — гори, — відповів Максим.

— А що як у лісі водяться хижі звірі? — засумнівалась Іринка.

— А в горах іти буде важко і не менше небезпек. Врешті-решт у лісі можна сховатися від хижаків на деревах.

— Легко тобі говорити, — мовила дівчинка, поглянувши на маленькі чорні лапи, які, без сумніву, мали гострі кігті. Кіт пирхнув сердито.

І от вони подалися до лісу. Багато годин діти йшли серед дерев, з’їли половину припасів, що наготувала бабуся Надія, а кінця-краю хащам не видно. Почало смеркатися.

— Ну, хижих звірів у цій частині лісу немає, — трохи втішив своїх друзів кошеня-Максим, — як ви розумієте, такі речі я відчуваю.

— Тільки холодно, ноги болять, спати хочеться, і ніде нікого, — тяжко зітхнула Іринка.

— Не сумуй, це ж дорога. Цілком можливо, що незабаром ми когось зустрінемо, хто зупинився на ніч перепочити, — лише щоб заспокоїти дівчинку, мовив Денис.

Так воно і сталося.

4. Цигани

Не минуло й десяти хвилин, як кіт промовив: «Димом пахне, вогнище близько». Незабаром друзі побачили відблиски серед дерев. І ось вони дісталися циганського табору.

Дітей зустріли привітно, нагодували. Денисові, щоправда, не сподобалось, як захоплено дивилися ці люди на Іринку. Вона ж напрочуд швидко знайшла спільну мову з циганчатами і витанцьовувала з ними, дивуючи всіх легкістю і красою рухів. А потім підійшла до старої циганки, яка сиділа біля кибиток, простягла руку і попросила поворожити.

— Дівчинка з Реальності, — замислено промовила сива жінка з дещо жорсткими рисами обличчя, — небагато я тобі скажу, але все — правду. Три дороги у тебе тут буде. Перша — дорога чекання, друга — дорога кохання, а третя — дорога страху. А куди вони приведуть тебе — сама маєш побачити і обрати. Від тебе залежить.

— А може, мені напророчите щось добре? — запитав Денис.

Посміхнулася сива циганка:

— Тобі пророчити? Є в мене для тебе слово, але не пророцтво. Те чекає на тебе, про що не думаєш.

— А що ж воно таке? Я не розумію, що ж буде?

— А що скажеш, те й буде. Тільки думати не треба, не допоможе, лише завадить.

«Тьху, хтозна-що, а не ворожба. Так можна було й не гадати взагалі!» — подумав Денис. А кіт замислився: «Напевне, колись ми згадаємо слова старої і зрозуміємо їх. Цікаво б іще з нею поспілкуватися, та не мені ж, котові, бесіду затівати».

— Максиме, хлопче, йди-но сюди, — промовила жінка, уважно дивлячись на кошеня. — Сумувати не треба. Твоє покарання — твій дар. Адже той, хто людина і тварина водночас, має велику, хоч і непомітну, силу.

— А звідки ви знаєте, хто я? — здивувався Максимко.

— Бачу, — тільки й відповіла циганка.

З тим і подалися діти ближче до вогнища слухати чарівну музику скрипки. Чорнявий невисокий скрипаль, заплющивши очі, видобував смичком казкові звуки, що наповнювали простір солодкою тугою.

Кіт раптом почав смикати Дениса за штанину:

— Поглянь, по той бік вогню чоловік у червоному; він не циган. Чи не той це, кого ми шукаємо? Якось він відрізняється від усіх.

— Де? Не бачу там такого.

— Вставай, ідемо подивимося поближче на нього.

Обійшовши вогнище навколо, друзі не побачили нікого схожого на того, кого бачив Максим. Пошуки у всьому таборі й навколо також виявилися марними.

Затихли звуки скрипки й пісні, і хлопчики полягали спати. Ірина ще балакала про щось з циганчатами.

— Не знаю, — крізь дрімоту промовив Денис, — однак я їм не дуже довіряю, цим циганам.

Вранішнє сонце розбудило друзів, сповістивши про зраду: табору вже не було, разом з ним пропала й Іринка.

— Я знав, знав! — з розпачем вигукував Денис, метаючись по галявині, потім сів на пеньок, опустив голову на руки і тяжко зітхнув: — Що ж нам тепер робити?

Наздогнати табір здавалося практично неможливою справою, та нічого не лишалось, як іти по слідах.

— Як не щастить, так уже по-справжньому, — зітхав Денис. — Нам ще не вистачало розбійників зустріти для повного щастя.

— Ану замовкни, накаркаєш! — розсердився Максим.

5. Кого ще можна зустріти на шляху

Шлях роздвоювався, і друзі зупинилися, щоб не помилитись у виборі напрямку. Тієї ж миті хтось стрибнув з дерева, ще декілька людей повискакували з чагарників, розмахуючи ножами й пістолетами.

— Ну от, — буркнув кіт, зникаючи в кущах.

Чоловік у зелено-коричневому шкіряному одязі вийшов наперед і, трохи схилившись до Дениса, заговорив:

— Ну, зізнавайся, малий, з ким мандруєш, де твої товариші?

Хлопчик здвигнув плечима:

— Один я.

Розбійники гучно розреготалися разом.

— Ти хочеш сказати, що великим шляхом посеред лісу гуляєш сам? — крізь гиготіння перепитав ватажок.

— Я не гуляю, — серйозно заперечив Денис, — у мене невідкладні справи, до того ж, я не маю нічого цінного, тому дозвольте, будь ласка, йти далі. Ви марно затримуєте мене.

Розбійники знов зареготали.

— Обшукати околиці! — наказав своїм підлеглим ватажок. — А ти, малий, все-таки трохи затримаєшся у нас, — і він схопив хлопчика, зав’язав йому очі й силоміць повів до табору.

Дениса прив’язали до дерева і залишили так стояти цілісінький день без їжі. Кошеня з’явилось, аж коли почало смеркати.

— Де ти був так довго? — прошепотів зв’язаний хлопчик. — У мене болить все, немає сил. Ти можеш звільнити мене?

— Спробую, — сказав кіт і подерся на дерево до мотузки. Він гриз її дуже старанно, однак втратив пильність, і бідолаху схопив спритний юний розбійник. Хоч як смикався Максим, намагаючись вирватись, розбійник відніс його до ватажка.

— Навіщо ти мені кота припер? — сердито гаркнув ватажок.

— Отамане, щось із цим котом не те, — відповів спритний. — Він намагався звільнити хлопчака. А погляньте на медальйон у нього на шиї, такий самий, як у хлопця.

Ватажок підійшов до чорного кошеняти і, не звертаючи уваги на намагання Максима захиститися кігтями й зубами, стягнув із нього сектор металевого сонця.

— Кота — в клітку! — наказав головний розбійник і, залишившись сам у землянці, почав уважно розглядати медальйон. «Може, це і є те легендарне „Скіфське сонце“, що відкриває шлях у Реальність?»

Він рішуче вийшов на подвір’я і зірвав з Дениса сектор амулета. Потім склав разом дві частини і з радісною люттю стиснув у долоні неповне металеве сонце. «Оце так фарт!» — процідив крізь зуби отаман, скочив на коня і кудись помчав.

Коли він повернувся, то підійшов до Дениса, нахилився до нього і заговорив тихо:

— Дві частини амулета тепер у надійному місці. Треба лише знайти третю. То де вона? Скажи мені, хлопче.

— Якби і знав, то навряд чи сказав би, — відповів Денис, розмірковуючи: «А може, краще сказати йому?»

— То ви звідти? — таємниче зашепотів ватажок розбійників. — Ти і твій кіт — з Реальності, чи не так?

Хлопчик помовчав трохи, потім відповів:

— Так, ми звідти.

Приблизно за годину Денисові принесли поїсти. Він, переборюючи власний голод, поділився з другом — кошеням, чия клітка стояла поруч, хоч наїдку було небагато й на одного.

Знову підійшов головний розбійник, тримаючи в руках щойно засмажений шмат м’яса. «Ох, і я б від такого не відмовився», — подумки тяжко зітхнув Денис.

— Думаєш, тебе нагодували просто так, із жалості? Помиляєшся, хлопче, завтра ми тебе продамо работорговцям. А ти міг би уникнути такої неприємності, — ватажок помовчав трохи, ніби зважував слова, і знов заговорив: — Я однаково дізнаюся, де третя частина «Скіфського сонця», але якщо ти мені скажеш, то повернешся додому в Реальність, а моя мета буде досягнута трохи швидше. Бачиш, я згоден навіть відпустити тебе, хоч раби дорого коштують і я втрачу гроші. Так що вирішуй, доки я не передумав, — він відгриз великий шматок м’яса і з задоволеним виразом обличчя жував його, примушуючи хлопчика страждати від голоду. Не почувши відповіді, розбійник поволі, перевальцем попрямував до своєї землянки. Йому нікуди було поспішати.

— Я скажу йому про Іринку і про циган, адже ми самі вже навряд чи їх знайдемо. Можливо, це наш єдиний шанс повернутися додому, — прошепотів Денис до кота.

— Еге ж, скажи йому, і він тебе продасть, знайде Ірину — і вона так само постраждає. А вже коли він переправиться у наш світ (з амулетом, звичайно), то ми тут залишимося на все життя, — пробурчав кіт-Максим, — точніше, ви залишитеся, бо мене вколошкають, щойно тебе продадуть, а то й раніше.

6. Що сталося з Іринкою

Іринка прокинулась у кибитці. Сонце вже було високо, пташки щебетали свої полуденні пісні. Дівчинка полежала трохи, дивлячись на промені, що пробивалися крізь дірки старенької кибитки, потім поволі підвелася, спираючись на лікті, огляділася. Циганка зі струнким станом і довгими чорними косами сиділа спиною до Іринки.

— Де я? Не пам’ятаю нічого, — промовила дівчинка, намагаючись зрозуміти хоча б, хто вона сама.

Молода циганка озирнулась і поглянула на Іринку добрими прекрасними очима.

— І тебе не пам’ятаю, — додала дівчинка.

— Ти і не можеш пам’ятати мене. Ми не були знайомі. Мене звати Діана.

— Діано, розкажи мені, хто я і чому я тут?

— Ми зустріли тебе у лісі вчора і забрали з собою. Кажуть, ти була одна і нічого не могла згадати.

— Як? А що як зі мною хтось був, кого ви не побачили?

— Люба моя, у лісі є розбійники, вони могли спіймати тебе і продати работорговцям. А віддати тебе нема кому, залишити ніде, адже ти сама не знаєш, хто ти і звідки.

— Так… але сподіваюся, колись я зустріну когось, кого знала, і все згадаю!

Їхали вже не один день, зупинялися нечасто і ненадовго. Іринка рідко бачила Діану, вони мандрували в різних кибитках. Коли дісталися міста, стара циганка мовила до Іринки:

— Йди танцювати.

— Я не хочу. Не той настрій.

— Так не можна. Ми повинні заробляти гроші, інакше нічого буде їсти.

Дівчинка вийшла, розправила довгу спідницю, розчесала волосся. Щойно вона наблизилася до вогнища, де вже зібрався натовп, люди почали перезиратись і перешіптуватися. Мелодія скрипки підхопила Іринку, і танок ніби народжувався в цих нотах. Усі дивилися захоплено, на обличчях був зачарований подив. Цілий вечір дівчинка літала навколо вогнища і почувалась у своїй стихії. Їй аплодували і просили ще і ще танцювати. Того вечора табір отримав значну винагороду, люди платили щедро і не хотіли розходитися по домівках. Цієї ночі дівчинка заснула, ледь діставшись кибитки.

Розбудив її якийсь гамір. Місяць сховався за хмари, і важко було розрізнити обриси табору, а що там коїлося — годі було зрозуміти. Сонно кліпаючи очима, Іринка висунулася з кибитки і гукнула в темряву:

— Агов, що там сталося?

— Злодія спіймали, спи! — відповів хтось.

Іринка вирішила зранку розвідати докладніше, що ж було цікавого вночі. Та прокинулася вона вже у дорозі.

— Знов їдемо… — зітхнула вона. — Скільки ж можна?

— Так треба. Там уже неспокійно, — відповіла стара циганка.

— Де неспокійно? — здивувалася Іринка. — Хіба злодія не спіймали?

— Отож бо. Ще матимемо з тобою клопіт.

— А я до чого? Не можна й спитати?

Але відповіді вона не отримала.

Щойно табір зупинився на широкій галявині, аби перепочити, дівчинка пішла шукати Діану. Та сиділа над річкою і кидала камінці у воду. Іринка присіла поруч:

— Доброго ранку, Діаночко. Кажуть, уночі злодія спіймали. А що то був за злодій?

— То вони не сказали тобі… Думаю, ти маєш знати. Не відходь від табору, будь обережна, тебе хотіли вкрасти. І це лише перший твій виступ. Коли ти трохи підростеш, то на твою красу і грацію полюватимуть работорговці, багачі, і ще хтозна-скільки небезпек на тебе чекає. Жінки зненавидять тебе, бо ти будеш гарніша за них усіх. Чоловіки обіцятимуть золоті гори, та ти не вір, щастя з того не матимеш. Будь вільна.

Іринці непросто було все зрозуміти, і вона надовго задумалась, а трохи згодом запитала:

— Діано, а чому ти не танцюєш? Щоб тебе не вкрали? Ти ж також дуже гарна.

— Я не можу танцювати, — відповіла дівчина, сумно посміхаючись. — Я не ходжу взагалі. Маю хворі ноги. З дитинства.

— Ой, як шкода, — ледь чутно промовила Іринка і обійняла свою нову старшу подругу. Згодом вона запитала ще:

— Діано, а чому в таборі, окрім скрипаля і тебе, лише старі та діти?

— Років зо два тому на нас напали слуги Чорної Королеви. Всі, хто міг, і чоловіки, й жінки, захищали табір. Вони врятували нас, а самі полягли в тому бою. Лише скрипаль вижив. Тепер він нещасливий, і коли ти чуєш, як плаче скрипка, то плаче скрипалева душа.

— Чому стільки несправедливості в житті? Невже нас завжди переслідуватимуть нещастя?

— Ні, Іринко, я впевнена, що радість ще прийде і ви — діти — будете щасливі. Я не маю права обіцяти тобі, але я вірю в це.

7. Несподівана дорога

Отаман розбійників ще зранку кудись поїхав. Тим часом з’явилися работорговці. Вони критично оглянули Дениса, неначе товар, і пішли до великої землянки, де мали домовитися з розбійниками про ціну.

— Максе, я не вірю, що нас продадуть, — простогнав Денис.

— Це тебе продадуть, а на мене, напевне, чекає щось іще страшніше.

— Ну ти ж розумний, Максе, придумай що-небудь, як нам врятуватися.

— Колись, може, я і був розумним, а тепер я напівмертвий, а ти вже практично проданий. Ми не потрапимо додому. Змирися з цим!

Змиритися зі страшною долею Денис не міг. Із розпачем у голосі він вигукнув:

— Ні, я не вірю в те, що ти говориш! Ми виберемося звідси живими й разом! Я не знаю як. Якимось дивом! Більше не кажи мені, що це неможливо.

Тієї ж миті з землянки почулися звуки бійки. Хтось репетував щось незнайомою мовою, схоже, полетів посуд і навіть меблі, а може, й людські тіла. Закінчилося стріляниною.

Потім із землянки витягли обох работорговців і одного розбійника.

— Мабуть, сьогодні тебе дійсно не продадуть, — мовив кіт до друга.

Настала ніч. Здавалося, на галявині не спав лише вартовий. Він, щоправда, позіхав і пританцьовував біля вогнища, аби не заснути і трохи зігрітися. Денис поринув у нездорове забуття, Максим час від часу прокидався і, відкривши одне око, спостерігав за всім зі своєї клітки. До вартового підійшов той самий спритний юний розбійник, котрий спіймав кошеня.

— Давай заміню тебе. Не можу заснути. Отаман розізлиться, як дізнається про работорговців. Хоч зараз їхні грошики дісталися нам, та тепер доведеться шукати нових продавців. Спробуй знайди надійних. Від цих клятих думок у мене безсоння.

— Ну добре, а то я б не проти трохи поспати, — відповів вартовий і поплентався до землянки. Спритний сидів коло вогню з півгодини, а потім пройшовся галявиною, зазирнув у землянку, постояв трохи, прислухаючись. Коли він упевнився, що всі сплять і, крім хропіння розбійників, нічого не чутно, дістав з-за паска ножа і попрямував до Дениса. Хлопчик раптом прокинувся і з жахом в очах почав борсатись і благати про пощаду.

— Та тихіше ти, розбудиш ворогів, — зашепотів юнак. — Я тебе не вбиватиму, навпаки, врятувати хочу, — він розрізав мотузки і відразу ж підхопив хлопчину, аби той не впав. — Малий, ти верхи їздити вмієш?

— Не доводилося, — зізнався Денис, з надією і недовірою водночас дивлячись на юного розбійника.

— Ну що ж, поїдемо удвох на моєму коні. Хутчій!

Денис схопив клітку і став морочитися з замком.

Розбійник розсердився:

— Нас спіймають! Що ти там робиш?

— Я не поїду нікуди без друга!

— Оце вже й не мрій! Я не посаджу кота на коня. Це погана прикмета.

— Він не кіт! І якби свого часу він не забивав собі голову дурними прикметами, ніхто б зараз і не вважав його за кота.

— Що ти верзеш? Ти божевільний чи знущаєшся?

— Я кажу вам, це не кіт. Допоможіть мені звільнити його, будь ласка.

— Та не кіт я! Ми марно витрачаємо час. Забирайте мене з кліткою, а там розберемося, — озвався Максим.

Розбійник так і завмер, розкривши рота, потім запитав невпевнено:

— Це що, він сказав?

— Та я ж пояснюю, це мій друг Макс. Він перетворився на кота! — зашепотів Денис.

— Ну добре, часу обмаль для розмірковувань, — зітхнув розбійник, узяв клітку і прив’язав її до сідла свого коня.

— Стривай, а куди ми поїдемо? — схаменувся Максим. — Потрібно знайти наші медальйони!

— Тут їх немає. Отаман кудись їх відвіз. Потім про це поговоримо, — відповів юний розбійник. Він допоміг Денисові залізти на коня, потім сам скочив у сідло.

Вони помчали спочатку шляхом, потім просто крізь лісові хащі, згодом — через лан, проїхали декілька селищ і врешті-решт зупинились у корчмі, далеко від великих шляхів.

Сидячи за широким дубовим столом, наші втікачі чекали, коли їм принесуть поїсти.

— Нарешті ми там, де нас не знайдуть, — заговорив юний розбійник, — то давай хоч познайомимося. Тебе як звати?

— Денис.

— Мене можеш називати Пашком.

— Про всяк випадок нагадую, що моє ім’я — Макс, — почулося з клітки. Розбійник знервовано озирнувся і прошепотів:

— Знаєш, Максе, в людних місцях ліпше мовчи. Як хто почує, що ти вмієш розмовляти, неприємностей нам не уникнути.

— Я згоден, але за умови, що ви знімете врешті-решт цей замок. Набридло сидіти в клітці, неначе я тварина. Навряд чи тепер мені подобатимуться зоопарки. Ненавиджу ґрати.

Пашко ледве витримав цю промову і звернувся до Дениса:

— Ну давай сюди клітку, — поставив її біля себе і відчинив за мить без ключа.

Шкутильгаючи, чорне кошеня вибралося на лавку.

— Ох, зовсім інша справа, хоч однак усе тіло болить!

— Він колись замовкне? — не витримав Пашко. Денис здвигнув плечима, а кіт вмостився поруч із другом, сердито поглядаючи на розбійника (схоже, вже колишнього).

Після вечері Пашко підійшов до хазяїна корчми і попросився на нічліг. З’ясувалося, що на другому поверсі є кілька невеликих кімнат. Усі вони були досить недорогі і, відповідно, не надто привабливі, зі старими дешевими меблями і облупленою фарбою на стінах. Проте відсутність простору і зручності не налякали ні хлопців, ані кота, яким після тривалого шляху будь-яке ліжко здавалося майже розкішшю. Спочатку всіх зморив сон, та протягом ночі кожен з утікачів по кілька разів прокидався і тривожно прислухався до скрипу підлоги за дверима та до інших звуків. Незрозуміла тривога ніби наповнювала кімнату й коридори. Напевне, небезпека була удаваною, бо коли почало розвиднятися, моторошне відчуття зникло, і Денис із Максом заснули нарешті міцним сном.

Коли Денис прокинувся, він побачив, що Пашка у кімнаті немає, а Макс сидить на підвіконні і вилизує лапи, наче звичайнісіньке кошеня. Макс помітив, що Денис здивовано спостерігає за ним, і прокоментував:

— Оскільки на теперішньому етапі я — кіт, то й інстинкти у мене котячі. Не залишатися ж мені брудним врешті-решт.

Прийшов Пашко. Він був у селянському полотняному одязі, приніс такі ж сорочку й штани Денисові і подав йому торбину:

— Перевдягайся, вже час вирушати. Кота — в торбу, і дивися, щоб він не висовувався і не базікав.

— Я перепрошую, але ти не міг би звертатися до мене особисто? — обурився Максим.

— Ну вибачай! Не звик я з котами спілкуватися.

— Я не кіт! — він і забув, що мить тому казав другові.

— Ким би ти не був насправді, я бачу те, що бачу, і мене дратують твої пусті балачки. Чекаю вас на подвір’ї, — з цими словами Пашко вийшов з кімнати.

Дорогою Денис поцікавився:

— Скажи мені, Паш, а чому ти врятував нас?

Хлопець, вочевидь, не хотів розмовляти про це, він спохмурнів і відповів лишень:

— Коли я був малим, то також потрапив у біду, і нікому було допомогти мені. Може, й ти колись врятуєш когось.

Денисові кортіло дізнатися ще багато про що, отже, він не вгавав:

— А куди ми поїдемо? Ми ж маємо знайти наші медальйони.

— Ти знаєш, де їх шукати?

— Ні, але…

— Тоді нам по дорозі.

— Вибач, я не зрозумів.

— Ми їдемо до Білого Королівства. Лише там можна знайти всі відповіді. Або майже всі. Мені це також потрібно. У мене є свої питання.

Так вони і мандрували. Біля кожного розпуття Пашко зупиняв коня і уважно оглядав навколишній пейзаж, особливо звертав увагу на дерева.

— А нам ще далеко їхати? — на третій день не витримав Максим.

— Звідки мені знати? — відповів колишній розбійник.

— Ти що, ніколи там не був? — здивувалися його супутники.

— А що, мав би?

— Та ні, нічого, — мовив Макс, вважаючи доречним на цьому припинити розмову і почекати, що ж буде далі. Та Денис не мав терпцю:

— А звідки ти знаєш дорогу до Королівства, якщо ти там не бував?

— Я її не знаю, але знайду. Є одне правило: завжди йти туди, де сніг.

— Але ж тут немає снігу!

— Тут немає, а там — буде, — вказав кудись у далину Пашко.

— Там — північ, — пояснив другові кіт-Максим.

— А! То ми просто постійно йдемо на північ! Як я сам відразу не здогадався?

Оскільки на це питання нарешті з’явилася відповідь, Макс і Денис уже менше нервували щодо напрямку їхніх мандрів. Поки мали сили — їхали або йшли, ведучи коня на вузді, іноді зупинялися у тавернах чи заїжджих дворах, а то й ночували просто неба.

Вони вже дісталися гір — невисоких із зеленими схилами. Там, біля стрімкої веселої річечки розкинулося невеличке село.

— О! Нам пощастило, впевнений, що там нас нагодують і пустять переночувати. Хай хоч у клуні! — зрадів Денис.

— Ми туди не підемо, ночуватимемо десь тут, — повідомив Пашко тоном, який виключав можливість заперечень.

— А чому так? — засумував хлопчик.

— Повернемося до яру, там можна буде розпалити багаття, аби зігрітися.

Заледве чи це можна було вважати за відповідь, та іншої не було.

8. Про Пашка

Він стояв на пагорбі і дивився вниз, на маленьке село, звідки долинали мотиви баяна та переливчасті співи.

Немов спис просвистів у повітрі і вдарив у груди, з болем, із невимовною тугою прийшли до Пашка спогади. Він побачив усміхнені обличчя батька й матері, і сам був із ними, малий. Побравшись за руки, вони витанцьовували навколо воза, а на возі сиділа десятирічна сестричка у віночку з яскравих квітів і плескала в долоні. Потім батько підхопив сестричку на руки і вони всі разом закружляли довкола вогнища. То було якесь свято. Згадуючи ті хвилини радості, Пашко не помічав, як його обличчям блукала посмішка, пом’якшуючи похмуру недитячу зморшку між бровами.

Потім він згадав, як прибіг з лану і побачив метушню, почув плач і гучні крики. Деякі будинки горіли. Батько зустрів його край села і схвильовано наказав чимдуж мчати у ліс і пересидіти ніч у пустій норі, що вони вдвох знайшли навесні, а зранку, ховаючись по чагарниках, пробратись у місто, до дядька. Та не дійшов він навіть до нори, його спіймали на околиці лісу.

Наступний спогад — землянка, де, розвалившись у кріслі, молодий кремезний чоловік у шкіряному одязі палив сигару і, мружачись, роздивлявся п’ятирічного Пашка.

— Я хочу додому, — промовив хлопчик.

— Не вийде, малий. Варвари напали на твоє село. Ти один врятувався. Та й то завдячуй нам, вони б і тебе знайшли, коли б не ми. Житимеш із нами. Станеш справжнім розбійником. Я навчу тебе полювати і битися різною зброєю. Залишайся, не пожалкуєш.

— Я не хочу бути розбійником. Розбійники лихі.

— Хто тобі таке сказав? — удавано здивувався чоловік у кріслі. — То лише у казках, а в житті розбійник — це ліпший друг чесних людей і ворог злих і жадібних. Утямив?

— Я хочу додому, — повторив хлопчик, стримуючись, щоб не заплакати. Батько вчив його, що плакати чоловікам не личить.

Розбійникові, напевне, набридло розмовляти з дитиною і він махнув рукою, аби малого вивели з землянки.

Пашко намагався втекти кілька разів, але за ним пильно стежили. Так він і залишився, звик і про все забув.

А тепер спогади заповнили свідомість хлопця, він упав на коліна і, закривши обличчя долонями, схлипував. Згодом Пашко підвівся і побрів до яру, де залишив спати своїх супутників. Раптом він почув, як хруснула гілка десь попереду. Хтось ховався в чагарнику. Юнак у кілька стрибків наздогнав того, хто намагався втекти. Це виявився Денис.

— Ти що, вистежував мене? — гнівно запитав Пашко.

— Ні, я просто… — почав виправдовуватися хлопчик і замовк, опустивши очі.

— Що просто? Доказуй!

— Боявся, що ти покинеш нас тут, — ледь чутно промовив Денис і почервонів. Пашко засміявся трохи знервовано, тоді наказав Денисові йти спати, пообіцяв, що незабаром прийде до місця їхньої ночівлі. Хлопчик невпевнено ступив два кроки до яру, але повернувся і рішуче заговорив до Пашка:

— Коли у тебе горе, просто необхідно поговорити з другом. Неможливо все тримати в собі.

— Йди спати! Щоб я не бачив тебе! І якщо хоч раз іще спробуєш стежити за мною, попереджаю, шлях додому, чи куди там тобі треба, шукатимеш сам.

Денис похнюпився і пішов до вогнища, більше вже не озираючись.

Минуло півгодини, він лежав на сосняку і марно намагався заснути, коли прийшов і сів поруч Пашко.

— Я розповім тобі все, якщо хочеш. Насправді у мене не було друга вже багато років, я не звик відкривати душу.

Коли сталася та бійка з работоргівцями, одного зі старших розбійників вбили. Але перед смертю він вирішив, напевне, покаятись і розповів мені про те, як я потрапив до кола злодіїв. Вони пограбували і спалили наше село, батьків моїх продали у рабство, а сестричку завезли у ліс і там покинули. Вона не могла ходити через хворобу і її не можна було продати. Я був малим і не бачив, хто напав на село, вони легко обдурили мене. Звинуватили у злодіянні варварів, переконали мене, що нікого живого не залишилось, змусили приєднатися до їхнього товариства. Я жив там стільки років, вважаючи розбійників за товаришів, братів.

Пашко підвівся і наблизився до вогнища, присів біля нього, так сидів деякий час нерухомо, а потім, не озираючись, промовив:

— Ми не пішли до села, бо я брав участь у його пограбуванні два роки тому. Мене можуть упізнати. Я був таким самим, як інші розбійники, я приносив людям страждання, руйнував родини, топтав їхнє мирне щастя. Тепер я мрію розшукати своїх рідних, але як я дивитимуся їм у вічі?

— Ти не винен, тебе так виховали, але ж тепер ти — інший, — спробував заспокоїти Пашка Денис, та юнак мовчки кивнув, підвівся і пішов геть.

Зранку він повернувся і більше не говорив про своє життя, і жодним словом не згадував минулої ночі. Мовчав і Денис. Макс також принишк. Хтозна, чи чув він щось із нічної розмови, чи просто відчував спільний настрій, але навіть не озивався з торби.

9. Осінь настає

Гори стали вищими, вже було видно білі снігові шапки на вершинах. Похолоднішало так, що вже не допомагали зігрітися вночі ні ковдри, ні вогнища. А природа навколо просто зачаровувала своєю красою: сосни схиляли лапаті блакитно-зелені гілки, інші дерева вражали буйним різнобарв’ям листя.

Однієї ночі, дивлячись із лісової галявини на хатки, залиті білим місячним сяйвом, Денис відчув таку тугу за рідною домівкою, що йому здалося — серце не витримає болю. До цього часу він не знав такого відчуття, а тепер тяжко зітхав, прихилившись до дерева, і думав про Новий Рік і про Різдво, про рідних, уявляв їх усміхненими, радісними, думав, чи правда, що коли він повернеться, то потрапить у ту ж хвилину чи, принаймні годину, коли вирушив у цю непередбачувану мандрівку. А що, коли він повернеться вже зовсім іншою людиною і в душі більше не буде тим маленьким хлопчаком, яким його звикли сприймати рідні? «У мене було б ще декілька років дитинства, та у таких випробуваннях подорослішати недовго. А я не хочу бути серйозним і нудним, як більшість дорослих, мені лише одинадцять!» — подумав Денис і тяжко зітхнув. Згори почувся знайомий голос:

— Я також нестерпно хочу додому і все частіше уві сні бачу своє повернення. Мама й тато обіймають мене, в домі свято, однокласники поприходили, я почуваюся щасливим, ми сміємося разом з безлічі анекдотів та кумедних шкільних історій. Але згодом я розумію, що мене вже ніхто не помічає, всі спілкуються так, ніби мене й немає поруч. І тоді я хочу щось сказати, та виходить лише нявкання. І з жахом розумію, що я знову — не людина. Мама здивовано озирається у мій бік і вигукує: «Звідки тут чорний кіт? Це погана прикмета!» І всі підхоплюються з місць і женуть мене геть з моєї квартири, нацьковують на мене собак, а я втікаю і не можу пояснити, що я — це я.

Денис підняв голову, Макс сидів над ним на гілці.

— Напевне, тобі ще тяжче, ніж мені. Ти пробач, друже, що ми умовили тебе брати участь у цій пригоді, — мовив Денис.

— Я сам винен! Ніхто мене не примушував, рішення було моє.

Друзі згадали своє шкільне життя, згадали, як весело грались у дворі й нишком лазили через паркан до приватного саду, куди вхід був заборонений. Згадали футбол, мамині пироги і ще багато всього, до чого так хотілося повернутися і що раніше здавалося звичайним, буденним.

А тим часом щодня ставало все зимніше, і коли ще одну ніч довелося спати просто неба, вранці всі прокинулися змерзлі й нездорові.

— Ну все, урвався терпець! Треба хоча б теплий одяг десь узяти! — прошепотів Денис, бо втратив голос і не здатен був говорити гучно.

Оскільки Пашко не квапився з відповіддю, Макс промовив:

— Маємо три варіанти: випросити в когось, як проходитимемо повз людське житло, вкрасти або купити.

Пашко відповів:

— Красти я не збираюся, навіть не сподівайтесь, а щоб купити, у нас вже немає грошей. І харчі закінчуються, треба буде за щось їх придбати. Так що нічого не залишається, треба затриматися десь, аби заробити на їжу та одяг.

— І багато треба працювати, щоб на все це заробити? — сумно поцікавився Макс.

— Не переймайся! Котів на роботу не беруть, — роздратовано прохрипів Денис.

— Ти ж знаєш, що я не роботи боюся, — обурився Максим. — Хіба тобі байдуже, як скоро ми досягнемо нашої мети?

— А ти взагалі розумієш, яка вона, та мета, куди ми йдемо і навіщо? — Денис, хоч мав досить спокійну вдачу, нарешті не витримав і з розпачем і злістю зашепотів, звертаючись до Пашка: — Де воно, твоє Біле Королівство? Ми вже кілька тижнів до нього йдемо. А коли його досягнемо, тоді що? Невже воно відповість на всі наші запитання: де знайти Марічку і як її звільнити, і куди цигани повезли Іринку, і де наші амулети, які повернуть нас додому?

— Тобі не вистачає терпіння, — відповів Пашко. — Раніше жодному з вас, напевне, не доводилося потрапляти у справжні неприємності.

— Чому ж? — заперечив Денис. — Мене колись часто били старші хлопці, а потім я подружився з Максимом, а він — найкращий у своїй групі з бойового гопака… А ще одного разу мене мало не вигнали зі школи, батьків викликали. Була там історія. Одначе все те зараз здається мені дрібницями у порівнянні з халепою, до якої ми втрапили.

Денис раптом подумав, що то були беззмістовні балачки, адже змінити щось вони не могли. Все, що лишалося, — йти. І згодом гори стали знову пологими, потім зменшилися до пагорбів, і ось перед мандрівниками розгорнувся степ. Вітер колисав пожовклі трави, і ними йшли хвилі, неначе морем.

— Гей, Пашко, ти бачив коли-небудь море? — запитав Максим.

— Ні, не доводилося.

— Тобі обов’язково слід побачити його. Щойно з’явиться можливість, все облиш і їдь до моря. Це така краса!

Юнак нічого не відповів. А можливо, мовчання і було відповіддю.

Ну ось нарешті село! А край села — стара корчма. Жаль, грошей вистачило лише на шматок хліба. А їсти хотілося, з припасів майже нічого не залишилось.

— Розділіть на двох, я не голодний, — промовив Макс, щоб супутники не витрачали на нього і без того малий сніданок. — Я тепер раз поїм — і надовго вистачає. Скільки там котові треба!

Він не хотів зізнаватися, що вже почав полювати на мишей і спіймав двох цієї ночі в степу. Сидячи за порожнім столом, голодний, бо один шматочок хліба мало зарадив, Денис зітхнув:

— Уявляєте, зараз з’являється якийсь добрий незнайомець і пригощає нас сніданком, а потім ми б швидко знайшли роботу! На ситий шлунок будь-яка справа швидше робиться.

Він лише мріяв і не думав, що таке насправді може статися, а от Макс зацікавився відразу, щойно побачив чоловіка, який стрімко зайшов до корчми. Обличчя його, рожеве чи то від вранішнього холоду, чи від швидкої ходи, осяювала особлива посмішка. Така буває лише у хвилини справжнього щастя.

— Їжі й вина — всім присутнім! За мій рахунок! — гукнув він до корчмаря, тоді поглянув у зал, де за столиками всі загомоніли, почувши таку щедру пропозицію, й оголосив із сяючими очима: — Син у мене народився!

Денис зрадів, здавалося, більше за всіх інших:

— Ви бачите? Світ не без добрих людей! Це ж треба! Хто б міг подумати!

Пашко здивовано поглянув на хлопця. Однак промовчав.

А після смачного снідання підійшов до корчмаря і неголосно запитав, чи не знайдеться тут якоїсь роботи. Той підозріло поглянув на молодого мандрівника. Посмішка сповзла з його гладкого обличчя, очі звузилися і стали схожими на дві щілинки:

— Тут немає роботи!

Хлопець кілька секунд не відводив погляду, ніби демонструючи недовіру або чекання на продовження розмови, тоді кивнув головою і вже збирався йти геть, коли корчмар додав:

— Зайдіть до власника крамниці. Це тут недалеко, великий будинок за червоними ворітьми.

Пашко подякував, вийшов із корчми, відв’язав коня і, подавши йому хліба, промовив:

— Зачекай трохи, Вороне, розживемося для тебе вівса.

А як відійшли від корчми, звернувся до супутників:

— Є там робота. Нас не хотіли брати. Напевне, остерігаються мати справу з незнайомцями.

— А чому ти так вирішив? — запитав Денис.

— Коли ми приїхали, молодик на подвір’ї дрова рубав. Я його запитав, чи не може хтось коня доглянути, а він відповів, що конюх у місто переїхав, а нового ніяк не можуть знайти. Село невелике, кожен своїми справами займається, до того ж, заробітки тут малі.

10. Подвір’я власника крамниці

Хлопці наблизилися до червоних воріт, зайшли на подвір’я. Люди тут, здавалося, ніколи не зупинялись. Біля хати чоловіки будували лазню, жінки несли овочі з городу, годували худобу, і взагалі, робітників було тут чимало, як на одне господарство.

— Гей, чоловіче, нам потрібен господар! — гукнув Пашко до одного з будівельників, що саме проходив неподалік, несучи на плечах дошки.

— А навіщо він вам? — непривітно озвався той.

— Роботу шукаємо. Ми мандруємо на північ, потрібні їжа та одяг теплий. Корчмар порадив нам сюди навідатися.

— То, кажеш, ви — мандрівники… Ну то господар в отому сарайчику, зайдіть, побалакайте з ним, — чоловік кивнув на невисоку будівлю, що стояла осторонь від інших.

Хлопці перезирнулись і подалися у вказаному напрямку. Денис забарився біля входу в сарай, та робітник промовив до нього:

— Там господар, за перегородкою, заходь, чого на подвір’ї стовбичити?

Денис ступив до будівлі, Макс нишком вистрибнув з торби і придивився до всього своїми котячими очима. Щось йому тут не сподобалося, чуття підказувало, що в сараї не знайдеться жодної живої душі. А ось і Пашко вже прямував до виходу.

— Немає там нікого. Ледве роздивився в цій темряві. Думав, може, господар на сіні спить, або глухуватий і не почув мене, та, схоже, з нас тут вирішили покепкувати.

Хлопці ступили до дверей, та не встигли вийти, бо той самий робітник підскочив до виходу, розмахуючи смолоскипом. Навколо зібралося ще декілька чоловіків і всі чомусь із вогнем.

— Так, мандрівники, ніяких зайвих рухів, якщо не хочете підсмажитися, — гаркнув хтось.

— Скидайте з себе одяг. Валізу — додолу. І без фокусів! — додав інший.

— Нас що, хочуть пограбувати? — безпорадно поглянув Денис на Пашка і звернувся до натовпу зі смолоскипами: — У нас немає чого забрати. Що може коштувати це лахміття?

Та на нього дивилися похмурі обличчя, без натяку на співчуття в очах.

— Чого ви хочете? — твердим голосом гучно запитав Пашко.

— Перевірити вас, хлопці. Якщо ви звичайні люди, вибачайте, відпустимо вас із миром, та коли ні, то начувайтеся! Чого чекаєте — роздягайтесь!

— Добре, ми роздягаємось, — погодився Пашко.

Денис, розгублено озираючись, також виконав наказ.

— Ти, той, що вищий, шию покажи, де волосся прикриває! — гукнув хтось із робітників.

Пашко покірно підібрав кучері.

— Здається, звичайні хлопці, — заговорив один з натовпу.

— Так, схоже, дійсно прості мандрівники, — погодився інший. — Одягайтеся, хлопці, перевірку закінчено.

Пашко з Денисом мовчки вдяглися. Коли той самий будівельник проводив їх до крамниці, де насправді на той час перебував господар, колишній розбійник розпитав його, що ж то була за перевірка.

— А ви що, хлопці, самі не здогадалися? Видно, ви здалеку. По всіх навколишніх селах вже рознеслася звістка, що з Гір Скаженого Дракона знову посунули слуги Чорної Королеви. Коли настають сутінки, вони вилазять із розщілин і підземних печер і розбрідаються по світу.

— Так, зрозуміло, — прокоментував Пашко. — Власне кажучи, я здогадався, що нас перевіряють на наявність «Мітки смерті». В інших селах, які ми проїжджали, ще, напевне, не розійшлася звістка про посланців Чорної Відьми.

— Ти обережніше зі словами! Шпигуни можуть бути поруч, — озираючись, прошепотів селянин. Він, схоже, навіть здригнувся, коли великий рябий птах з блискучими чорними лапами зірвався з гілки і низько-низько пролетів над головами супутників.

— А що то за «Мітка смерті»? — запитав Денис. Макс відчував, що друг дрібно тремтить, та й у самого чомусь шерсть дибки стала.

— Смуга на тілі, яка буває у слуг Чорної Королеви. Коли котрийсь із них до людини торкається — людина помирає, — відповів Пашко. Будівельник сторожко зиркнув на хлопця і вже мовчав аж до самої крамниці.

Господар, червонощокий чоловік зі «скрижанілою» посмішкою, дещо напружено запитав, що робить тут його будівельник.

— Ці двоє хлопців — мандрівники. Шукають роботу, — відповів той.

Посмішка кудись зникла з обличчя власника крамниці, він швидко кинув погляд на будівельника, той зрозумів і відповів:

— Перевірені.

— Нам потрібні гроші на їжу і теплий одяг, ми йдемо туди, де сніг, — мовив Пашко.

— Ну що ж, хлопці, я міг би відмовити вам, і в своєму селі трудяг досить, — повільно заговорив хазяїн, надаючи власному голосу поблажливого тону і начіпляючи ту ж неприємну посмішку. — Але як не допомогти таким молодим мандрівникам? Коли добре працюватимете, то за місяць заробите собі й на кожушину, і на харчі.

— За місяць? — із розпачем перепитав Денис.

— А тобі здається, це довго? — з осудом у голосі спитав хазяїн. — Може, ти — не роботящий хлопець? То знай, що такі тут не затримуються, а відповідно — і грошей не мають. За місяць, звичайно, на нові кожухи не заробите, але й ношений на дорозі не валяється.

Пашка поставили до праці на будівництві, а Денис робив усе, що скажуть, у кухні, на подвір’ї та в конюшні: рубав дрова, хоч як погано це у нього виходило, носив казанки з гарячими стравами і мив посуд, доглядав коней, годував худобу і не зупинявся ні на мить. Мало не кожен намагався перекинути на хлопчину щось із власних обов’язків. Під кінець першого дня бідолаха спав на сіні, стогнучи уві сні.

Зранку все тіло боліло, однак треба було починати працювати. Пашко не страждав так, як його молодший друг, щоденна буденна праця і тренування не минули дарма.

Максим почувався трохи ніяково, що Денис працює, як волик, а йому — роби що хочеш цілодобово. «Але я й так натерпівся немало. Один я з усіх на кота перетворився, має ж у цьому бути хоч щось добре», — заспокоював себе Макс-кошеня.

А якось він почув розмову двох хлопчаків — помічників кухаря. Один казав:

— Ти віриш, що ці мандрівники безпечні? Може, вони насправді все-таки з Чорної Країни? Хто знає, чи на всіх «чорних» має бути Мітка, чи лише на окремих?

— То що ж тепер, боятися всіх, хто не з нашого села? — іронічно пирхнув другий.

— Я тобі не про всіх, а саме про цих кажу. Ти бачив, у них чорний кіт? Не люблю я таких тварин.

— От-от! Якби ти не ляпав язиком про те, чого не знаєш! Відомо ж, що «чорні» також не люблять котів і собак, тримаються від них якнайдалі.

— Що, правда? — здивувався хлопчак, котрий почав розмову. — А я і не чув такого.

— Ти як у лісі живеш, ні про що ти не чув. Зараз усі заводять котів і собак.

— Ну, заводити я не збираюся, а що ти думаєш, може, подружитися з цим Денисом, а заодно і з його котом?

— А ти чув, що цей кіт ще й балакучий? — широко посміхаючись, додав другий хлопчик.

— Як це? Тобто хлопці щось казали, що чули, як Денис із котом розмовляв, та я думав, це все дивацтва малого чужоземця.

— Та які там дивацтва! Кіт уміє розмовляти, кажу тобі! Василю, — мовив він, підморгуючи третьому хлопцеві, що саме проходив поруч, — скажи — ось Петько не вірить, — що чорний кіт нашого чужоземця вміє розмовляти.

— Атож! — не вагаючись, відповів Василько і з посмішкою пішов далі.

Макс спочатку сам посміявся, розмова потішила його. Він зрозумів, що жоден із хлопчаків не вірить, що кіт — насправді розумна істота, наділена даром людського мовлення. «Однак слід бути обережнішим», — вирішив Макс і пішов грітися на сонечку, тим часом як Денис і Пашко працювали, не зважаючи на втому, біль у всьому тілі і бажання добре поїсти. Врешті-решт має ж бути хоч якась радість у тому, що ти — кіт.

11. Дві частинки магічного сонця

Ватажок розбійників їхав верхи лісом, усміхаючись і наспівуючи стару непристойну пісеньку. Власне, у нього був привід для радості, все складалося якнайкраще; що довше він обмізковував ситуацію, то більше схилявся до цієї думки. «Що з того, що один молодий бовдур утік з банди, прихопивши з собою полоненого і його кота? Їх спіймають вірні старші розбійники — ці не підводять. А чому? А просто у них вже немає іншого шляху в житті — або ти розбійник, або ніхто. У світі „чесних людей“ на них хтось чекає? Звичайно ж, чекає! Шибениця! Ха-ха-ха!» А якщо і не знайдуть утікачів, усе ж отаман свого не проґавить. У нього вже є дві частинки магічного «сонця», сховані в надійному зачарованому місці, саме в цьому ліску, а третій сектор вже майже знайдений. Відьма на ім’я Рита — старша сестра ватажка розбійників — доповіла йому, що напала на слід останньої частини амулета. Розповіла, що його носить на шиї дівчинка, яка подорожує з циганами. Усіх вражає її дивовижна краса і граційність, і слава про неї дійшла вже аж до Білої Столиці. «Що ж, мені це подобається, — розмірковував отаман. — Отже, треба докласти зусиль, і в моїх руках буде не лише третій сектор амулета, а й та, що носить його. Таку пташку варто спіймати, а там розберуся».

Стежки тут не було, але чагарники росли не надто густо, отаман їхав ярком між невисокими схилами. З кожним подихом вітру його засипало яскравим жовтим листям, але він не помічав живої краси навколо, листопад навіть дратував його. У ярку, там де з чотирьох боків підступали однакові пагорби, ватажок розбійників спішився і почав шукати те саме місце, де ховався вхід до печери. Його так не побачиш, треба знати достеменно. Протоптавшись по схилах з півгодини, отаман спочатку подумки, а потім вже й уголос лаяв свою сестру, яка порадила йому сховати медальйони в цьому місці. «Може, вона обдурила мене і я ніколи не знайду ту кляту печеру? Напевне, відьма вирішила, що амулет потрібен їй самій і давно поцупила його!» — аж кипів зі злості розбійник, коли раптом почув скрегіт. Виявляється, він і не помітив, як наступив на прихований пристрій для відчинення печери. Отаман знервовано засміявся, тоді зазирнув у темний земляний коридор, запалив смолоскипа і, схилившись у три погибелі, ступив у печеру. Так, тепер, щоб медальйони з’явилися, треба промовити заклинання. Розбійник відкашлявся, визирнув з печери, потім сторожко, напівпошепки промовив кумедні незрозумілі буквосполучення. Ніяких змін. Отаман вилаявся і повторив те саме вже гучніше. І нічого… Розбійник із сердитим пихтінням почав розпаковувати торбину, де на шматку шкіри було надряпане потрібне заклинання. Сестра не дозволяла йому записувати магічні слова, але хто ж її слухатиме! «Ну звичайно ж! Дві букви переплутав, і вже нічого не виходить. А не записав би, тоді що — повертатися, щоб перепитати? І який паразит вигадав такі заклинання? Язика можна зламати!» — за цими думками розбійник промовив записане звукосполучення, воно за секунду подіяло і перед отаманом невідомо-звідки впали два сектори «Скіфського сонця». «Звісно ж, Рита знала, де заховати так, щоб ніхто не знайшов», — подумав розбійник, підняв із землі медальйони і пішов з печери. Не дійшовши до виходу, він зойкнув і кинув додолу сектори амулета, бо вони враз розжарилися, аж почервоніли, і обпекли руки. «Це, напевне, те, про що попереджала Рита: хтось не зумів дістати амулети, але йому (чи їй) вдалося накласти на них заклинання на відстані», — подумки висловив здогад розбійник. Проти цього у нього був засіб — чародійська речовина в пляшці. Також сестра приготувала. Отаман відкоркував пляшку і хлюпнув із неї на медальйони, вони зашипіли, він хлюпнув ще трохи, а потім вилив на дорогоцінний амулет усе, підняв свій скарб, що ще лишався теплим, загорнув ретельно у шматок грубої шкіри та й кинув у торбу.

Отаман вважав, що найбільші неприємності позаду і ніхто вже не відбере в нього амулета. Він покликав коня, збирався їхати шукати циган. Та раптом просто з-під кінських копит вирвалося червоне полум’я, змусивши налякану тварину втекти. Отаман трохи походив лісом, погукав. Та тікати довелося й самому: коло власних ніг він побачив низенький вогонь і відчув, що то справжнє полум’я, пекуче та небезпечне в осінньому лісі. Притоптати його не вдавалося. Воно наступало, але не поширювалося по галявині, незважаючи на килими сухого листя, а лише тремтіло коло ніг ватажка, наче намагалося пропалити йому взуття. Чоловік відступав спочатку помалу, потім швидко вирушив у бік річки, час від часу поглядаючи на полум’я, що йшло за ним неквапно, однак не відставало. Побачивши воду, розбійник щодуху рвонув до річки і відчув, як вогонь спалахнув навздогін.

Уже по коліна в воді, отаман розбійників озирнувся і побачив, як вогненна стежина осіла і згасла.

12. Той, хто чекав на дереві

На іншому березі ніякий вогонь не з’явився. Отже, можна було спокійно дістатися села, а там вкрасти якогось коня. Принаймні отаман на це розраховував. Однак фокуси з полум’ям позбавили спокою, тому розбійник вирішив завчасно подбати про безпеку. Він сів на один із великих каменів, що тулилися на цьому березі, і дістав пляшку з рідиною бурого кольору, яку Рита рекомендувала випити, аби захиститися на день-два від будь-яких чарів. Розбійник уявив, як сестра-відьма варить цю гидоту, додаючи то жаб’ячі шкірки, то корінці, то жирних черв’яків, сипле невідомі порошки. З чого ще могло готуватися зілля, не хотілося навіть думати, духу ця картина точно не додавала. Зілля смерділо нестерпно, але отаман, скривившись, випив усе. Він намагався не визнавати, що боїться свого невідомого ворога, і пояснював останній вчинок власною розсудливістю.

Коли половина шляху до села була позаду, зілля вже мало почати діяти. Так принаймні стверджувала Рита: «Мине десять хвилин з тієї миті, як ти вип’єш це — і можеш не боятися жодного чародія».

Над стежиною розкидисте старе дерево схилило гілку, що здавалася затонкою, аби витримати людину. Та, напевне, міцна деревина з роками ставала могутнішою, адже гілка навіть не прогиналася від того, що на ній лежав високий юнак. Його хвилясте яскраво-руде волосся спадало на плечі. Він легко зістрибнув босими ногами на стежину просто перед ватажком. Це було надто по-розбійничому, але на розбійника він не скидався, та й зброї при собі не мав. Його очі, світло-блакитні і дещо божевільні, дивилися просто на отамана, але погляд був таким, ніби юнак прозирав у простір, в нікуди.

— Ти загородив мені шлях! — різко промовив отаман, чомусь ще не відчуваючи справжньої злості.

— Я знаю, — відповів юнак. На його обличчі блукала невловима посмішка.

«Хто він, цікаво? — подумав розбійник. — Одяг нібито селянський, простий і грубий, але чому червоний? У цих краях простий люд не носить червоне, навіть вельможі вбираються в цей колір тільки в особливих випадках».

— Ну то зійди зі стежки. Ти маєш пропустити мене.

— Чому? — трохи здивовано, і з тою ж ледь помітною усмішкою запитав юнак.

«Йому або щось потрібно і він хитрує, або це просто місцевий дурень», — промайнуло в отамановій голові. Він відчував, що ситуація може перерости в суперечку, і можна було все вирішити простою силою, але бити беззахисного божевільного чомусь не хотілося. Однак самому зійти зі стежки — означало поступитися власними принципами. Якомога спокійніше він промовив:

— Ти маєш звільнити мені дорогу хоча б тому, що я старший.

— Лише на вигляд, — була відповідь.

— Що? — роздратовано перепитав розбійник.

— Моє тіло не відповідає віку, тому визначити за зовнішністю, хто з нас старший, неможливо. Але я живу так давно, як вітер і як сніг у цьому світі. Якщо ти віриш мені, то обійдеш мене і підеш своїм шляхом, а я — своїм. У будь-якому випадку, я візьму те, по що прийшов.

«По що прийшов? Яка різниця, хлопець божевільний! Та він занадто зухвалий. Може, трохи налякати його?»

Умить ватажок вихопив пістолета і притулив його дулом до чола рудого юнака. Той ніби й не помітив. Отаман зашепотів погрозливо:

— Ти, здається, збирався кудись іти, то обходь мене і тікай, бо отаман розбійників може передумати, і тоді тебе наздожене куля. Ти ще маєш шанс врятуватися.

— Хіба, коли ти натрапиш на пожежу в лісі, полум’я обійде тебе? — безтурботним м’яким голосом запитав юнак. — Але я звільню тобі дорогу. Для мене це не має значення.

І, обійшовши отамана, він попрямував у бік річки. За кілька кроків зупинився, повернувся обличчям до розбійника, в його очах з’явилося щось нове, схоже на рішучість чи впертість, і він промовив:

— Я не буду чекати. На жаль, ти не встиг навіть побавитися своїми новими іграшками. Я заберу їх.

Він підняв руку і з його пальців зіскочило полум’я, що на секунду охопило розбійника, а потім повернулося до рук рудого хлопця.

Приховуючи страх, розбійник наблизився до юнака і промовив:

— Як бачиш, вогонь не завдав мені шкоди. Я захищений від усіляких чародійських нападів. Слід було б замочити тебе просто зараз, але я хочу, щоб ти повернувся до свого хазяїна, який прислав тебе і, напевне, навчив цих примітивних фокусів. Так от, я хочу, аби ти доповів йому, що я сильніший, ніж він там собі уявляє, і ніякий чаклун не відбере в мене те, що належить мені.

— Хіба я схожий на того, хто підкоряється якомусь хазяїну?

— Ти схожий на ідіота, — промовив розбійник, регочучи.

Рудий юнак також засміявся, не відповів нічого і пішов геть.

Отаман повернув у свій бік, але неспокій примусив його дістати з торби і розгорнути грубий шкіряний згорток. Всередині нічого не було. В одну мить він крутнувся на підборах і послав кулю в спину юнакові. Той упав на коліна, не зойкнувши. Розбійник підбіг до хлопця, який, спираючись на дерево, намагався піднятися з колін. Коли отаман стояв над ним, спрямовуючи дуло пістолета йому в обличчя, юнак промовив через силу:

— Це боляче. Марно ти так вчинив.

— Невже? — з жорстокою насмішкою промовив розбійник і схопив хлопця за волосся, відхиливши силоміць його голову назад. — Як ти дістав амулета?

— Полум’я… це просто… для мене.

— Тобто все-таки твоя магія не така вже й безсила, — проговорив отаман, розмірковуючи, що ліпше все-таки вбити юнака і поспішати до Рити по відьомську допомогу.

— Це не магія, — хрипко відповів хлопець.

— Де вони?

— Ось, візьми, — у руці його з’явилися два медальйони. — Якщо зможеш, — додав він і різко звівся на ноги, схопивши отамана за зап’ястя. — Кулею ти можеш завдати мені болю, але не вбити мене! Ти, здається, хотів побачити Реальність, але тут не вистачає одного сектора амулета. Байдуже. Я покажу тобі, що таке Реальність!

Тієї ж миті здійнявся страшний вітер, дерева виривало з корінням. Несподівана ніч укрила все довкола. Отаман стріляв, але його кулі не знаходили нічого, окрім темряви й вітру. Пістолет вихопило у нього з рук, зірвало з плеча торбу. Як він сам лишився на місці — незрозуміло. А коли буревій стих, то двоє чоловіків — наляканий до півсмерті отаман розбійників і хлопець у червоному з божевільним поглядом — стояли на даху багатоповерхового будинку, і розбійник був ближче до краю.

— Поглянь униз, звідси добре видно частину того світу, до якого ти так прагнув потрапити.

Отаман відсахнувся від краю, уявивши, як довго звідти падати.

— Ні, я не цього хотів! Я не хочу тут залишатися! Ти ж розумієш, я — розбійник, мені потрібно було мандрувати між світами, щоби з найменшою шкодою для людей брати цінності і зникати.

— Забудь про це. Ти знайдеш тут багато цікавого, якщо зможеш врятуватися! — відповів юнак, і білий жорстокий вогонь палав у його очах, і справжній, небезпечний вогонь палав за його спиною, займаючи дедалі більший простір на даху.

Отаман поглядав то на полум’я, то вниз, де вже починали збиратися люди. Хтозна, чи тієї хвилини звернув він увагу на те, що рудий юнак був одягнений вже не у простий, подібний до селянського одяг — на ньому було коштовне і вишукане вбрання людини, не нижчої за герцога. Плащ, оторочений золотом, розвівав вітер, і незабаром краї плаща зайнялися від полум’я, що вирувало навколо. Десь завили сирени пожежних машин. Отаман крізь жах і намагання не втратити розуму здогадався, що то має бути допомога. Чи встигнуть вони?

Він зареготав — і його обличчя стало схоже на маску персонажа з якогось стародавнього театру. Його душили ненависть до свого ворога і страх перед усім, що відбувалося навколо.

— Може, я і не врятуюся, — заволав розбійник, — але ти згориш першим!

Полум’я охопило юнака, але він стояв нерухомо, неушкоджений. І тоді отаман розбійників зрозумів, кого він примусив зійти зі стежки і кому стріляв у спину. Червоний Король заговорив до нього:

— П’ятнадцять років тому, коли ти прийшов у Долину Каменів, туди, де завжди сніг, ти знайшов там відповідь на своє питання. Ти пам’ятаєш її? «Шлях, яким ти йдеш, приведе тебе на палаючий дах. Куди можуть привести інші шляхи, дізнаєшся, коли звернеш із цього». Я знаю, що там було написано, бо було темно і ти прийшов зі смолоскипом і наблизив вогонь до каменя, щоб прочитати. Жаль, тобі було нецікаво, куди можуть привести інші шляхи. Ти обрав життя розбійника. Ти той, ким хотів бути.

І він зник. Лише шепіт звідкись здалеку долинув до отамана: «Не варто принижуватися, намагаючись випросити у мене пробачення через вогонь. Тутешній вогонь зовсім інший, і я навіть не почую тебе. Так що ти тут сам — у Реальності».

Пожежники зняли з даху чоловіка у дивному шкіряному вбранні. Він мовчав і лише озирався навколо, як дикий звір. Довелося відвезти його до лікарні. Можливо, він так і не згадав, хто він і звідки. Подальша його доля невідома.

13. Відповідь для Діани

Тепла зоряна ніч огорнула ліс. Циганський табір спав під мирний шурхіт дерев. Вогнище вже згасало, та раптом воно спалахнуло яскравіше — і в тому спалаху з’явився молодий стрункий чоловік. Він попрямував до кибитки, у якій спала дівчинка. Саме та дівчинка, що про її неймовірну вроду всюди, де її бачили, складали пісні. Висока і при цьому тендітна, вона здавалася старшою за свої десять років. Та чоловіка цікавив лише медальйон, який вона носила на шиї — трикутник з промінцями — сектор магічного «сонця». Чоловік обережно обійняв дівчинку за плечі і трохи підняв, аби скинути амулета.

— Не чіпайте її, ваша величносте, — почув він жіночий голос.

Діана дивилася на нього широко розкритими очима, повними рішучості. Щоправда, навряд чи вона знала, чим може завадити Червоному Королю зробити те, що він вважає за потрібне.

— Я візьму медальйон і піду, — промовив він.

— Ні, прошу вас, Іринка дуже дорожить цим медальйоном.

— Добре. Я не чіпатиму його зараз, щоб ти не мучилася питанням, як маєш діяти. Але вогнище все одно принесе його мені, — Король усміхався, і в нічній темряві його обличчя і надзвичайне руде волосся випромінювали м’яке ледь помітне сяйво. А в його очах стрибали шалені іскорки, і від цього він виглядав зовсім молодим, навіть юним. Він ніби вже хотів іти геть, але зупинився і промовив:

— Мало хто з людей відразу може впізнати мене.

— Цигани можуть, — відповіла Діана.

— Ти не циганка.

Вона промовчала.

— Я звернув на тебе увагу, бо спостерігав за дітьми, які прийшли у наш світ, аби забрати мою дівчинку з Реальності. Коли полум’я багаття освітлювало твоє обличчя, я бачив, що і в хвилини радості у твоїх очах сум. Таке враження, що ти не знаєш, чи можеш дозволити собі веселитися.

— Якась частина правди є у ваших словах.

— Я не можу відчувати так, як люди, і не розумію, чому ви так любите ставити собі питання і шукати на них відповіді, вважаючи, що саме це знання потрібно вам у житті.

— Іноді це найпотрібніше! Я б усе віддала, тільки б знати.

— Зупинись. Ці слова — це зайве. Я був у Долині Каменів і шукав відповідь на твоє питання.

— Але ж я не висловлювала його!

— Так. Але це не важливо. Якщо відповідь існує, її можна відшукати.

— То вона існує? — з благанням у очах запитала дівчина.

— «Вона знайде їх», — промовив Червоний Король. — На камені було написано: «Вона знайде їх».

— То вони живі? І ми побачимося? — Діана мало не обійняла того, хто приніс їй цю звістку, але вчасно схаменулася.

— Я не знаю, яке було запитання, тому не можу пояснити й відповіді, — промовив Король на диво байдужим голосом.

— Так. Звичайно, — замислено посміхнулася Діана. — А люди кажуть, що Королі ніколи не бувають у Долині Каменів. Тобто… Пробачте. Не важливо, що кажуть.

— Але це правда. Вогню не потрібні ні запитання, ні відповіді, так само як не потрібні вони і Вітру, й Морозу, і Смерті… Ми не буваємо в Долині Каменів. Те, що я туди пішов, — це, можливо, перше і останнє, що я зробив просто як людина, свідомо забувши про те, хто я насправді. Дрібниці… Бувай, — і він повернувся, щоб зникнути, та почув услід:

— Я ніколи не забуду вашої доброти, ваша величносте.

Він зупинився, але не озирнувся, лише промовив:

— Вогонь не може бути добрим. Той, хто вважає його таким, ризикує незабаром змінити свою думку. Не варто забувати про його небезпечність, — і він ступив до вогнища і зник, наче за ним зачинили невидимі двері.

Червоний Король здогадувався, яке питання вже майже десять років краяло серце Діани. Він знав це, бо воно виникло в той самий день, коли сталася одна з найстрашніших пожеж, а Вогонь не забуває про таке.

Минуло кілька днів — й Іринка загубила медальйон, танцюючи увечері навколо багаття. Коли вона помітила, що його немає, його довго шукали, але не знайшли. Діана покликала її і прошепотіла на вухо:

— Не варто шукати. Не винувать себе, що не вберегла медальйон. Його забрав той, кому жоден з нас не може перешкодити.

— А хто? Хто це?

— Він із Вищих.

— Із Вищих? — здивувалася дівчинка. — Тобто Король? А звідки ти знаєш? І хто саме, котрий із них?

— Ти не питай мене, я не можу відповісти. Розумію, що тобі цікаво, звідки я це знаю, але і цього я не скажу.

Іринка навіть образилась, але незабаром забула все, навіть не згадувала про медальйон. Щось було з ним пов’язано, але якщо невідомо що, то яка різниця. Спогади не виринали, а без них не було минулого, тому і збереження його частинок нібито втрачало сенс.

14. Різнокольорові краї

Марічка сиділа у своїй кімнаті, освітленій квітами — живими ліхтариками. Їй виповнилося шістнадцять. Рівно половину свого життя вона прожила у цьому світі — в світі, про який колись так мріяла і який тепер її не відпускав.

Зараз вона дивилась у дзеркало і сльози застилали їй очі. Там, у глибині кришталевого люстра, вона бачила не власне відображення, а вісім років свого життя з того часу, як маленькою дівчинкою зробила крок назустріч невідомому. Вона пам’ятала, з яким захопленням дивилася тоді з височіні на Біле Королівство — найбільше і найголовніше в цьому світі. Його палаци нагадували красу снігових кристалів, і сліпучо-білі гори й долини навколо іскрилися неймовірно різнокольорово, і зранку рожеві тіні лягали на сніг, а ввечері — блакитні й фіолетові.

Марічка бачила Дім Вітру — скелю, підніжжя якої вкривав дикий ліс. Там дерева-велетні перепліталися гілками. Більшість із них були майже вивернуті з землі. А ближче до вершини зникали навіть кущі — і в синіх кам’яних стінах скелі темніли численні печери. Саме там — у глибині цих таємничих палат — і жив Вітер, Сірий Король. У нього, як і у Вогню, не було справжнього королівства, як це розуміла дівчинка з Реальності. Він не володів повновладно жодним клаптем землі, окрім синьої скелі, і водночас володів цілим світом.

Ще Марічка бачила зелені болота, де у крихітних хатинах жили дивні носаті істоти. Вони були схожі на невеличких людей, але вночі їхні очі світилися жовтими вогниками, і вони так швидко бігали поміж болотяними травами, що не кожен міг їх роздивитися. Видно було лише, як щось блимає жовтим світлом у темряві.

У прозорих водах озер і річок жили інші народи. Червоний Король розповідав якось, що підтримує дружні стосунки з Королевою озер, рік, джерел і струмків, іноді зустрічається з нею, щоб пограти в шахи, але вони навіть ніколи не потискають руки одне одному, аби не зашкодити. Адже вони — протилежності: вода гасить вогонь, а вогонь випаровує воду, отже, навіть випадковий дотик може завдати болю обидвом. А минуло кілька років — і Марічка познайомилась із самою Королевою.

І ще багато цікавого побачила дівчинка під час першої своєї подорожі верхи на драконі казковим небом. Що це за світ, Марічка не знала і вважала, що потрапила в казку.

Та найбільше диво — то був палац Червоного Короля. Рів навколо замку заповнювало полум’я, а не вода. Щоправда, і звичайний рів з водою Марічка бачила лише в кіно, бо за свої вісім років їй не довелося бувати у справжньому замку. Всі стіни, ворота, вежі аж до неба — все виглядало неймовірно тендітним і крихким, неначе то був замок із фруктових льодяників. А кольори вирували від світло-жовтого до рубінового.

Та не лише зовні замок був дивом-дивним — ви б побачили, що там було всередині! Стіни у коридорах і залах обплітали невідомі науці рослини, і їхні квіти випромінювали м’яке блакитне сяйво. Кімната, яку слуги приготували для Марічки, виявилася великою і світлою, схожою на спочивальню справжньої принцеси, як її уявляла маленька дівчинка. Веселуни-клоуни гралися з Марічкою до вечора, а коли настав час вкладатися спати, прийшов побажати приємних сновидінь сам Король.

— Чи тобі все тут подобається? — запитав він дуже ввічливо і серйозно.

— Так! — вигукнула Марічка. — Так весело було! А давайте ще маму й тата сюди запросимо, і бабусю!

— Спи! Поговоримо про це завтра, — відповів Король.

— Не хочу завтра, хочу сьогодні! — та господар замку вже зник за дверима.

Із самого ранку Марічка затіяла ту ж розмову.

— Люба моя дівчинко, якби це можна було зробити, я б запросив сюди всю твою рідню, всіх друзів та ще й твого песика…

— У мене немає песика, — похнюпилася Марічка, вона вже зрозуміла, що їй відмовляють, і додала:

— Я хочу до мами!

— Ти сама обирала, де тобі жити: у цьому світі чи в тому, і обрала цей. Шляху назад немає, — удавано байдуже промовив Король. Насправді він розумів, що сліз не уникнути, і йому це зовсім не подобалось.

— Я хочу додому! — заплакала Марічка.

Але все було марно, ніхто у палаці не хотів їй допомогти. Під вечір вона зібрала трохи їжі в торбинку і крадькома вийшла з замку. Тим часом Король сидів на балконі та спокійно спостерігав за цією втечею.

Коли холод захопив Марічку вночі посеред нескінченного степу, вона назбирала сухої трави й гілочок і розпалила багаття. Тієї ж миті перед нею з’явився Король-Вогонь. Не звертаючи уваги на страх в очах дівчинки, він присів поруч і спокійно промовив:

— Якщо тобі щось буде потрібно, варто лише запалити сірника і покликати мене — і я з’явлюся. Я не заважатиму тобі тікати, але ти сама незабаром попросишся назад, у палац, бо шлях до найближчого селища дуже далекий, а до твого дому шляху немає взагалі.

І він зник. Збентежена такою несподіваною появою Короля, Марічка навіть хотіла відразу загасити багаття, та їй не вдалося. Вогонь дбав про неї: зі свого палацу він стежив, щоб полум’я не згасло і не розгорілося занадто, аби не зайнялася пожежа в степу. Та дівчинка не знала про це, і їй було страшно самій у чужому дикому краї.

На третю ніч десь неподалік завили вовки. Вони ходили вже зовсім близько, клацаючи зубами, і дівчинка запалила ту свічку, що взяла зі свого світу, і зашепотіла, наче боялася, що вовки її почують: «Вогонь, врятуй мене!» Король спостерігав за нею, сидячи у своїй кімнаті, але не з’являвся в степу, ніби не чув Маріччиного благання. А вовки наближалися, вищиряли свої страшні пащеки з гострющими зубами, ніби сповіщали, що саме зголодніли. Марічка озиралась і бачила вже трьох хижаків, вони підходили до неї з різних боків. Це нагадало їй картинку з дитячої книжки, на якій вовки збиралися напасти на баранця. Щоправда, у баранця були друзі, які його врятували, а чи врятує хто бідну Марічку?

Аж раптом із крихітної святкової свічки зірвалося велетенське полум’я, розлякало вовків, піднялося вгору — і впало простирадлом на дівчинку, та не завдало їй ніякої шкоди. А вже наступної миті вона стояла посеред головної зали палацу, перед троном. Король зручненько сидів на троні, закинувши ногу на ногу, та з іронією дивився на дівчинку. У залі не було жодної іншої істоти.

— Ну що, сподобалися мандри? — запитав Вогонь звичним ввічливим тоном, але Марічка відчула за цією ввічливістю глузування і гірко заплакала. Король зітхнув, тоді двічі плеснув у долоні — з’явилися слуги. Він віддав наказ подбати про дівчинку й пішов геть.

Хоч як зачаровувала Марічку казкова краса палацу й садів, де росли небувалі дерева та квіти, однак що не день — то більше сумувала вона за рідними, за своїм простим і милим світом. Але що вдієш? Доводилося звикати, Згодом Вогонь привіз звідкись учителів, і Марічка стала вивчати дивні науки: мови народів лісів і озер, керування полум’ям, а окрім того, звичайні математику й каліграфію, фізкультуру, танці. Вчителі були звичайними людьми, окрім тих, хто викладали вогненні науки. А в людей працювати у Королів вважалося за велику честь і не годилося, щоб Вищим відмовляли. Та бідолашні вчителі тремтіли при наближенні Короля. За роботу він платив дуже щедро, але був надто непередбачуваним. Коли він гнівався, Марічка згадувала слова «боятися як вогню». Казали, що він може спалити будинок за погану роботу. Якщо Марічка не любила якийсь предмет чи він їй погано вдавався, то вчитель мусив як міг пояснювати, що його провини в тому немає. Вогонь не завжди вірив цим словам. У кращому випадку, відсилав невдаху-вчителя додому і наймав іншого.

У палаці працювало досить слуг, та всі вони були не звичайні тілесні істоти, а духи вогню, як і викладачі вогненних наук. Вони не вміли бути добрими, хоч і були дуже уважні, вони не могли прив’язуватися і дружити, хоч завжди допомагали Марічці і щодня влаштовували веселі ігри й вистави. Вони не обманювали, не хитрували, та у спілкуванні з ними геть не відчувалося щирості. Врешті-решт вони не мали якогось певного обличчя, а час від часу змінювали образ, і дівчинці довго не вдавалося зрозуміти, з ким саме зі слуг вона спілкується. Згодом, щоправда, ця незручність зникла, бо Марічка навчилася впізнавати істот за внутрішнім сяйвом, а не за зовнішністю.

Найкращою подією з самого початку перебування в цьому світі для Марічки стала поява друга — Вогонь подарував їй маленького жовтого дракона. Король наглядав, як Марічка помалу навчалася майстерності літати верхи на драконі. Він навіть сам пояснював найскладніше: як утриматися в сідлі на віражах, як заспокоїти дракона, коли він розлючений і не слухається.

І все-таки Король не був для Марічки ні добрим дядьком, ні другом. Він був чужим, був Господарем всього навколо, щедрим і уважним, але неприємним і незрозумілим. Він навіть посміхався так рідко, що здавався завжди суворим. Майже до всього, що стосувалося Марічки, Король ставився надміру серйозно. Але він рідко спілкувався з дівчинкою особисто і здебільшого обмежувався розпитуваннями про те, чи все її влаштовує, чи зручно їй у своїй кімнаті, чи слуги досить вправні, чи цікаво вивчати ті або інші науки. Іноді Король просто сідав десь неподалік і спостерігав за навчанням. І що далі, то рідше він з’являвся. Бувало, Марічка бачила його раз на місяць, та й то недовго. І не сумувала з приводу його відсутності. Іноді їй думалося, що ліпше б він не приходив узагалі.

Марічка звикла до нового життя, та мрія повернутися додому не залишала дівчинку. І от вона написала листа Королю:

«Ваша величносте Вогонь! Благаю вас відпустити мене і не розшукувати. Я маю знайти своїх рідних.

Марія»

15. Втеча верхи на драконі

Марічка осідлала свого маленького дракона і полетіла на північ, до Білого Королівства. Якнайдалі вона трималася від палаців, а розпитувала простий люд, та ніхто не міг зрозуміти, що за краї вона шукає. І так минали дні, тижні й місяці. Прожити цей час самостійно дівчинці вдалося завдяки тому, що вона прихопила зі собою подаровані Королем коштовності. Час від часу вона продавала щось торговцям, яких навіть у малих містах було досить, а за ті гроші десь ночувала та купувала їжу. Марічка навіть не здогадувалася, що хитрі торговці виманювали в неї дивовижні, рідкісні прикраси за безцінь.

І от залишилась остання рубінова каблучка, коли Марічка зупинилася біля невеликого міста. Вона зайшла до будинку, який знаходився далеко від інших осель, край лісу. Тут усе здавалося дуже старим і занедбаним, наче мешкали у цій хаті літні немічні люди. Та в будинку жив чоловік років сорока, худий і недужий на вигляд. Він підвівся з-за столу і вклонився, коли побачив Марічку:

— Доброго ранку, юна пані. Що привело вас до моєї оселі?

— Як на мене, то вже давно день, шановний пане, — зауважила дівчинка, адже вона сьогодні, як звичайно, з першими променями сонця вирушила в політ, і поки дісталася до цього містечка, минуло годин шість-сім.

— Я шукаю моє рідне місто, — почала пояснювати вона мету своєї мандрівки. — Там усі мої рідні, а я тут одна. І ніхто не може мені розповісти, де їх шукати. Мене звати Марічка, між іншим. А вас як?

— Можеш звати мене «дядько Олександр», — відповів він, якось дивно всміхаючись, ніби то не його справжнє ім’я. В нього була така манера спілкування, що не розбереш, чи він говорить серйозно, чи з іронією.

— Ну а як ти опинилась у нашому містечку? Поштарі, купці чи цигани тебе привезли?

— Та ні, чому? Я сама прилетіла.

— У летючій кареті, напевне? — засміявся хазяїн будинку.

— Летючих карет не буває, — похмуро відповіла Марічка. — Я прилетіла на драконі.

— О, так, звичайно! І як я сам відразу не здогадався!

— Ви не вірите мені? Мій Кульбабка чекає на мене там.

— Кульбабка?!

— Так. Це ім’я мого дракона. Він жовтий.

— Та ну? Ти, напевне, хочеш посміятися з дядькової довірливості! — вже майже серйозно і навіть трохи схвильовано перепитав чоловік і пішов до дверей.

Згодом він повернувся, сів на ліжко і вказав Марічці на крісло, бо вона досі стояла посеред хати, розглядаючи заплетені павутинням і невиразні від сонця й старості картини.

— Ну, я сподіваюся почути всю історію спочатку. Що то за місто, яке ти шукаєш, де мають бути твої рідні? І як трапилося, що ти не з ними? До того ж, хотілось би знати, звідки ти взяла дракона?

Марічка коротко розповіла про все з тієї самої хвилини, як уночі вийшла на подвір’я і перед нею виросло Біле Королівство.

— Ти ба, яка цікава історія… — дядько Олександр про щось розмірковував. — На жаль, не знаю, де може бути місто, в якому живуть твої батьки, я взагалі не чув про такі поселення, як ти говориш. Будинки на багато поверхів, зовсім не схожі на замки і населені звичайними людьми, без королів і слуг… Все це дивно, дуже дивно. Хотів би я це побачити! А можливо, у нашому містечку хтось і знає про такі міста. Там, ближче до центру, живуть дуже обізнані люди.

— Правда? — підхоплюючись, вигукнула Марічка. — Ну тоді…

— Зачекай, — зупинив її чоловік. — Ти збираєшся йти туди з драконом?

— Ну звісно. А як же?

— У такому разі ти, напевне, нічого не дізнаєшся. Думаю, ти не знайшла своє місто саме тому, що ти всюди зі своїм драконом. Уяви тільки, що думають люди, коли бачать тебе: що ти або втекла від когось із Вищих, або просто вкрала дракона. Люди бояться опинитися в немилості Королів, тому жоден з них не допоможе тобі.

— А що ж мені робити?

— Ну, я не знаю… Хочеш, можеш поки що залишити у мене свого Кульбабку. У мене є сарай, де раніше корову тримали, зараз там пусто. Твій дракон ще малий, йому не буде там надто тісно.

— Залишити Кульбабку? Ні, я не можу. Він образиться.

— Ну, твоя справа. Я лише хотів допомогти. Тобі видніше, що важливіше для тебе. Але не розумію, чого тобі хвилюватися за дракона. Ну що тут з ним трапиться за кілька днів? А може, ти вже сьогодні знайдеш потрібну людину, яка тобі розповість все, що треба.

— Так, для мене важливіше знайти шлях додому. Кульбабка мене зрозуміє. Я залишу його днів на три, якщо ви не проти.

— Та я ж кажу, радий допомогти.

Так і вирішили. Проте Кульбабка поводився дуже неспокійно. Невпевнено заходив він до сараю, часто зупинявся і з тривогою у великих зелених очах дивився на хазяйку. А коли вона вже йшла геть, безпорадно заскавулів, мов цуценя. Марічка й сама заплакала, метнулася до дракона:

— Кульбабко, дорогенький! Я не лишу тебе, я передумала!

Але дядько Олександр спіймав її на півдорозі до сараю.

— Ми ж про все домовилися! Він просто боїться чужих. Звикне. А ти з ним ніколи не знайдеш своїх батьків.

Марічка вже не могла сама щось вирішувати, тому прийняла рішення дядька Олександра як своє і пішла до містечка. Вже далеченько вона відійшла, коли почула довгий і нестерпно сумний звук, схожий на гудок пароплава. Це її кликав дракон, а може, й не кликав, а прощався. Марічка затулила вуха руками і побігла до міста, раз у раз витираючи долонями сльози. Вона знала, що для неї важливіше, а Кульбабка має зрозуміти і дочекатися.

16. У містечку

Люди на вулицях ставилися до Марічки привітно, посміхалися, вислуховуючи її розповіді про рідний Київ, але нічим не могли допомогти, а часом питали щось зовсім безглузде, на зразок: «А ти, мабуть, поштовою каретою до Петренків приїхала? Тітка Ніна казала, що сьогодні чекає на свою небогу Настю. Тебе ж Настею звати, я вгадала?» Наче й не чули, що їм Марічка розповідала секунду тому! Дивні люди.

«Схоже, дорослі мене тут взагалі не розуміють», — подумала дівчинка і попрямувала до школи.

Ось почалася перерва, й учні висипали на подвір’я. Марічка підійшла до гурту школярів і запитала, чи ніхто не знає, де може бути її місто, і докладно його описала. Назва її батьківщини виявилася нікому не відомою. Діти не могли відповісти на її питання, та ще й почали з неї насміхатися, напевне, не повірили.

Марічка жодним словом не згадала ні Червоного Короля, ні польоти на драконі, та описи її рідних країв здавалися людям дивними. Адже у цім світі сім’ї жили у власних будинках, переважно невеликих, дерев’яних або цегляних, тут навіть не знали слова «квартира».

Марічка вже вирішила повернутися до дядька Олександра, забрати Кульбабку і летіти далі. Принаймні в інших містах з неї не глузували. Можливо, через те, що вона була з драконом, хай хоч і маленьким.

Аж ось невисокий хлопчик в окулярах, що стояв сам під деревом із книгою в руках, звернувся до Марічки:

— Місце, про яке ти говориш, дуже схоже на Реальність, тобто на її описи в літературі. Але якщо цей прасвіт й існував колись, навряд чи зараз хтось здатен знайти його.

І тут Марічка згадала, що колись, ще в замку Червоного Короля чула слова «дівчинка з Реальності», але тоді не надавала їм значення.

— Так, я впевнена, що це дійсно Реальність! — вигукнула вона.

Хлопчик замислився:

— Просто надзвичайно, якби ти дійсно виявилася з Реальності! Я про неї читав колись… Там усе по-іншому! Геть по-іншому!

— Еге ж, по-іншому! — погодилася Марічка. — А як мені туди повернутися?

— Ну, за легендою, є амулет, який відкриває шляхи між світами. Його називають «Скіфське сонце». Ніби через те, що виготовив його стародавній народ із твого світу (припустимо, що він дійсно твій)… так от, цей народ звався «скіфи», від того і походить назва амулета.

— Нам у школі розповідали про скіфів! — розхвилювалася Марічка.

— Розумієш, я не чув, щоб хоч хтось із нашого світу користувався амулетом або хоч тримав його в руках. Може, таке й було, але ця подія не зафіксована в жодній відомій мені літературі.

— Як же мені знайти його?

— Не знаю…

Несподівано у розмову втрутився інший хлопчик:

— Я дещо знаю. Розповім увечері. А тобі ж зараз і зупинитися ніде?

Марічка глянула на нього з недовірою: чи не він щойно кидав дурні й образливі жарти, які цій компанії здавалися дотепними.

— У моєї матері готель тут неподалік. Зупинишся там. Безкоштовно, — промовив хлопець. — Тебе як звати?

— Марічка.

— А я — Руслан. Ходімо хутчій, поки перерва. Увечері поговоримо про твій амулет.

Марічка пішла слідом, дивуючись. У неї з’явилася надія, що тут їй допоможуть.

Цієї ж миті хлопчина в окулярах наздогнав їх і спробував посперечатися з Русланом, пояснюючи, що «Скіфське сонце» знайти неможливо. Та Руслан штовхнув хлопчика в груди так, що той мало не впав:

— Ти, Юрко-Мурко, не плутайся під ногами! Ми тебе до компанії не кликали!

Така поведінка не викликала в Марічки симпатії до Руслана, але його допомога була дуже доречною, отож вона мовчки пішла слідом.

Русланова матуся виявилася красивою жінкою з високим різким голосом і довжелезними нігтями, нафарбованими темним кольором. Вона уважно вислухала Маріччину історію, час від часу з посмішкою поглядаючи на сина, потім люб’язно провела дівчинку на другий поверх, де запропонувала їй невеличку кімнату.

Марічка впала на ліжко. Щойно їй здавалося, що вона не засне, аж поки не прийде з уроків Руслан і вони не обговорять пошуки амулета. Та сон насунувся на дівчинку, схожий на великого і дуже м’якого плюшевого ведмедя. Їй було важко прокинутися, снилася рідна домівка, мама й тато, і бабуся, і так не хотілося з ними прощатися, але у двері настирливо стукали. Щось невдоволено буркочучи, Марічка сповзла з ліжка і попленталася до дверей. На порозі стояв Руслан.

— Ти чому не відчиняєш? — запитав він.

— Сплю.

— Я можу зайти поглянути, як ти тут розташувалася?

— Заходь, тільки я не розташовувалася, я лише спала.

— Зрозуміло. Кімнатка так собі, але, сподіваюся, ти без претензій. Ну ти хоч приблизно уявляєш, як виглядає той амулет, що відкриває шлях у Реальність, і як ним користуватися? — ніби між іншим запитав Руслан.

— Ні, я сьогодні вперше про нього почула, від того Юрка, — відповіла Марічка. — Але якби хтось розповів мені, де його дістати, я б усе віддала…

— А у тебе є щось цінне? — засміявся Руслан.

— Залишилась одна-єдина каблучка, — засмутилася Марічка і похапцем дістала з торбини цей надзвичайний подарунок Короля. Руслан узяв коштовність з Маріччиних рук і уважно її роздивився:

— Це, звичайно ж, несправжній рубін?

— Як це — несправжній? — обурилася дівчинка. — Подивися, на каблучці знак майстра-ювеліра.

— Цікава каблучка. І де ж ти її дістала?

— Подарували.

Уважно роздивляючись прикрасу, хлопець промовив:

— Розмір дуже малий. Схоже, дитячий.

— Це мій розмір! — уже майже сердито промовила Марічка. — Я ж тобі кажу, мені її подарували.

— То чому ж не носиш?

— Мені потрібніше дістатися додому. Тому я ліпше продам каблучку.

— Дуже цікаво… А не секрет, хто тобі подарував таку красу?

— Секрет! Ти казав, що можеш допомогти знайти амулет. Це правда? — запитала Марічка, забираючи в Руслана каблучку.

— Можливо, — лише промовив він.

А за годину Руслан приніс щось, загорнуте в носову хустку і запитав пошепки:

— Ти поміняєш амулет на свій рубіновий перстень?

— Жартуєш!? Я його на будь-що поміняю! — вигукнула Марічка.

— Отже, міняємось. Ось, я приніс твоє «Скіфське сонце».

— Правда? Дай мені поглянути!

Руслан розгорнув хустку, там лежав кулон з жовтим каменем на грубому ланцюжку. Марічка обережно доторкнулася до нього, тоді примружила очі й запитала:

— А ти мене не обманюєш? Це дійсно він?

— За кого ти мене маєш? — обурено заговорив Руслан. — Заради тебе я викрав родинну реліквію! Мати приб’є мене, якщо дізнається. Ця річ передавалась у нас із покоління в покоління. А ті, хто теленькають, що амулет неможливо дістати, самі нічого не знають. Ми ніколи не розголошували, що володіємо таким скарбом. Хто ж про це кричатиме на всіх перехрестях? Так би ніхто й не знав, якби я не вирішив тобі допомогти. Ну, то тобі потрібен амулет? — закінчив він свою промову.

— Ну звісно ж, потрібен! Бери собі каблучку і давай мені амулет. Тільки поясни, будь ласка, що з ним далі робити.

— Так, звичайно, — відповів хлопець. — Отже, вийдеш уночі в ліс, знайдеш велику галявину. Коли місяць підніметься досить високо і освітить її…

— А як я знатиму, на яку саме галявину виходити?

— Тю! Що за питання? Яку знайдеш, на ту й вийдеш. Слухай далі. Як місяць буде над тобою, вдягни на шию амулет, сядь навколішки посеред галявини, обведи себе колом голої землі. Тобто по колу вищипай траву, землю добре проколупай, щоб коло було хороше, помітне. Далі сиди і чекай. А як зозуля тричі прокує, підводься і починай ходити по колу, промовляючи: «Шлях у Реальність, відчинися!»

— А як довго я так ходитиму?

— Аж поки шлях не відчиниться.

— А! Зрозуміло…

Насправді ж Марічці не те щоб було зрозуміло, просто вона вирішила ходити по колу стільки, скільки буде треба, хай хоч багато годин підряд. Напевне, до ранку шлях у Реальність відчиниться.

— А що як зозуля не куватиме цієї ночі, або прокує не тричі? — тривожилася дівчинка.

— Сказано: «тричі прокує», значить, так і буде, це ж магія!

До вечора Марічка не знаходила спокою, єдине, що відволікало її від надмірних хвилювань — незакінчені справи. Їй потрібно було і відпустити дракона, і збігати підшукати галявину (щоправда, останнє можна буде зробити вже вночі). Навіть поїсти часу не було, та й не хотілося, тому вона відмовилася, коли люб’язна Русланова мама покликала її до столу.

Марічка побігла до дядька Олександра. Кульбабка, бідолашний, мабуть, засмутиться, коли дізнається, що його хазяйка назавжди повертається додому і вони більше не зустрінуться. «А там — хтозна. Може, й зустрінемося колись», — подумала Марічка. Та побачити свого дракона їй не довелося, дядька Олександра не було вдома, а сарай виявився пустим.

«Напевне, хтось відчинив двері й Кульбабка втік, або дядько випустив його погуляти», — з сумом подумала дівчинка. Їй дуже хотілося на прощання обійняти дракона, вона так його полюбила. Та що вдієш? Про всяк випадок Марічка написала дядькові записку, у якій подякувала за допомогу і попрохала, щоб він відпустив Кульбабку. Двері хати були не замкнені, але хазяїн щось не з’являвся. Отже, Марічка поклала записку на стіл і повернулась у готель. Шукати галявину вже не було часу.

17. «Шлях у Реальність, відчинися!»

Почало сутеніти, і дівчинка вже збиралася вирушати у найвизначнішу, як вона вважала, мандрівку, коли хтось постукав у вікно. Але ж це був другий поверх! Страх почав підкрадатися до Марічки. А ще ж треба висидіти серед ночі на лісовій галявині! У шибку знов постукали, щось зашкребло по віконній рамі. Переконуючи себе, що вона нічого не боїться, Марічка тремтячим голосом запитала:

— Хто там?

— Відчини, бо зараз упаду! Це ж другий поверх! — почувся хлоп’ячий голос.

Марічка хутко відчинила вікно, і до кімнати вдерся, важко дихаючи, Юрко — той самий розумник в окулярах. Марічка нетерпляче запитала:

— Ти що тут робиш? Кажи швидше, бо я поспішаю.

— І далеко ти поспішаєш?

— Додому. Я перша тебе запитала.

— Як додому? Не у Реальність же?

— А куди ж! У мене вже є амулет. То що ти тут робиш?

— Хотів попередити тебе. Схоже, спізнився, — засмутився хлопчик. — Напевне, Руслан вирішив скористатися з твоїх проблем. Амулет по той бік — у Реальності. Я щойно прочитав це у найповнішій енциклопедії містичних цінностей.

Марічка сподівалася почути більше. Проте вона не хотіла розповідати Юркові, що Руслан викрав «родинну реліквію».

— Ану покажи мені твій амулет! — жваво сказав Юрко. — Зображення «Скіфського сонця» було в енциклопедії. Зараз ми й порівняємо.

Марічка вже жалкувала, що проговорилася, але все-таки дістала кулон і, не випускаючи його з рук, показала хлопцеві.

— Ну я ж казав! — вигукнув Юрко. — Це звичайна жіноча прикраса! Справжній амулет зроблений з металу і має форму сонця. У всякому разі, він такий на ілюстрації.

— А може, та ілюстрація неправильна. Думаєш, той, хто її малював, колись бачив амулет?

— Ну не знаю… — засумнівався Юрко і одразу ж зробив висновок: — Потрібно його випробувати! Хоч, думаю, з цього нічого не вийде.

— Мовчи, накаркаєш! — шикнула на нього Марічка.

— Каркають ворони.

— Ну то й не каркай! А то «не вийде, не вийде», ніби ти знаєш більше за всіх. А от воно візьме — й вийде, і я потраплю додому!

Юрко скептично усміхнувся і попросив подивитись, як відчиниться шлях у Реальність. Марічка з недовірою зиркнула на хлопця, думала вже відмовити, але уявила, як одна блукатиме лісом, і злякалася. Отже, довелося погодитись.

Діти нишком вийшли з готелю, бо Марічка боялася, що Русланова мати помітить зникнення талісмана. Дівчинці було трохи соромно, що вона не подякувала цій добрій жінці, але ситуація не дозволяла.

Юрко й Марічка пішли напівтемними вулицями, де, окрім віддаленого гавкоту собак і шарудіння під ногами камінців, нічого не було чутно. У містечку панувала ніч, люди спали. Щоправда, не всі. Звідкись долинула пісня, а потім — гучний регіт. Аж ось за рогом вигулькнула з темряви корчма. Зрозуміло, що саме звідси порушували міську тишу завзяті гуляки. Дівчинка й хлопчик швидко обійшли освітлену ліхтарем корчму, і незабаром чорною стіною перед ними постав ліс.

— Я боюся туди йти, — зізналася Марічка. Їй раніше доводилося ночувати просто неба, але тоді поруч був вірний дракон Кульбабка. Він хоч іще й малий, як для дракона, але більший за розміром за всіх хижих звірів.

— А обов’язково йти саме вночі? — перепитав Юрко.

— Руслан казав: уночі.

— Ну звісно! Удень же зовсім не той ефект! — сердито зіронізував хлопчик і, взявши Марічку за руку, пішов стежиною.

Час від часу в чагарниках щось шелестіло, але Юрко запевняв, що вовків тут вже багато років не бачили, та й кабани не зустрічаються, не кажучи вже про ведмедів. Може, собака який блукає, так їх і в місті досить, чого їх боятися? Так, переборюючи страх, дісталися до галявини. Тут місячні промені щось таки освітлювали, попри те, що місяць був в останній чверті. Отже, стало трохи веселіше.

Марічка зробила все, як Руслан казав. Дочекалася, поки місяць піднявся вище, накреслила коло і сіла в середину на траву. Зозулі щось не чулося.

— Чого ти чекаєш? Не працює? — поцікавився Юрко.

— Має зозуля закувати.

— Зозуля? Ти що, з дуба впала? Вона тобі що, на замовлення куватиме? Всі зозулі вже, напевне, сплять!

— Не заважай, це ж чари! Ти, схоже, у цьому нічого не тямиш. Якщо хтось колись загадав так, що має закувати зозуля, то закує, хоч і їй доведеться прилетіти хтозна-звідки, — відповіла дівчинка, розмірковуючи, що коли доведеться ще трохи так посидіти, застуду їй забезпечено. Аж ось: «Ку-ку! Ку-ку! Ку-ку!»

Марічка схопилась і почала ходити по колу, схвильовано проголошуючи: «Шлях у Реальність, відчинися!» Виглядало це досить кумедно, та Юрко не сміявся. «Якась підозріла була ця зозуля», — думав він і мовчки чекав, що ж буде далі. Щось мало статися, та нічого не ставалося, лише Марічка дедалі повільніше ходила по колу, і з кожним колом у її голосі було більше відчаю.

— Слухай, мала, — нарешті заговорив хлопчина, — зрозуміло ж, що все це шахрайство. Руслан просто покепкувати вирішив. Ходімо ліпше додому, а завтра вирішимо, що робити далі.

Дівчинка нічого не відповіла і зі сльозами продовжувала брести своїм безкінечним маршрутом.

— І довго ти так збираєшся марно галявину топтати? — запитав Юрко.

— Поки не відкриється шлях, — схлипнула Марічка, — хоч і помру на цьому місці.

— Ну тоді ти вже точно не потрапиш додому.

Дівчинка з сумнівом в очах озирнулася на Юрка, однак не зупинилась і далі безглуздо повторювала ті самі слова.

Десь зовсім близько щось завило.

— Вовки, — тяжко зітхнула Марічка.

— Та їх тут не буває! Тобто давно не було, — вже не так упевнено промовив хлопчик і додав: — Може, багаття розпалити?

— Ні! — вигукнула Марічка. Вона з хвилини своєї втечі намагалася триматись якнайдалі від вогню, щоб її не побачив Червоний Король.

— Ну а по деревах лазити вмієш?

— Ага.

— То хутчій полізли!

І вони побігли до розлогої липи на краю галявини. Чіпляючись за гілки, діти вдерлися вже височенько, вовки б їх точно звідти не дістали. Та раптом щось як зареве та зарегоче на липі страшним нелюдським голосом. Марічка з Юрком з небаченою швидкістю злізли з дерева, обдираючи руки й ноги. А далі чимдуж помчали через ліс до містечка. Бігли, аж поки не дісталися освітленого майданчика біля корчми.

— Що то було? — тремтячим голосом запитала дівчинка.

— Хтозна, — Юрко здвигнув плечима.

Доки вони йшли до готелю, хлопчик мовчав і про щось зосереджено думав, а коли вже зупинилися перед дверима, він промовив:

— Знаєш, хто був там, на липі?

— Та звідки ж мені знати?

— Там була людина. А в страху очі великі, то ми з тобою і спіймалися на цей дурнуватий жарт. Руслан там сидів, от хто.

— А я думала: якийсь страшний звір чи лісовик, чи щось таке.

— Та де там! Уявляю, як він натішився з нашої втечі, не кажучи вже про все інше. Може, і вовком вив також він. А що то була за зозуля, я тобі не пояснюю, сама знаєш.

— Отже, все з самого початку до кінця було брехнею? Руслан і заманив мене сюди, до свого готелю, аби обдурити? — зовсім засмутилася Марічка.

— Та ні, запросив він не через те, — відповів Юрко. — Просто він людина така, що любить бути в центрі уваги. Ти дала йому таку можливість. Тепер усі розпитують його про тебе.

— То навіщо ж було обманювати? — схлипнула Марічка. — Невже, щоб виманити у мене перстеник з рубіном?

— З рубіном?! — перепитав Юрко.

— Тільки не чіпляйся з запитаннями, «чи справжній» та «де взяла»! Не віриш — і не треба! З мене вже досить!

— Ну не плач! — тільки й міг промовити хлопчик, бо Марічка вже не мала сил стримувати сльози. Вона так сподівалася потрапити додому, так вірила!

Цієї миті з вікна виглянула Русланова мама і запитала здивовано й трохи сердито:

— Що трапилося? Чого ви там, надворі?

Марічка не відповіла, вона зірвалася з місця і побігла геть. Юрко поглянув на сонну жінку у вікні, щось хотів сказати, але не знав що, тому не промовив ані слова. Він помчав за Марічкою темними вулицями. Ця маленька дівчинка на диво швидко бігала, тож Юрко наздогнав її вже аж за містом.

18. Подвір’я відлюдника

Марічка швидко йшла і не озиралася, хоч Юрко й гукав її. Нарешті він схопив її за руку і стояв якийсь час мовчки, лише важко дихав. Говорити вже не міг, так захекався. Марічка спробувала звільнити руку, але хлопчик не відпускав.

— Пусти! — буркнула дівчинка.

— Ну ти й бігаєш! — захоплено промовив Юрко. — І куди ж це ти зібралася? Серед ночі!

— Я сама знаю, куди! Тебе це не стосується!

Але Юрко йшов за нею слід у слід, і нарешті Марічка відповіла:

— У мене дракон є. Я його залишила дядькові, який живе в тому он будинку, — раптом вона схаменулася: — А що, як мій дракон утік від дядька? Адже вдень його там не було! Що ж я тоді робитиму?

— Ну ти вже як дивуєш, то неабияк! Дракон! Хто б міг подумати: дракон!..

— Він ще маленький, на зріст трохи більший за коня. Його звати Кульбабкою, бо він жовтий. Такий гарненький!

Але побачити дракона Юркові не довелося. Все на подвір’ї і в будинку лишалося, як і вдень. І там не знайшлося жодної живої істоти.

— Ти точно не жартуєш? Дійсно лишила цьому типові дракона?

Марічка лише сердито зиркнула на Юрка. Їй вже набридло, що ніхто не вірить її словам.

— Послухай, руда, якщо це правда, то ти, здається, зробила велику помилку. Розповідають про цього дядька різне, але доброго я нічого не чув. Хтозна, звідки він і хто. У нього різні підозрілі ватаги гостюють, люди кажуть, що то злодії, контрабандисти. Ходімо ліпше звідси, вранці повернемося, — Юрко потихеньку виштовхував Марічку з двору. Йому тут не подобалося, було страшно. Час від часу виднілися якісь підозрілі тіні, чулися звуки. Ніби хтось наближався до будинку з темряви. «То все здається мені через численні розповіді про злодіїв», — запевняв себе хлопчик, хоч це й не дуже допомагало.

Нарешті діти знову підійшли до міста. Юрко озирнувся. І хоч поодиноке подвір’я було вже дуже далеко, здалося, десь там, серед пагорбів спалахнув вогонь. Хтось саме підходив до будинку. Хто? Хазяїн? І чому його не було в домі? Та й ті рухливі тіні й дивні звуки… Хтось таки ховався там, у темряві.

Юрко пішов швидше, міцно тримаючи за руку Марічку. Коли вони дісталися його будинку, він запросив дівчинку дочекатися ранку у нього, а не повертатися до готелю. Так і вирішили. Вікно Юркової спальні було невисоко, і діти залізли до кімнати.

Марічці хлопчик запропонував лягти на маленькому дивані. Для неї той диван не був малим, навпаки виявилося дуже зручно, і під м’якою ковдрою Марічка миттю заснула. А Юрко не міг спати. Він все вовтузився на своєму ліжку. Щойно заплющував очі, як перед ним поставало ледь освітлене місяцем подвір’я дядька Олександра. Лише коли надворі вже розвиднялося, сон зморив і Юрка. На щастя, була субота і до школи не потрібно йти. Коли мама зазирнула до спальні, діти ще спали. Мама ледь торкнулася до плеча сина, і він чомусь здригнувся, підхоплюючись, перш ніж усвідомив, де він і хто його будить.

— Ой, мам, все добре? — чомусь запитав він.

Мама приклала пальця до вуст: «тихо» і покликала його до вітальні. Юрко ледве виліз з-під ковдри і поплентався за мамою. У вітальні мама запитала:

— Що це за дівчинка? Її батьки знають, що вона у нас?

— Її батьки, схоже, взагалі не знають, де вона, — промовив Юрко, протираючи очі й позіхаючи. — Вона давно загубилась і не може знайти своє місто. Просто ніхто про нього нічого не знає.

— Щось я не розумію! — відповіла мама. — Ти або не дуже правдиво розповідаєш, або сам заплутався. Не може бути, щоб ніхто не знав того міста. Може, дівчинка просто втекла з дому. Думаю, я мушу з нею поговорити.

— Мам, ти їй однак не повіриш, — Юрко вирішив не приховувати правди. — Вона каже, що родом із Реальності. Ну з прасвіту. Пам’ятаєш, тато нам розповідав? До речі, ніхто не стверджує, що тої Реальності не існує, про неї пишуть у серйозних книгах, то чому дівчинка не може бути дійсно звідти?

Марічка зайшла до вітальні.

— Це правда. Мій дім знаходиться на окраїні Києва. Тільки чомусь тут ніхто і не чув про Київ.

— Це місто, напевне, десь далеко розташоване. І невелике?

Якщо на перше запитання Марічка лише кивнула, то на друге вона відповіла вже нетерплячим тоном:

— Ну от і всі тут так! «Мабуть, це якесь зовсім маленьке місто!» Та це ж столиця! Столиця України!

— Мам, ну бачиш! — втрутився Юрко. — Батько зустрічав ці назви в одній дуже рідкісній книзі в бібліотеці Білого Міста. Він законспектував там дещо, тому я також знаю. А звідки знала б Марічка?

Мама здвигнула плечима:

— Все це дуже дивно…

— Що тут ви обговорюєте таке дивне? — поцікавився тато, з’являючись у вітальні. — Впевнений, що нічого дивнішого за те, що я сьогодні бачив, ви мені не повідомите.

— І що ж ти такого бачив? — запитала мама.

— Е ні, ви перші розповідайте!

Марічці довелося все переказувати знову: про те, як вона потрапила до цього світу, як жила у Червоного Короля і як давно вже шукає шлях додому. Лише дуже обережно говорила про свою мандрівку, щоб не назвати її втечею. Адже дізнавшись, що вона залишила замок Короля проти його волі, навряд чи хтось наважиться підтримати її.

Юрків батько слухав дедалі серйозніше. Схоже, він повірив.

— Я бачив твого дракона, — нарешті промовив він. — Коли сидів сьогодні на березі озера, рибалив, почув дивний такий звук. Ну не знаю, з чим і порівняти…

— Так пароплав гудить! — підказала Марічка.

— Пароплав? А ти бачила коли-небудь пароплав?

— Ну звісно ж, бачила! У нас на Дніпрі багато пароплавів. А як же мій дракон?

— Я вірю цій дівчинці! — урочисто проголосив Юрків батько. — Ну от, дракона я побачив лише здалеку. Він злетів над соснами, покружляв трохи і полетів геть.

— Ходімо хутчіше! Може, він уже повернувся. Я лишила його у дядька Олександра, — нетерпляче промовила Марічка і підхопилася.

— У якого це дядька? — перепитав Юрків тато.

— У відлюдника, — похмуро відповів Юрко, — він пообіцяв їй доглянути дракона.

— А ось це вже мені не подобається, — промовив тато. — Я піду з вами.

Тепер сонце освітлювало подвір’я відлюдника, і Юрко з батьком відразу побачили те, на що Марічка не звернула уваги, коли приходила сюди вчора удень. Трава була геть витоптаною. Після недовгого огляду з’ясувалося, що тут учора було багато людей, та ще й коні. А окрім того, дракона витягли з сараю силоміць. Можливо, він був непритомний, інакше як би це комусь вдалося?

— Непритомний? — тремтячим голосом перепитала Марічка.

— Розумієш, — почав пояснювати Юрків тато, — щоб витягти дракона з сараю, ті злодії мали докласти неабиякої сили. Напевне, його зв’язали і тягли кіньми, люди не зрушили б його з місця. Але як, скажи мені, хтось може зв’язати дракона? Він не дозволив би з себе знущатися. Та й гудів би так, що було б чутно аж у місті! Отже, я думаю, дракон випив води з якоюсь наркотичною речовиною, щось таке, від чого заснув. Це найімовірніше. А потім його поцупили кудись.

Марічка слухала, і серце її стискалося від болю: адже вона сама віддала Кульбабку до рук того страшного чоловіка!

— Думаю, дядько Олександр, як ти його називаєш, вирішив продати комусь чудо-звіра, — продовжував розмірковувати Юрків батько. — За дракона можна отримати такі гроші, що на все життя вистачить. Особливо за юного дракона, бо дорослого вже практично неможливо примусити підкорятися новому хазяїну. А молодий звикне.

— Я мушу знайти його, визволити! — вигукнула Марічка.

— Ну дракона визволяти вже не потрібно! — усміхнувся Юрків тато. — Кажу ж, бачив я його сьогодні. Злетів над лісом, покружляв та й подався кудись!

— А тобі б зараз не про Кульбабку свого хвилюватися, — додав Юрко, — а про власну долю подбати. Спробую з Русланом розібратися, а потім…

Марічка не дала йому договорити:

— Як ти можеш розібратися з Русланом? Він тебе відлупцює і слухати не стане!

— А що з Русланом? — поцікавився батько. Юрко розповів, у чім річ, але попросив не втручатися. Батько не погоджувався, адже справа була серйозна. Вони сперечалися досить довго, навіть не звернули уваги, як Марічка пішла з двору. Їй хотілося роздивитися сліди, побачити, куди ж тягнули нещасного Кульбабку. Схаменулися, лише коли почули зойк. Наступної миті на подвір’я влетіла Марічка, геть налякана. Вони побігли туди, звідки дівчинка щойно з’явилась, і незабаром зрозуміли, що її так вжахнуло. В кущах лежав, стогнучи, дядько Олександр. Його обличчя і руки були в опіках, до того ж, щось трапилося з ногами. Побачивши дорослого чоловіка, він сіпнувся, але втекти не міг. Тоді злодій благально простягнув до Юркового батька обпечені руки. Марічка не розуміла, чому вони мають допомагати цій підлій, нечесній людині, але Юрко з батьком зробили ноші й потягнули злодія до міста. Йому потрібно було потрапити до лікаря.

— Розумієш, необхідно бути милосердними навіть до своїх ворогів, — дорогою пошепки пояснював Марічці Юрко, — інакше одного дня ти прокинешся з жорстоким, злим серцем, яке не здатне буде на співчуття навіть до близьких.

Лікар оглянув дядька Олександра. Одна нога виявилася зламаною, друга — ні, отже, мала відносно скоро загоїтися. «Щоправда, від опіків можуть залишитись шрами», — повідомив лікар. Злодій не хотів розповідати, звідки пошкодження, але боявся потрапити до в’язниці за спробу викрасти дракона. Лише Юрків батько зумів переконати його пояснити хоч щось, та й то лише наодинці.

— Ця тварюка дихнула на мене полум’ям, а потім хвостом ноги перебила! — процідив він крізь зуби, уникаючи погляду чоловіка, який його врятував.

Коли Юрків тато розповів про те дітям, Марічка здивувалася:

— Але ж Кульбабка не вмів дихати полум’ям! Він ще малий.

— Біда навчила! — тоном старого філософа промовив Юрко.

Марічка знову сумно зітхнула. Юрко легенько смикнув її за руду косичку:

— Ну що ти, не сумуй! Адже тепер Кульбабка вільний!

— А біда через кого трапилася? Через мене, — дівчинка дуже любила свого дракона і її мучило сумління.

Згодом усі ті хвилювання майже минулися. Ще б пак! Юрко з батьком вивчали все, що стосувалося Реальності. Вони принесли в дім купу книг, де дуже кумедно змальовувався її, Маріччин, рідний світ. Проте ці пошуки давали справжню надію.

З Русланом не довелося навіть нічого з’ясовувати. Він сам прийшов до Юрка додому.

— Мама мені сказала, що бачила тебе з Марічкою вночі. Вона у тебе?

— Марічка? Так, — відповів Юрко. — Ти взяв у неї дещо.

— Я приніс це, але віддам лише їй особисто, — промовив Руслан. Дівчинка якраз вийшла на ґанок, і він швидко простягнув їй персня.

— Забирай, він мені не потрібен, то був просто жарт. Ти можеш повернутися до готелю зараз або коли захочеш.

Руслан промовив це похмуро, ховаючи погляд, а потім швидко пішов геть. Він не хотів розмовляти, схоже, йому було соромно. Та і мати, напевне, довідалася про його «жарти».

— Руслане, зачекай! — гукнула Марічка, наздогнала його і віддала кулон, який він назвав учора «Скіфським сонцем». — Дурні в тебе жарти! — додала вона і повернулася на ґанок. Батьки Юрка запросили Марічку пожити у них.

19. Нові пошуки і знахідки

Поки Марічка жила в Юрковому домі, діти гралися разом, оббігали всі околиці, їздили з татом до бібліотек, багато розмовляли. Хлопчикові було страшенно цікаво слухати про Київ, про рідний Маріччин світ. Він залюбки послухав би і розповіді про палац Червоного Короля, та дівчинка щоразу, коли заговорювали про це, припиняла розмову. Вона боялася навіть згадувати про Короля зайвий раз. Юрків тато незабаром це помітив і запитав сина, чи він не думає, що Марічка втекла з палацу Вогню.

— Я думаю, це можливо, але нас це не стосується, — відповів Юрко. — Вона потребує допомоги, і ми мусимо зробити для неї все, що можемо. Чи не так ти навчав мене?

— Так, все ти правильно кажеш, — промовив батько. — Та, боюся, Вогонь може помститися за нашу зухвалість.

— Думаю, якщо він дозволив їй утекти, то чому він винуватив би нас?

Юрко тримався сміливо і не виказував Марічці своїх здогадів, та час від часу в його уяві поставала страшна картина: їхній будинок, охоплений пожежею. Що як Король злий і мстивий? Батько й син мовчали про свої здогади, щоб мама не хвилювалася. Так минали дні і тижні. Та одного дня Юрко знайшов у книгах твердження про те, що Королі можуть не лише самі переміщуватися між світами, але й брати з собою людину або кількох людей. Хлопчик запитав Марічку, чи не хотіла б вона звернутися з проханням до Червоного Короля, можливо, він таки допоміг би їй потрапити додому.

— Ні, якби він хотів допомогти, допоміг би давно. А він обманював мене, казав, що не може нічого зробити, — скрушно відповіла Марічка. Юрко замислився:

— А може, тобі звернутися до когось іншого з Вищих? Наприклад, у нас дуже шанують Білого Короля. Кажуть, він справедливий.

— Король Мороз? А раптом мене ув’язнять у Білому Королівстві? Та й навіщо Морозові допомагати мені?

— Ув’язнять? — Юрко навіть розсердився. — То я не помилився, ти втекла від Вогню? Чому ж ти не зізнавалася, що була у нього в ув’язненні?

— Так ви б тоді не захотіли мені допомагати, — ледь чутно промовила Марічка.

— А ти подумала, що Вогонь може помститися, спалити нашу домівку?

— Ні, він цього не зробить!

— Ще й як зробить, якщо дізнається, що ми тобі допомагаємо!

— Думаю, йому це вже відомо, — промовила Юркова мама. Діти не помітили, коли вона зайшла до кімнати.

— Відомо? Ви так думаєте? — запитала Марічка і не впізнала власного голосу.

— Про нього тільки й говорять у місті! — почала розповідати мама. — Відлюдник, що намагався викрасти твого дракона, мав спільників, як ви знаєте. І от, більшість із них розбіглись, а один виявився з нашого міста. Він випив забагато в корчмі і розповів про те, що бачив того дня. Коли вони цупили дракона, звір прийшов до тями, та не міг навіть озватися, бо йому міцно зв’язали щелепи. Проте допомога прийшла дуже швидко й несподівано. Чоловік, котрий розповів цю історію, каже, що лишень чиркнув сірником, аби розпалити люльку, як усе навколо освітилося жовтогарячим сяйвом. Коні налякано заіржали, злодії завмерли, не наважуючись рушити далі. Відлюдник гримав на всіх, примушуючи йти, не зупинятися. І от тут з’явився Червоний Король. Вони впізнали його відразу, і більшість злодіїв миттю зникли, розбіглися хто куди. А декілька чомусь лишилися на місці, ніби втратили здатність рухатися. Відлюдник не хотів поступатися здобиччю і наважився вимагати викуп за дракона. Адже він покладав на цю справу величезні надії, вже уявляв себе багачем, а тут така невдача! Король відповів, що дасть йому за дракона те, що він заробив, кинув на землю жменю золотих монет і зник. А мотузки на драконі всі разом перетворилися на попіл. Відлюдник кинувся до золота, почав згрібати його, аж раптом всі побачили яскравий спалах, що обпік злодієві руки й обличчя. То спалахнули золоті монети. Нещасний зрозумів, що не отримав нічого, окрім ушкоджень, а дракон уже злітав. І тоді відлюдник схопився за його хвоста.

— Схопився за хвоста?! — перепитав здивовано вражений цією історією Юрко.

— Так. Кажуть, що так і було. Навряд чи він усвідомлював, що робить. Ну звісно, дракон злетів, але відлюдник не зміг утриматись і впав. Як бачите, він не розповів вам правди, звідки отримав ушкодження. Кажуть, Червоний Король наказував йому мовчати про те, що сталося. Але, оскільки про це вже знає мало не все місто, я вирішила розповісти й вам.

— Мам, ти про це так спокійно говориш! Я тобі дивуюся, — промовив Юрко.

— Сподіваюся, нічого страшного не трапиться. Адже Вогонь вже давно про все знає, а досі навіть не з’явився. Думаю, він дозволяє Марічці шукати шлях, бо розуміє, що нічого в неї не вийде.

— Річ у тім, мамо, що їй може допомогти інший Король. Зачекай-но, — раптом схаменувся Юрко, — ти говориш: він давно про все знає. Про що це ти?

— Те, що не лише злодії мали щастя поспілкуватися з Червоним Королем. Наприклад, Русланова мама розповіла мені, що знайшла твій, Марічко, перстень через дивне сяйво, що йшло крізь щілини дверей на горище. Вона пішла туди. Думала, хтось лишив там запаленого ліхтаря, а побачила, що світло йде зі старої скрині, до якої не зазирала вже багато років. Виявилося, Руслан заховав туди перстень. Вона взяла це диво до рук і побачила на внутрішньому боці напис: «Моїй Марічці від Вогню».

— «Моїй Марічці від Вогню»? — перепитала дівчинка, швидко зняла каблучку і поглянула на внутрішній бік. Напис дійсно був. Чому ж вона не бачила його раніше?

— З напису можна зрозуміти, що Червоний Король до тебе небайдужий, або має на увазі, що ти йому належиш, чи не так? — перепитав Юрко, і Марічка раптом скривилася:

— Ні! Нізащо! Я його ненавиджу!

— Мене це зовсім не засмучує. Ненависть за скількись-там років може сама собою перетворитися на кохання, — почули всі м’який чоловічий голос і одночасно озирнулися. Марічка метнулася до дверей. Схоже, втікати від Червоного Короля було просто безглуздо. Він посміхнувся і зник з кімнати.

Коли вже, геть знесилена, дівчинка зупинилась у якомусь незнайомому закутку міста, вона зрозуміла, що заблукала. «Він зараз з’явиться тут, мені не врятуватися від нього!» — промайнула думка. Проте Король не з’явився. Ні того дня, ні наступного. А знайти дорогу до Юркового дому виявилося неважко.

Та там тепер не було так весело, як бувало раніше. Всі — і хлопчик, і його батьки — стали якісь замислені, мовчазні. І Марічка зрозуміла, що вони не знають, як їм вчинити, бояться гніву Короля. Звечора вона вирішила, що не може наражати цих людей на небезпеку. Цієї ночі слід було здійснити план.

Марічка довго прислухалася до тиші. Коли вона зрозуміла, що всі в домі вже сплять, тихенько підвелася, застелила ліжко і поклала на нього написаного завчасно листа, у якому подякувала за все і пояснила, що мусить іти далі. Їй хотілося лишити щось на знак вдячності, але в неї нічого такого не було, окрім персня з рубіном. Лишити його вона не могла: хтозна, як це сприйме Вогонь. Більш за все Марічка не хотіла зашкодити Юркові та його батькам, тому просто взяла собі трохи їжі і, не прощаючись, залишила будинок.

20. Зустріч дорогою до Білого Краю

На околиці міста на неї хтось чекав. Чи не на неї? Марічка не була певна, але вирішила не потрапляти на очі людині в довгому сірому вбранні з каптуром, що стояла біля останнього будинку. «Невже Вогонь вистежив мене?» На зріст ця постать здавалася такою ж високою, лише була схилена, ніби стара чи хвора людина. До того ж, Червоний Король жодного разу не з’являвся перед Марічкою в лахмітті, та, може, він вигадав це, щоб дівчинка його не впізнала, підійшла ближче, а там схопить її і знов ув’язнить у своєму палаці? Марічка відступила в тінь і заховалася на найближчому подвір’ї за липою. Сіра постать зрушила з місця і попрямувала вулицею просто до дівчинки. Куди ж тепер подітися? Звичайно, городами можна втекти від будь-якого переслідування. Та де там! Хвіртка на город виявилася високою і замкненою. Марічка присіла за кущами в тіні липи. У цій схованці таємничий незнайомець, хто б він не був, не зможе її помітити. А їй видно його крізь щілину в паркані. Невиразні, ніби обсмикані обриси його старого драного одягу посилювали моторошне відчуття. Він спочатку кульгав, та потім випростався і пішов швидше, вже прямо і впевнено. Щось невловиме примусило Марічку ще дужче засумніватися, що до неї йде Червоний Король. У Короля не така хода! Незнайомець рухався тепер, як місцеві парубки, ніби пританцьовуючи. Може, хтось вирішив її пограбувати, адже слава про рубіновий перстень обійшла мало не все місто? І, однак, дивно. Щось у цьому нічному злодієві було такого… Що саме — Марічка зрозуміла, коли він зайшов на подвір’я. Від нього понад землею тягнулися ледь помітні смуги холодного туману! Він зупинився і поглянув саме на те місце, де ховалася дівчинка. «Як? Невже він бачить мене?» — вона боялася поворухнутись. Переслідувач не зрушив з місця, отже, можливо, напрямок його погляду — просто випадковість і він бачить лише кущі. І раптом сталася дивна річ: він не промовив і слова, а одним легким рухом скинув ту недоладну накидку — і в Марічки аж подих перехопило від несподіванки. Серед подвір’я стояв красень, яких вона за все життя не бачила. Одяг у нього був чорний: шкіряні штани і візерунчаста майка. Темне волосся гривою стирчало врізнобіч. Але це було навіть гарно. Чорні великі очі дивилися ласкаво. І Марічка вийшла зі схованки, ніби й не було страху і сумнівів. Він простягнув руку, посміхнувся. Марічка забула, яким побачила цього юнака спочатку: про згорблену поставу, про сіре лахміття. Вона не могла відвести погляду від його дивовижно гарного обличчя. У голові все плуталося.

Червоний Король з’явився, як зазвичай, невідомо звідки, схопив дівчинку, крутнувся, і вона опинилася за кілька метрів у траві. Вона ще не розуміла, що трапилося, свідомість досі була під впливом тих чорних очей. Король виглядав тепер доволі незвично: його тіло, хоч і зберігало людські обриси, було ніби утворене прозорим, мерехтливим спалахом і відкидало рухливі тіні на траву. Чорноокий юнак і Вогонь стояли один навпроти одного і мовчали, і це мовчання ставало дедалі напруженішим. Схоже, незнайомець боявся Червоного Короля. Це був той страх, котрий не можна подолати, той страх, що підкорює і забирає сили.

— Відпусти мене! — почула дівчинка неприємне, ніби зміїне шипіння. З подивом вона усвідомила, що цей голос належав прекрасному юнакові. Король не відповів, лише пломінець відділився від нього і лизнув чорного. Той зашипів від болю і обличчя його на мить стало зовсім не прекрасним. Вогонь озирнувся до Марічки і запитав, чи вона згодна відпустити ворога за умови, що жоден з його краю більше не наблизиться до неї. Вона мовчала, лише дивилася на незнайомця. Він майже непомітно відхилився від Короля, відступив на крок. Вогонь гримнув:

— Стояти! Ти знаєш, я не жартую. З такими, як ти, у мене розмова коротка.

І, як підтвердження, простягнув руку, ніби збирався схопити юнака, той сіпнувся убік. Король недобре всміхнувся.

— Дівчина згодна. Ти пам’ятаєш умову: жоден з вас не наблизиться до неї. Йди!

Юнак схопив свою сіру накидку, зіщулився і вискочив із двору. Марічка запитала:

— Хто це був?

— Забудь, — відповів Вогонь. — Він подбає, щоб подібні до нього тебе не чіпали. Знає, що я слів на вітер не кидаю. Не дотримає обіцянки — знайду його хоч у Чорному Підземеллі.

— Мені страшно, — несподівано для себе самої зізналася Марічка. Король підійшов до неї і сів на траву поруч. Якоїсь миті їй здалося, що він обійме її і приголубить, як свою дитину, але у Короля не було дітей, і він лише промовив:

— Нічого. Так буває завжди після їхньої появи. Якщо так уже хочеш знати, ця істота — з підданих Чорної Королеви. У нього тонка чорна смуга була на долоні, ти не звернула уваги?

— Ні.

— Ну от. Ті смуги їх від людей і відрізняють.

— А хто така Чорна Королева?

— Досить вже питань на сьогодні, — відповів Вогонь. — Зрозуміло, що ти погано вчила уроки, коли жила у мене. Ходімо звідси, там неподалік є непогане місце для вогнища. Поспиш трохи, а зранку я тебе розбуджу.

— Я не спатиму! — заперечила дівчинка.

— Люба моя, якби я хотів забрати тебе у свої володіння, ти б давно вже була там. Ти повернешся сама, коли вирішиш, що так буде краще.

Марічка мало не вигукнула: «Ніколи!», але стрималася. Натомість попрохала Короля не робити зла Юрковій сім’ї:

— Вони мені допомагали, не знаючи, що я втекла від вас.

Вогонь усміхнувся:

— Ти марно хвилюєшся через це. Кожен, хто дбає про тебе, — друг мені.

З першими ранковими променями дівчинка прокинулась. Здалося, що хтось торкнувся до її плеча. Проте поруч нікого не було. Лише вогнище догорало, віддавало останнє тепло. Марічка побачила, що, окрім свого куцого пальтечка, вкрита великим червоним плащем із золотими візерунками. Вона загасила вогнище, зібрала свої речі, вкуталася зручніше в плащ і пішла далі.

Раптом звідкись долинуло протяжне гудіння. Кульбабка! Марічка впізнала б його і з сотні драконячих голосів! Незабаром над лісом з’явилася жовта цятка, що наближалася, і ось уже трава колишеться від змахів велетенських крил. Марічка підбігла до свого улюбленця і обійняла його велику голову з зеленими очима, що дивилися, як і раніше, ніжно і трохи здивовано. Дівчинка довго розмовляла з драконом, просила пробачення, гладила його чоло, блискучі боки, крила. Нарешті, натішившись, вона залізла на спину Кульбабці, і далі вони вирушили небом. Яка ж то була краса! Лише одне питання турбувало Марічку: чому Вогонь їй допомагає? І дракона, напевне, він прислав. Навряд чи Кульбабка прилетів сам, він все ж таки підкоряється Королю. Минув час — і хвилювання якось самі собою розвіялися.

21. Король Мороз і Принц Сніг

Цікаво було спостерігати, як змінювалася природа. Такий швидкий перехід від літа до зими Марічка бачила вперше. Це було вражаюче, щоправда, неприємно холоднішало практично щогодини. Рятував лише плащ Червоного Короля — він у будь-яку погоду зігрівав, адже зберігав тепло Вогню. Верхи на драконі дівчинка подолала чималу відстань за кілька днів. Навколо палацу на багато кілометрів лежали нетанучі сніги, важко було очам від тієї нескінченної білої пустелі. Та як неймовірно все тут виблискувало та іскрилося! Безліччю кольорів, багатством діамантів! Марічка ловила сніжинки, що летіли назустріч, і захоплено роздивлялася візерунки. Кожна нова сніжинка відрізнялася від усіх інших.

Аж ось унизу постала у всій своїй білосніжній і кришталевій величі столиця цього Королівства. Кульбабка сів просто на подвір’я перед палацом, чим спричинив неабияке хвилювання серед вельмож і вартових. Ще б пак! Тут, де все зимове, морозне і біле, з’явився (та ще й як нахабно!) дракон Вогню. Адже за жовтим кольором легко можна визначити, кому належить ця істота. А вершниця! У червоному плащі самого Короля! Зрозуміло, що коли б вона була послом, то б мала бути у вбранні кольору держави, до якої завітала (тобто у білому). Але ні! Взагалі не зрозуміло, що ця дівчинка тут робить!

Марічка, звичайно, помітила, як більшість пишно вдягнених чоловіків і жінок поховалися за численними дверима палацу. Але вартові не могли розбігтися, тому вона гукнула до найближчого:

— Вибачте, якщо я чимось налякала всіх тих людей, але мені необхідно бачити Короля!

Вартові мовчали, ніби й не чули її. На балконі з’явився тендітний хлопчина в невеликій срібній короні і зацікавлено поглянув на дівчинку.

— Ви — Король? — зраділа Марічка.

— Ні. Я — принц, — посміхнувся хлопець, — моє ім’я — Сніг. А ви хто?

— Я — Марічка. Я з Реальності. А можна поговорити з Королем? Мені необхідна його допомога.

— Так. Звісно! Батько добрий, хоч буває і суворим. Упевнений, що він із радістю допоможе вам.

Він гукнув до вартових:

— Впустіть цю дівчинку в палац і проведіть до Головної Зали.

Марічка зістрибнула з дракона, звичним рухом ласкаво поплескала Кульбабку по блискучому боку і пішла за вартовим. Дуже хотілося роздивитися все в палаці: прозоре та біле, де масивне, а де — витончене, блискуче, різьблене, мереживне… Щоправда, сходи були слизькими. Дивно, як легко і швидко йшов ними великий і, здавалось би, неповороткий вартовий. Жодного разу не послизнувся.

У Головній Залі сидів на троні Король Мороз — кремезний чоловік із кучерявою довгою бородою, яка нагадала Марічці зимові візерунки на вікнах. На його голові височіла кришталева корона, сріблясте візерунчасте вбрання мерехтливо іскрилося. Очі Короля відтворювали синю безодню неба. Він би сподобався Марічці, якби вираз обличчя мав хоч трохи привітніший. Здавалося, що його брови завжди були зведені на переніссі, так суворо він дивився на відвідувачку. Мороз підвівся з трону і виявився ще більшим, аніж здавалося, поки сидів.

— Ви не знайомі з культурою поведінки, юна панно? — запитав він Марічку і дівчинка зніяковіла. Вона розгублено озирнулася, сподіваючись побачити хлопчину, що був на балконі. І справді, він уже прийшов і стояв біля дверей.

— Батьку, я покликав цю дівчинку до Зали…

Але Король не дав йому договорити:

— Я запитав цю панну, а не тебе, Сніг. І взагалі, річ не в тім, що вона тут у час, коли я не приймаю відвідувачів. Ще жоден іноземець не наважувався посадити свого дракона на подвір’я перед палацом! До речі, дівчинко, як вас звати?

— Марічка, — вона намагалася говорити чітко і впевнено. — Я прилетіла сюди, щоб просити вашої допомоги. Я не знала, що не маю права тут приземлитися. Річ у тім, що мені може допомогти лише хтось із Вищих, лише Король.

— Он як? — коротко посміхнувся Мороз, проте посмішка також здавалася не надто привітною. — І якої ж допомоги ти хочеш, Марічко? Сподіваюся, я можу говорити «ти» маленькій дівчинці?

— Так, звичайно. Мені необхідно повернутися додому, в Реальність.

— Реальність? — перепитав Король, хоч, звісно, добре почув це слово. — І ти вважаєш, що я можу тобі допомогти?

— Так було написано в одній книзі: Вищі можуть самі переміщуватися туди і брати з собою людей, — пояснила Марічка.

— В одній книзі! Ти навіть не знаєш, хто її написав?

— Не пам’ятаю…

— Гаразд. Припустимо, ти і є та дівчинка з Реальності, що якимось чином потрапила до Червоного Короля. Я не питатиму, чому він сам не допоміг тобі повернутися додому. Пропоную пожити якийсь час у моєму палаці. Я мушу все обміркувати.

Кімната, де оселилася Марічка, була простора й ошатна. Меблі, напевне, виготовляли видатні майстри. Сріблясто-блакитні шафи, велике ліжко, овальний стіл і крісла, вкриті білими мереживними тканинами, здавалися занесеними снігом десь посеред зимового поля. А вікна були круглими, як ілюмінатори. Марічці тут сподобалося, але ж як холодно! Навіть плащ Вогню не достатньо зігрівав, а її бідні ніжки у легких черевичках, здавалося, от-от повідмерзають! Зуби стукотіли. Сніг помітив це і сказав:

— Пропоную тобі заховатися під ковдру і поспати, а я тим часом подбаю про теплий одяг для тебе. До того ж, ти, напевне, втомилася з дороги.

— Ой, а моєму драконові також потрібно якось зігрітися! У вас не знайдеться для нього хоч більш-менш теплого приміщення?

Хлопець відповів, ніби вибачаючись:

— У нас взагалі немає теплих приміщень. Але в нас є теплі тканини, хутра, ковдри. Я щось придумаю, обіцяю тобі!

Він посміхнувся і вийшов з кімнати. Марічка залізла на високе ліжко і вкрилася з головою. Спочатку ковдра була холодною, але невдовзі під нею стало тепло й затишно. Дівчинка прокинулася лише наступного дня по обіді. Напевне, ще ніколи так довго не спала.

«Як же примусити себе підвестися, вилізти з-під ковдри? Адже у кімнаті так холодно!» — подумала Марічка і з жалем поглянула на свої черевички.

І що вона побачила! Поруч із черевичками стояли біленькі чобітки, хутряні зовні і всередині. А на тім кінці ліжка, в ногах, лежали шубка, рукавички, шапка й шарф. Дівчинка швидко вдяглась і визирнула з кімнати.

Сходами вниз уже біг Принц. Він просто випромінював привітність і доброзичливість.

— Ти вже прокинулась! Ходімо погуляємо?

Діти пішли до будівлі, де розташували дракона.

— Кульбабко! — радісно гукнула Марічка, забігаючи до високого світлого приміщення.

Кульбабка підняв голову і тихенько прогудів своє драконяче привітання. Він лежав, укритий купою величезних ковдр і важко дихав, голос у нього був хрипкий. Марічка в розпачі поглянула на Принца:

— Бідолашний Кульбабка хворий! Як його вилікувати?

— Думаю, драконові Вогню не місце в Білій Столиці. Він може тут не вижити.

— Не вижити?! — повторила Марічка. — Тоді я маю повернути його Вогню.

— Так, я думаю, це буде краще. Йому б лише долетіти до осінніх земель, а там уже тепліше, далі буде легше. А в Червоному Королівстві його швиденько вилікують.

Марічка замислилась. Вона боялася, що дракон може не долетіти навіть до осінніх земель. І от вона наважилася запропонувати те, що її більше лякало, аніж здавалося розумним:

— А що як викликати Червоного Короля, щоб він забрав Кульбабку?

Блакитні очі Принца зробилися широкими від здивування:

— Ти що! Такого тобі ніхто не дозволить. Якби батько це почув, він би так розсердився! Може б, навіть допомагати тобі відмовився.

— Чому?

— Там, де він, сніг тане. Коли він поруч, я стаю слабким і безсилим, мало не помираю. Так було завжди. Тому батько проти нього.

Марічка обійняла Кульбабчину голову:

— Мій маленький! Бідолашний! Як же нам діяти? Чи зможеш ти долетіти?

Дракон опустив вії, це мало означати «так». Отже, Марічка відіслала Кульбабку додому, в палац Вогню. Він сумно озирався, але розумів: так потрібно.

Коли жовта цяточка зникла в засніженому небі, дівчинка раптом відчула себе слабкою і беззахисною. Мороз не дав ще відповіді на її питання, ні погодився, ні відмовив. І які його справжні наміри — невідомо.

Принц Сніг був тут єдиним, кому Марічка довіряла і на чию підтримку розраховувала.

Вони довго гуляли галереями і садами льодових фігур, багато розмовляли, а іноді просто ходили поруч мовчки. І Марічка вирішила розпитати в хлопчика, чи збирається Білий Король перенести її до Реальності.

— Чесно сказати, не знаю, — відповів Сніг. — Батько суворий, і до чужоземців ставиться не надто привітно. Думаю, він перевіряє тебе. Це схоже на нього.

— Перевіряє? — здивувалася дівчинка.

— Розумієш, він любить влаштовувати людям випробування. Іноді — жорсткі випробування. До того ж, ти могла виявитися шпигункою. Вибач за відвертість.

Марічка усміхнулася. Це припущення про шпигунство здалося їй кумедним. Та як не крути, в неї не було вибору: лише чекати.

22. На гірках

Минали дні. Загалом, у палаці було цікаво: краса неперевершена, з якою Марічку щодня знайомив Принц; а на обід давали різноманітне морозиво, горіхи, сушені фрукти і багато всього смачного. Не вистачало лише чогось гарячого, іноді так хотілося звичайного чаю!

Біля палацу росли сосни та ялини, а трохи далі були високі й круті гірки. Марічка, вперше їх побачивши, відмовилася з’їхати навіть на санчатах, що вже й казати про лижі! І лише спостерігала, як весело катався Принц. Їй дуже хотілося приєднатися, але було страшно.

Одного дня, коли після прогулянки діти їли лимонні тістечка, сидячи в Маріччиній кімнаті, туди зазирнув Мороз. Раніше він ніколи не відвідував Марічку.

— Де були сьогодні? — запитав він серйозно, але досить привітно.

— Ми ходили на гірки, тату. Було так чудово! Удвох набагато веселіше! — повідомив Принц. Король поцікавився:

— А тобі, Марічко, сподобалися наші гірки?

— Так. Дуже. Але я не наважилася поки що з’їхати, вони такі височенні!

— То ти боягузка? — суворо запитав Мороз. Марічка пожалкувала, що зізналася. Вона спохмурніла:

— Я просто не хочу покалічитися!

Король якусь мить дивився на неї мовчки, а потім засміявся:

— Ти боїшся кататися з гори зі Снігом? Сину, ти хоч пропонував дівчинці з’їхати разом на санчатах?

— Я не хотів бути набридливим, батьку, — відповів Принц. — Тому, коли Марічка відмовилася підкоряти гірки, я не наважився…

— Ну от що, — Король поглянув на хлопчину, потім на дівчинку, — ти її покатаєш. Можете не звітувати мені, що з цього вийде.

Він коротко усміхнувся і вийшов з кімнати.

— Я боюся! — пискнула Марічка.

— Ти ж будеш зі мною! — відповів Сніг. Його блакитні очі сяяли. — Ти навіть не уявляєш, як це класно! Завтра ми кататимемося разом. А зараз я піду, маю ще справи. Я розбуджу тебе вранці.

Він поцілував Маріччину руку і швиденько пішов. Дівчинка сиділа і дивилася йому вслід, зачарована: Принц так несподівано змінився! Цей хлопчик завжди поводився так делікатно, що іноді здавався нерішучим. Він часто вибачався, завжди перепитував Маріччиної згоди, коли мав якусь ідею, що стосувалася їх обох. Щоразу його ідеї були чудовими, і врешті-решт Марічка вирішила погоджуватися, куди б він не запросив її, що б не запропонував. Адже все було весело: і ковзанка, і крижані ґроти та лабіринти, і різні снігові ігри, і знайомство з феями-сніжинками, і прогулянки на собачих упряжках. Проте Сніг щоразу хвилювався, що дівчинці може бути нецікаво. А це — на тобі! «Завтра ми кататимемося разом!» І ніяких «чи ти хочеш?», «чи ти згодна?» Марічка лежала під ковдрою і думала про це, аж поки заснула. Взагалі, тут вона часто спала подовгу. Спочатку це її тривожило, але потім вирішила, що в Білому Палаці все по-іншому і не варто хвилюватися через такі дрібниці. Тут і час іде ніби повільніше.

Та цього ранку спати довго не довелось. У двері постукали, і сонна Марічка побачила Принца. Він зазирнув до кімнати і нагадав про сьогоднішні плани.

— Досить спати! Погода чудова! — гукнув він. — Я чекаю на тебе надворі.

І Марічці нічого не лишалося, як підвестися, вдягтися і йти зі Снігом на гірки.

Першого разу, поки санчата несли їх з гори, Марічка несамовито верещала. Санчата зупинилися, і ще з півхвилини вона не наважувалася розплющити очі. А коли поглянула навколо і вгору, то ледь повірила побаченому.

— Це аж звідти ми злетіли? — запитала вона в Снігу, котрий озирався на неї трохи збентежено:

— Ти дуже налякалася? — запитав він.

— Я хочу ще! — несподівано для себе самої весело й рішуче відповіла Марічка. Принц підхопився з санчат, схопив на руки дівчинку і закружляв її. Обоє дзвінко сміялися. Потім Сніг схилив голову і торкнувся Маріччиних вуст. Дівчинка здригнулась і спробувала звільнитися. І справа не в тім, що вуста Принца виявилися холодними, навпаки, такий холод ніби обпікав… Просто думки наплинули хвилею і змусили пригадати, для чого вона в цьому краї.

— Скажи мені, Сніг, як довго я вже живу тут?

Принц дивився на неї сумно і мовчав. Дівчинка смикнула його за комір:

— Чому мовчиш? Адже ми стали старшими, ми — обоє! Чи не так? Тут немає жодного календаря і плин часу не відчувається. А твій батько досі не відповів, чи допоможе мені дістатися додому.

— Король не зробить цього, — відповів Принц. Його голос був приглушеним.

— Ти знав це з самого початку! — вигукнула дівчинка зі сльозами. Їй захотілося боляче вдарити Принца, але вона просто обійшла його і швидко, як лише могла, подерлася вгору. Скільки часу вона тут втратила? Чому так сліпо вірила цьому хлопцеві? Що може відчувати його холодне серце?

Її обігнав сніговий вихор — і Принц опинився перед нею.

— Я не знав спочатку. Спочатку я думав, що батько випробовує тебе, щоб вирішити, чи ти варта його допомоги, але потім…

— Потім ти все зрозумів, але вирішив не говорити мені? Я думала, ти — мій друг, а ти — зрадник!

— Може, я і зрадник! Звинувачувати завжди легко! — гаряче відповів хлопець. — Та чому ти все бачиш лише з одного боку? Що б ти робила на моєму місці, кого б зрадила: батька чи кохану людину? А може, себе? Король хоче, щоб ти лишилась, і скажу тобі відверто, він береже тебе для мене. Я зрозумію, якщо ти відмовиш мені. Але сам я не міг відмовитися від тебе.

Марічка сіла в сніг.

— Що вам усім потрібно від мене? — запитала вона тихо тремтячим голосом.

Принц сів поруч:

— Мені потрібна лише ти. Але розумієш, річ у тім, що ти — дівчинка з Реальності.

Він помовчав і сказав:

— Напевне, колись ти побажала чогось такого, що привело тебе сюди, в наш світ. І тепер твоя мрія здійснюється. Лише ти, здається, більше не хочеш, щоб вона здійснилася, бо так рвешся назад. Скажи мені, Марічко, що такого ти загадала?

— Не знаю.

Але вона знала. Все справджується. Вона у казці, прекрасний Принц хоче, щоб вона стала його дружиною… Можливо, казка не та, або Принц не такий прекрасний? Ні, все тут неймовірно цікаве, а Сніг — гарніший з усіх хлопців, яких Марічка будь-коли зустрічала. Але вона не могла відмовитися від бажання повернутися додому. Лише той світ для неї справжній, а цей — ніби довгий сон. Хоч і цікавий, але сон…

Марічка та Сніг посиділи так іще трохи, потім Принц підвівся і подав дівчинці руку. Тієї ж миті їх підхопив білий вихор — і вони опинилися на вершині гори, разом із санчатами. Марічка сіла на них, так просто посидіти, але раптом відштовхнулась і помчала з гори з шаленою швидкістю. А наступної секунди світ навколо перекинувся, вона відчула різкий біль і зомліла.

Марічка опритомніла у своєму ліжку і зрозуміла, що лежить нерухомо вже давно. Принц сидів поруч і тримав її за руку. Він дивився вгору і не бачив, як вона розплющила очі. Вона ледь поворухнула пальцями — і Сніг стрепенувся, поглянув на неї. Він рвучко схилився і поцілував її руку, потім промовив:

— Нарешті! А то якби ти не прокинулась, батько прогнав би мене з замку!

В його очах бриніли сльози і читалися зовсім інші слова. Слова, які він не наважувався сказати. Він зітхнув:

— Ну навіщо ти поїхала з тієї гірки сама? Зі мною була б у безпеці.

Марічка хотіла запитати, що з нею сталося, але говорити було важко. Отже, тепер їй довго лежати ось так — майже нерухомо.

І дійсно, вона одужувала дуже повільно. Принц майже не відходив від неї, підтримував її, коли вона ледь-ледь ходила по кімнаті, і виносив на свіже повітря. Він запевняв її, що вона обов’язково скоро знову рухатиметься так само вправно, як і раніше. І дівчина вірила йому. За ці тижні Принц став їй майже братом, але не став коханим. З невідомих причин кохання оминало Марічку.

У той довгий і такий важкий період вона багато думала. Іноді дуже не хотілося навіть думати, але змушувала себе не забувати про свою мету. І будувала плани. Потім подумки руйнувала їх і вигадувала нові.

23. Снігами

Марічка не так давно знову стала на ноги, але намагалася якнайбільше ходити на лижах. І що не день це їй вдавалося краще. Іноді вона вирушала далеко від палацу. Сніг уже відпускав її одну, не боячись, що вона знесиліє і не зможе повернутися.

Марічка готувалася до втечі. Вона вирішила завітати до Зеленого Королівства — країни старих лісів. Для втечі дівчинка заздалегідь підготувала торбину, заховала її в снігу під ялиною в безлюдному місці і потихеньку носила туди харчі.

Марічку тривожило, що Червоний Король може з’явитися відразу, як вона залишить межі Білого Королівства, а то й раніше. І хтозна, чи цього разу він дозволить їй мандрувати далі. Останнім часом щоранку вона просиналася з відчуттям, що Вогонь перебуває десь поруч. Та поруч був лише Сніг.

Марічка вдавала, що щаслива тут, а насправді все було приготовано до втечі. І от вона — вже сильна і вправна — наважилася вирушити в подорож.

Дорогою забрала зі схованки торбу з їжею. Бігла на лижах швидко, погода видалася ясною, сніг поскрипував, і вірилося, що вдасться досягти мети. Стемніло. Марічка настелила соснового гілля, вкуталась у ковдру і лягла спати. «Ще два роки тому я б так могла замерзнути і лишитись у цьому снігу назавжди, а тепер якось звикла до постійного морозу», — подумала дівчинка, засинаючи. Вона прокинулась із першими променями сонця, обтрусилась і знову вирушила в дорогу. Сніг летів дедалі рясніше, хвилин за двадцять важко стало дивитися, білі холодні клапті заліплювали очі. Але Марічка йшла. Вона побоювалася, що Принц знайшов її. Адже якщо Червоний Король бачив усе, що освітлювалося навіть одним-єдиним сірником, то в таку заметіль Сніг, напевне, також все навколо бачить. А там хтозна. Може, він і не такий сильний. Але Маріччину втечу він, імовірно, вже помітив, адже він хоч раз на день її відвідує. Може, і мете так, бо він сердиться або хвилюється. Та що думати? Треба йти. Просто вперед.

До обіду заметіль стихла і стало набагато легше пересуватися. Тепер було на диво тепло — зовсім слабенький морозець. Марічка скинула шубу й шапку і добре їх витрусила.

Біле поле здавалося нескінченним, аж раптом перед дівчинкою постала висока льодяна стіна. Марічка спробувала її перелізти, але щоразу сповзала. «Доведеться обходити», — вирішила вона і пішла навмання. Стіна все не закінчувалася. Дівчина сіла перепочити й задрімала. І вже не могла зрозуміти, чи були насправді, чи марилися їй дивні істоти, напівпрозорі, як льодяні фігури. Вони говорили тихими голосами, схожими на передзвони маленьких дзвіночків.

— Дівчинка, напевне, заблукала, — промовляв один голосок.

— Та ні, просто вона не знає, як обійти стіну, — заперечував інший.

— Атож, заблукала.

— Допоможемо їй?

— Авжеж, допоможемо.

Істоти оточили Марічку, і вона ніби попливла уздовж стіни. Лише стіна не була прямою, а звивалась і закручувалася. Марічка остаточно прокинулась — і не побачила нікого навколо. А стіна тепер була з усіх боків, ще й утворювала безліч коридорів. Марічка розгублено озирнулася:

— То куди ж це я потрапила? Ви затягли мене у лабіринт! — вигукнула вона.

— Ми навпаки вивели тебе, — почулися тоненькі голоси. — Ти і була в лабіринті, просто цього не помічала. Так буває з усіма. Ти нам сподобалась, тому ми вирішили тобі допомогти.

— Допомогти? — здивувалася Марічка.

— Так. Щоправда, ти виявилася неввічливою, але ми не ображаємось. Уважно подивись отуди, вперед. І ти побачиш вихід.

Марічка підвелась і ступила кілька кроків у тому напрямку. І дійсно, там був вихід у засніжений ліс.

— Дякую вам, любі мешканці лабіринту, — весело гукнула Марічка і побігла до лісу.

Йти між соснами було приємно, але їжі залишилося мало. Ліс ставав дедалі рідшим, і Марічка побігла швидше. Коли вона опинилася на відкритому просторі, то побачила те, що найменше сподівалася побачити. Удалині на горі височів Білий Палац. Марічка зойкнула, відступила назад у ліс, потім сіла у сніг і гірко заплакала.

Вона сиділа так довгенько, зовсім безсила й самотня у цьому химерному світі.

— Пробач, не бійся, я не викажу батькові, що ти втекла, — почула Марічка зовсім поруч. Вона підвела голову і крізь сльози ледь роздивилася, що біля неї стоїть Принц.

— А він досі не знає? — Їй важко було в це повірити.

— Так. Мені доводиться уникати батька, щоб він не здогадався, що ти — не зі мною.

Принц сів поруч із дівчиною.

— Допоможи мені, будь ласка! — попрохала Марічка, зазираючи в його очі. — Зрозумій, мені тут не бути щасливою. Там мій дім, мої рідні, там моє справжнє життя!

Сніг заплющив очі і стиснув Маріччину руку. По його щоках побігли важкі краплі. За кілька хвилин він зумів промовити:

— Я допоможу тобі. Візьми оце, воно виведе тебе.

— Що це? — Марічка крутила в руках дивну сріблясту річ, схожу на бумеранг з кільцем посередині.

— Поводир. Триматимешся за кільце і даватимеш йому команди. Скажеш: «На південь», і він мчатиме тебе швидко, дуже швидко. Він знає команду «стій» та лише два напрямки: «Південь» і «Північ». «Північ» — це Білий Палац. Якщо ти захочеш повернутися… — Сніг сумно усміхнувся. Він розумів, що Марічка ніколи не скористається напрямком «Північ», і навряд чи вони колись іще побачаться. — Я тут приніс тобі трохи їжі.

Він віддав торбину, в якій виявилося їжі аж ніяк не «трохи», все було дуже поживне і зовсім не важке. Принц підвівся, Марічка також. Вони стояли мовчки і дивились одне на одного. Марічка думала, Сніг її поцілує на прощання, але він просто зник, ніби розчинився в повітрі. І їй стало чомусь дуже жаль, що вона сама навіть не обійняла Принца.

Марічка міцно стисла в пальцях кільце сріблястого поводиря і скерувала на Південь. Тієї ж миті її підхопило і помчало на лижах так швидко, ніби вона летіла з гори. Вона терпляче витримувала пронизливий зустрічний вітер і біль в руках, ногах і спині, щоб якнайшвидше дістатися тепліших земель, де Мороз не має такої сили, як у власних володіннях. Марічка зупинилася, коли в’їхала у третій на її шляху ліс. Знайшла гарну лапату ялину і залізла під укрите сніговими шапками гілля, щоб перепочити: поїсти, поспати. Коли прокинулася — навколо сірів початок нового дня. Вона знову стала на лижі і продовжила шлях. Так за кілька діб дівчинка опинилася біля людського житла.

Молодий привітний чоловік помітив її, коли вона відпочивала біля поваленої сосни. Добре, хоч не бачив, як вона щойно мчала, тримаючись за поводиря. Але, звісно, він зрозумів, що дівчинка нетутешня.

— І як це ти тут опинилася, красунечко? — запитав він.

— Та якось опинилася.

— Змерзла, либонь. Ходімо, погрієшся. Моя дружина тебе нагодує смачним супом.

Щойно Марічка почула про суп, то зрозуміла, що нізащо не відмовиться.

Вона сиділа біля печі й чекала, поки Ганнуся, дружина хазяїна, запросить до столу. Ці добрі люди знали, що юна гостя має обов’язково відігрітися, адже такий мороз надворі! Марічка почала вже навіть дрімати, спостерігаючи за тендітною Ганнусею, коли над самим вухом почула дитячий голосок:

— А ти хто?

— Марічка.

— Справді?

— А що?

— А просто я також — Марія, тільки мама з татом мене Марусею кличуть. Мені дев’ять років. А тобі?

— Дванадцять. А може, тринадцять.

— Ти що, не знаєш, скільки тобі років? — засміялася мала.

— Та ні, просто давно не доводилося день народження святкувати, — Марічка відчула сором.

У Марусі очі були схожі на Ганнусині, але в іншому вона вдалась у батька, так само посміхалася, була височенька і міцна, як на свій вік. Вона взялася допомагати матері, одночасно намагаючись перехопити шматочок. Мама поглядала на неї трохи суворо, але вголос не сварила.

Сіли їсти. Марічці здалося, що нічого смачнішого вона ще не куштувала. Принаймні у цьому світі. От бабуня Надія готує неперевершено, та коли тепер її побачиш? Хоч би до Зеленого Королівства дістатися! Після їжі Марічка задрімала, їй постелили на печі, і вона проспала мало не до вечора. Коли прокинулася, побачила Марусю. Дівчинка сиділа біля столу і гралася солом’яними ляльками.

Марічка хутко вдяглась і запропонувала Марусі:

— Ходімо на подвір’я, снігову бабу зліпимо або в сніжки пограємо!

— Не можу, мама й тато не пускають.

— Чим же ти завинила?

— Та чого завинила? — посміхнулася дівчинка. — Просто ні валянок не маю, ні чобіт. А в туфлях не пускають.

— Ще б пак! Зима надворі. Мороз неабиякий! — промовила Марічка, потім замислилась.

Вона сама не помітила, коли почала гратися ляльками з Марусею, наче маленька. А потім була вечеря: пиріжки з квасолею та з картоплею і узвар. Господарі хати старалися догодити гості. А за тим розпитували, звідки вона та куди прямує. Марічка намагалася не говорити зайвого. У всякому разі, жодного разу не згадала слово «Реальність». Напевне, Ганнуся та її чоловік відчували, що дівчина обминає деякі питання, і поводилися дуже ввічливо: про щось не хочеш розповідати — добре, не питатимемо більше про те.

Наступного дня Марічка прокинулася дуже рано, ще було темно. Вона якомога тихіше дістала з торби червоний плащ Вогню і пішла до дверей, залишивши шубу й чобітки. Маруся наздогнала її в сінях зі свічкою в руках.

— Ти що, вже втікаєш від нас? — голосок був ображеним.

— Йду, а не тікаю. Мушу. Не буди батьків. Скажеш їм, що я дуже-дуже їм вдячна. І тобі також. Ну все, бувайте здорові!

— Ти шубу забула! — дівчинка поглянула на Маріччині ноги в самих шкарпетках і сплеснула в долоні: — А чоботи! Що це ти так, га?

— Я не забула, а залишила тобі.

— Ти що? — Марусині очі зробилися майже круглими від здивування. — Там морозяка! Ти замерзнеш, поки до найближчого хутору дійдеш!

— Тільки не я! — посміхнулася Марічка. — Бачиш, який у мене плащ, — вона загорнула руки малої в поли плаща. Дівчинка витягла руки і подивилася на гостю ще більш здивовано:

— Ти що, чарівниця?

— Чому ти так вирішила?

— Твій плащ зовні звичайний, а всередині гарячий, аж обпікає.

— А мене не обпікає, просто тепло. Знаєш, хто його подарував мені? Вогонь, Червоний Король.

Маруся зо дві хвилини зацікавлено розглядала вишиті золотом візерунки, а потім просто запитала:

— Ти його наречена?

— Вогню? Оце вже ні!

— А чому ж він тобі свого плаща подарував? Одяг із королівськими знаками Вищі просто так не дарують.

— Невже? — Марічка спробувала посміхнутися весело і хитрувато. — Ну добре, мені вже час їхати.

Вона вийшла на подвір’я, стала на лижі і дістала поводиря. Якщо вже ця мала знає про плащ, то не обов’язково ховати й поводиря. Чарівниця — то чарівниця! Але наречена Вогню?! Це вже занадто! Невже всі розуміли знаковість цього подарунку: і Мороз, і Сніг, одна Марічка ні про що не здогадувалася? Скерувавши: «На Південь!», вона зірвалася з місця і помчала за поводирем. Услід їй долетіло дзвінке від щастя:

— Дякую тобі за шубку й чоботи!

Батьки дівчинки вийшли на ґанок і побачили лише, як Марічка зникла за пагорбами.

Насправді ноги у неї змерзли неабияк. Але її зігрівала думка про те, як Маруся ходитиме з батьком у ліс, як ліпитиме снігову бабу — і малій завжди буде тепло.

Минали дні, села, і ставало потроху тепліше. Ще й в одному з сіл дбайлива жінка подарувала Марічці трохи драненькі черевики. Люди в тих краях жили небагаті, проте добрі.

Лижі Марічка залишила юнакові, в якого була старенька мати і четверо менших братів і сестер. Тепер рухатися з поводирем стало неможливо, адже Марічка не могла так швидко бігти. Пішла пішки. Далі снігу вже було менше, десь селяни підвезли підводою. А там і весна: гляди, й листя на деревах з’явиться, а то вже, вважай, кордони Зеленого Королівства.

24. Арсеніка

На краю весняного лісу Марічка знайшла криничку. Схилилася, зачерпнула води, попила і вмилася. З води на неї поглянуло обличчя, чітке, як у дзеркалі, але ніби чуже. «Невже це моє відображення?» — подумала дівчинка і зацікавлено почала роздивлятися обличчя на воді. «То я тепер така стала?» Раптом відображення підморгнуло їй і засміялося. Марічка миттю озирнулась, але нікого не побачила поруч. Вона швидко звелася на ноги, і знову почула сміх, а потім побачила фігурку в золотистій довгій сукні, що з’являлась і зникала серед дерев.

— Доброго дня! — гукнула до рудої незнайомки Марічка.

Незнайомка озирнулась і усміхнулася. Марічка зрозуміла, що саме це обличчя бачила щойно у криничці, а не своє власне. Але дівчина в золотистій сукні чомусь не озвалась і не зупинилася, тому Марічка закинула торбу за спину і побігла за незнайомкою. Незабаром вона зрозуміла, що зовсім не знала, кого намагалася наздогнати. Незнайомка зникла, а навколо вже — дрімучий ліс. І куди тепер іти? Аж ось дерева розступились, і на галявині показалася хатинка, поросла мохом. «Невже та дівчина тут живе? Чи можна їй довіряти? Адже вона заманила мене сюди хитрістю, — розмірковувала Марічка. — Хоча, якщо я вже прийшла сюди, навряд чи варто ховатися». Вона підійшла і ледь простягнула руку, щоб постукати в двері, як вони відчинилися — і на ґанку з’явилася господиня, та сама руда дівчина.

— Ну заходь уже, коли прийшла.

— Пробачте, а ви хто? Мавка?

Дівчина засміялася. Дивно, який дзвінкий у неї сміх, а голос — хрипкуватий.

— Я — чаклунка. Арсеніка.

— А я…

— Я знаю, як тебе звати. То ти заходиш?

Марічка ступила до хатинки. Там пахло сухими травами і ще чимось, тільки незрозуміло — чим саме. Не можна сказати, що запах був неприємний, просто дивний. Ну звісно, це ж помешкання чаклунки.

— То про що ти хочеш запитати?

Марічка здивувалася:

— Запитати?

— У тебе є два варіанти, як отримати відповіді на свої питання. Перший — нешвидкий і непростий — йти туди, де сніг, тобто у Долину Каменів, другий — простіший — запитати в мене. Ну, звісно, я можу допомогти тобі за певну винагороду.

Марічці все це не подобалося.

— Насправді мені потрібні не відповіді на питання, а допомога у тій справі, у якій я іду. Ви допомогти мені навряд чи зможете, тому… — вона замовкла, розмірковуючи, як би піти звідси без проблем, не образивши чаклунку.

— Ну то чому ж ти прийшла сюди, якщо тобі нічого від мене не потрібно? — запитала Арсеніка, заплітаючи яскраво-руде волосся в косу.

— Але ж ви манили мене. Хіба не так? Я побачила ваше обличчя в криничці.

— Так, звісно, але ти могла й не бігти за мною, просто піти своєю дорогою.

Марічка замислилась: а й справді, якщо вона вже тут, то чому б не спробувати дізнатися, чи переправить її до Реальності Зелений Король, а чи, може, варто шукати допомоги десь у іншому місці. Але яку винагороду забажає за відповідь ця Арсеніка?

— Що ви хочете за відповіді на мої питання?

Чаклунка довго мовчала й уважно роздивлялася дівчинку, а потім відповіла:

— Я хочу зайняти твоє місце поруч із Червоним Королем.

Марічці чомусь стало моторошно.

— Моє місце? Ну це — будь ласка, але мого місця поруч із ним не було і не буде, моє місце — деінде.

Арсеніка іронічно всміхнулася:

— Твої міркування підтверджують, що ти згодна віддати мені те, що я прошу.

Марічка знизала плечима:

— Я не розумію вас. Вогонь сам обирає, кого він хоче бачити поруч із собою, і ні я, ні ви не здатні впливати на його волю.

— Звісно. Але він хоче бачити поруч із собою тебе. А я хочу зайняти це місце. І для цього мені потрібно стати тобою. Тобто змусити його вірити, що я — це ти. Я зумію це зробити, якщо ти даси згоду.

— Я дуже сумніваюся, що таке взагалі можливо, тому, думаю, мені не варто вас більше затримувати.

— Передумаєш — повертайся, — промовила Арсеніка.

Марічка пішла, але за мить повернулася. Все-таки у неї вперше є можливість дізнатися, що чекає на неї.

— Я згодна на ваші умови, — повідомила вона, — але мушу вас попередити, ви дуже ризикуєте. Червоного Короля так просто не обдуриш.

Арсеніка дістала якісь дві пляшечки, злила в одну, змішала те, що в них містилось, і випила. За кілька хвилин вона стала трохи іншою: її очі блищали якось неприродно, а руки перебирали зерна, що лежали гіркою на столі. Вона говорила швидко, уривчасто:

— Той, до кого ти зараз ідеш, радий би тобі допомогти, але є дехто, для кого здійснення твого бажання небажане. Є ще й інші люди, які хочуть тобі допомогти і могли б це зробити, тільки непросто знайти їх. Вони і самі вже розгубили одне одного і те, що допомогло би вам усім разом. А той, хто може, та не хоче тобі допомогти у твоїй меті, колись відпустить тебе. Але це станеться лише тоді, коли ти повернешся до нього.

Марічку така відповідь не надто влаштовувала. Зрозумілого там було мало. Та й повертатися вона не мала наміру ні до Вогню, ні до Морозу. А найбільше не давало спокою — що то за «інші люди», які хочуть їй допомогти. Хто вони?

— Це все? А нічого чіткішого ви сказати не можете? — запитала вона.

Арсеніка струснула головою і заговорила вже звичайним голосом:

— Це і так вже багато. Більше, аніж ти хотіла дізнатися.

— Дякую. То я піду. До побачення.

— Зачекай, а твоя обіцянка?

— Обіцянка? Я ж кажу, я не заперечую, щоб ви спробували завоювати прихильність Червоного Короля, навіть якщо перекинетеся на мене. Я б не радила так ризикувати, та вирішувати вам. Бувайте!

— Чекай! Як у тебе все просто! Я не зможу відтворити твій образ без плаща Вогню.

— Плаща я вам не обіцяла, — обурилася Марічка.

— Помиляєшся, люба, — нахабно всміхнулась Арсеніка, — плащ — це підтвердження того, що Король хоче, щоб ти була поруч. Ти мусиш віддати мені його як виконання своєї обіцянки. Без плаща Вогню я не зможу перетворитися на тебе.

Марічка сіла на лавку і замислилася. Відмовити Арсеніці якось негарно, та і може бути небезпечно, адже вона — чаклунка. А погодитись і віддати плаща…

Якби Вогонь дізнався, напевне, він би не просто образився, а розлютився неабияк! І все-таки Марічка ж могла просто загубити плаща, просто забути його в Арсеніки. Можливо, Король не дізнається, що вона віддає його подарунок для здійснення підступного плану чаклунки. Марічка запитала:

— А скажіть мені, будь ласка, чому ви так хочете опинитися поруч із Вогнем?

Вона не надто сподівалася почути правду. Арсеніка відповіла питанням на питання:

— Ти коли-небудь кохала?

— Навряд чи.

— Отже, ти не зрозумієш мене.

Марічка скинула плаща і простягнула його Арсеніці. Лише попрохала:

— Почекайте хоч трохи, перш ніж почнете здійснювати свій план. Буде краще для нас обох, якщо на той час я дістануся мого рідного краю. Це може статися дуже скоро, а може… Може — й ніколи.

Марічці не сподобалось, як при цих словах усміхнулася чаклунка, але вона вирішила не звертати уваги, можливо, просто здалося… І Марічка пішла тим шляхом, який на прощання їй вказала Арсеніка.

25. Гори Скаженого Дракона

Усе було б добре, та доріжка раптом загубилася в непролазних хащах. Довелося обходити. І ці чагарники аж ніяк не були схожими на Зелене Королівство. Принаймні Марічка не так його уявляла. Вона блукала, вишукуючи стежки чи хоча б ділянки лісу, де можна безпечно пересуватися. Ночувати довелося на дереві, бо вовки блукали неподалік, лякали своїм завиванням.

І лише наступного дня дівчина вийшла з цього непривітного лісу. Несподівано вона побачила невеличкого згорбленого дідка.

— Дідуню, здрастуйте! — зраділа Марічка.

— Доброго дня, дівчино! Чого це тебе в наші краї занесло? Бачу, ти не з гір. То й не ходи туди!

— Та мені не треба в гори. Мені б до Зеленого Королівства!

— Хе-хе-хе! А чого ж ти сюди йдеш, коли тобі зовсім в інший бік потрібно? — тоненько захихотів дідусь.

— В інший бік? — Марічка розгубилась. — Але ж чаклунка сказала мені, що сюди. Чи я зовсім збилася з дороги?

— Чаклунка, кажеш? А що за чаклунка така? — поцікавився дідок.

— Руда, як і я. Арсенікою назвалася.

— Е, дівчинко, невипадково вона тебе сюди заслала, згубити хотіла.

— Згубити? Навіщо ж їй моя смерть, коли вона все отримала, що у мене просила?

— Цього вже я не знаю. Ти ліпше сама поміркуй, може, щось і надумаєш, — відповів старий.

— Лиха вона. Я так і знала, а піддалася на хитрість! — скрушно зітхнула Марічка.

— Ну чому ж лиха? Просто вона живе як уміє. У неї ж батько хто?

— Хто?

— Болотяний Король. Ото вже підступна істота! Він кого хоч затягне у трясовину, не пожаліє. А матінка Арсеніки твоєї — відьма. Лишилась дівчина сама-одненька рано, хоч батьки й живі. Їм не до неї. От і живе як уміє.

— А ви звідки про все те знаєте?

Дідок знов засміявся тихенько і промовив:

— А як же мені не знати, хто у моєму лісі живе? А ти йди он до тої берізки, а звідти — на схід сонця аж до соснового лісу. Краєм лісу дійдеш до великої синьої скелі. Ото ту скелю минай швидко, бо там Вітер живе. Він пожартувати любить. Як схопить тебе та занесе кудись — не знайдеш дороги назад. Отож обходь скелю хутко, не підіймайся на неї. А звідти — трохи на південь, кроків за сто — річка. Йтимеш уздовж річки днів зо три, не зважай, що вона вилятиме та повертатиме то туди, то сюди, не відходь від неї, бо заблукаєш. А прислухаєшся до моєї поради — до Зеленого Королівства таки дістанешся. Як кого зустрінеш, хто казатиме, що не туди йдеш, то ти не слухай, бо тобі вже шляху назад немає. Спробуєш шукати інший шлях — натрапиш на чорних, можеш не сумніватися. А то й забредеш прямісінько в їхні володіння — у Гори Скаженого Дракона. Все запам’ятала?

— Нібито. На схід до лісу, повз синю скелю, на південь до річки і вздовж річки аж до самого Королівства. Так?

— Авжеж, — доброзичливо кивнув дід. — Щасливої дороги, дівчинко!

Не встигла Марічка запитати ще щось, чи хоч подякувати, як він сховався за ялинку і зник. На лісовика схожий. Так воно і є, напевне. А вони і добрі бувають, і підступні. Цей, видно, з добрих.

Вона пішла вказаним шляхом. Нікого більше дорогою не траплялось, і це було непогано. Марічка побоювалася тих чорних. Вона пам’ятала зустріч на чиємусь темному подвір’ї з юнаком, від якого її врятував Вогонь. А тепер хто порятує? І вона поспішала. Лише біля синьої скелі не втрималася — трохи притишила ходу, бо Вітер здавався їй найромантичнішим із Вищих. Спокуса зійти на гору не полишала Марічку, і кожен крок був для неї перемогою над цікавістю. Розум підказував їй, що хто-хто, а Вітер спробує скористатися з можливості взяти за дружину дівчину з Реальності. Останнім часом вона почала здогадуватися, що одруження з нею може якимось чином допомогти Королю посилити свою владу над цим світом.

Такі міркування примусили Марічку прискорити кроки. Та, схоже, вона спізнилася. Сірий вихор мчав до гори. Король! Дівчинка миттю присіла і відповзла під кущ ялівцю. Вітер облетів гору і сів на камені недалеко від Марічки. Він посміхався. Його русяво-попелясте волосся розвівалося. Навряд чи можна було назвати його красенем. Ні, але щось романтичне у ньому таки було. Марічка зацікавлено розглядала його профіль і при цьому не наважувалася поворухнутися. Тільки б не помітив! Вітер підвівся — і Маріччине серце завмерло. Але їй пощастило. Король знову перетворився на сірий вихор, злетів на верхівку скелі й зник у печері.

Дівчинка потихеньку поповзла між деревами й кущами, а потім схопилась і швидкими кроками попрямувала до річки, що виблискувала неподалік, як і казав дід.

Вона пройшла вже немало, коли почула звук, від якого все всередині стислося — жалібне драконяче гудіння. Роки два тому вона із впевненістю сказала б, що це голос її любого Кульбабки, але зараз чи могла вона відрізнити його від інших? «Триматися річки! — казав розум. — Нікуди не звертати!» Марічка йшла, хоч було важко не зважати на свої здогади. А з іншого боку, то може бути й пастка. Адже вона чула, що Гори Скаженого Дракона дуже небезпечні, що вони заманюють людей. Цілком можливо, що то зовсім не дракон плаче, а просто чути завивання вітру в якійсь розщілині. Дивне завивання вітру, але й гори ті непрості.

Дівчинка вагалася недовго. А тоді припинила розмірковувати і побігла зовсім не туди, куди звертала річка. Марічка бігла рятувати дракона. Звісно, якщо то був голос дракона.

Гори виглядали порожніми й мертвими. Тут не росло жодної рослини, навіть моху не було видно — все сіре навколо. Гудіння припинилось, але Марічка бігла в тому напрямку, звідки воно щойно долинало. Бігла, поки могла бігти прямо, але коли вузька доріжка обірвалася, стало зовсім незрозуміло, куди рухатися далі. Попереду була порожнеча, широка ущелина. А що праворуч? Що ліворуч? Марічка пробігла трохи в один бік, потім у інший — і зрозуміла, що не зможе обійти безодню, хіба що піднятися на пагорб і згори оглянути місцевість. Так вона і зробила. Дертися вгору виявилося нелегко: камінь був слизьким, та дівчина чіплялася за виступи й лізла. Коли вона опинилася на вершині та озирнулася навколо, то побачила вдалині кольорові цятки — людей і дракона — і зрозуміла, як може дістатися туди. Але вона збагнула і ще одну річ: так само добре, як вона побачила все з пагорба, могли побачити і її. Вона впала, притислася до холодної скелі і поповзла вниз. Обходити довелося довго — щоб дістатися мети, потрібно зробити неабиякий гак. І Марічка йшла, обережно ступаючи по слизькому камінні, дерлася по схилах, падала і підводилась — і знову йшла. Нарешті вона побачила скелю, до якої прямувала, прихилилась і обережно побігла між каменями. На диво, коли дівчина вже була неподалік від дракона, поруч не помітила жодної іншої істоти. Вона наблизилась і тихенько свиснула. Дракон ледь-ледь повернув голову, навіть не відриваючи її від каменю.

— Невже? — ледь чутно промовила Марічка, потім підхопилась і без жодної обережності кинулася до свого дракона. Так! Це був її Кульбабка. Шкіра його потьмяніла і стала майже коричневою, але цю любу здоровенну морду зі здивованими очами Марічка не могла не впізнати. Дракон щось муркотів. Щось розчулене і тривожне водночас. І раптом його муркотіння переросло в гарчання з погрозливим присвистом. Таких звуків від Кульбабки Марічка не чула ще ніколи, але знала, що вони значать, бо вивчала мову драконів, коли жила в Червоному Замку. І вона підхопилася, стискаючи поводиря — єдину річ, яку могла використати як зброю. До неї сунули істоти, які могли б називатися людьми, але не були ними насправді. Всі вони виглядали надзвичайно красивими, їм пасувало дивне вбрання з пошматованої чорної шкіри, але разом з тим щось у них відчувалося неприємне, відразливе. І це враження посилював холодний липкий туман, що розповзався від їхніх ніг навсібіч.

Марічка вирішила довго не чекати і кинула поводиря — бумеранга. Він влучив у голову одному з чорних — юнакові з розкосими очима і стрижкою-ірокезом. Той похитнувся, але утримався на ногах, пригладив рукою свого ірокеза і швидше пішов на Марічку. Вона кинула бумеранга знов і збила таки нападника з ніг. Та це лише розлютило інших і вони прискорили наступ. Дракон через силу підвів голову і випустив струмінь пари. Чорні відстрибнули, але вже наступної миті з посиленою люттю мовчки посунули вперед. Дракон спробував дмухати полум’ям, але сил вже не мав. Схоже, він витримав неабиякий наступ чорних. Він лежав на самому краєчку скелі, й це дало йому змогу не підпускати ворогів, адже вони не могли наблизитися ззаду. Та піднятись у повітря Кульбабка вже не мав сил, схоже, його підстрелили. А як врятуватись, якщо дракон не може захищатися й літати? Чорні вже були зовсім поруч, і Марічка вагалася, чи не вдатися до захисту за допомогою вогню. Вогонь! Вона вигукнула:

— Вогонь покарає вас, якщо хоч хтось торкнеться до мене! Він наказав розповсюдити звістку, що я — під його захистом!

Чорні завмерли в нерішучості. Поміж ними поповзли шиплячі та каркаючі звуки — вони розмовляли своєю неприємною мовою. А потім жінка з гривою сірого волосся промовила:

— Ми думаємо, Вогонь може й не дізнатися, де пропала дівчинка, яку він захищав. До того ж, ходять чутки про безмежну невдячність цієї дівчинки.

За жестом її руки чорні пішли у наступ…

Марічка зрозуміла — у неї немає вибору, заплющила очі й звела долоні так, ніби щось тримала в руках. І наступної миті з долонь зірвався спалах, що відразу ж полетів у жінку з сірим волоссям. Вона пронизливо заверещала і стала відповзати назад, за камені. За нею відступали інші — кожен, до кого торкався наступний спалах. А дівчинка створювала нові й нові вогненні кулі й посилала їх у ворогів. Вони бояться вогню! Схоже, це єдине, чого вони бояться!

Коли на відкритій площині скелі не лишилося жодного чорного, Марічка заговорила на вухо драконові:

— Вони незабаром залижуть рани і знову виповзуть на бій. Можливо, їх буде більше. Обійти їх ми не зуміємо. Ти міг би пролетіти хоч трошки?

Кульбабка слабо поворухнув головою, що означало «ні».

— Кульбабочко, любий, давай спробуємо! Що в тебе болить, куди тебе поранено?

Дракон вказав очима на лапу, слабо поворухнув крилом. На боці також була рана, та, схоже, неглибока. Чорні знов потроху виповзали з-за каміння. Марічка час від часу відстрілювалася від них спалахами, та розуміла, що незабаром її вогненна енергія скінчиться. Вона підійшла до краю скелі й поглянула вниз. І мало не скрикнула: там, удалині, була зелена лука і текла річка. Можливо, та сама річка, яка веде до Зеленого Королівства. Але як потрапити туди?

Вона знов заговорила до дракона:

— Спробуй зібрати останні сили і спланерувати зі скелі! Так ми обоє врятуємось. У нас немає вибору!

Зібравши сили, дракон розвернув своє величезне, вкрите лускою, тіло до урвища. Марічка залізла на його спину і міцно вчепилася за шию. Коли вона озирнулася, то побачила кількох чорних уже зовсім поруч.

— Стрибай! — не своїм голосом гукнула вона, і дракон зірвався зі скелі. Перші миті Марічці здавалося, що все марно, що Кульбабка не зуміє утриматися в польоті, просто впаде на землю, і все скінчиться. Але величезні крила таки спіймали потоки повітря і дракон почав планерувати вниз.

Вони приземлилися біля річки. Марічка чула, що чорні не ходять зграями де-небудь, окрім своїх гір. Отже, якщо хтось із них спробує її переслідувати, це вже буде не так страшно. Вона напоїла дракона і віддала йому залишки їжі з торбини. Вечоріло, Марічка лежала на траві і розмовляла з Кульбабкою. Жаль, він по-людськи не вміє говорити! Вона намагалася зрозуміти, яким чином дракон Червоного Короля опинився в цих страшних горах. З якою метою послав його Король у цьому напрямку? Можливо, Кульбабка поспішав до Марічки і вирішив летіти навпростець, а над горами його збили чорні. Якщо це так, значить, Вогонь знає, де Марічка, і здогадується про її плани?

26. Зелене Королівство

Ця ніч виявилася напруженою. Військо Чорної Королеви, програвши бій одному дракону і одній дівчині, мріяло про реванш. Врятувало Марічку з Кульбабкою лише те, що чорні виповзали з темряви лише утрьох-вчотирьох, не більше. До ранку не довелося дівчині поспати й години. А на світанні вона умовила дракона вирушати в путь. Що далі від цих гір — то ліпше, безпечніше. І вони йшли, поки мали сили. Спали по черзі. Ближче до світанку чергував Кульбабка. Марічка прокинулася від тривожного драконового свистіння.

З-за кущів бузини з’явилися двоє кумедних чоловічків у зеленому і суворо запитали:

— Хто ви і з якою метою порушуєте кордон Зеленого Королівства?

— Мені потрібно особисто до Короля, просити про допомогу, — відповіла дівчина.

— Здайте зброю і йдіть за нами!

Марічка віддала поводиря — бумеранга, і чоловічки разом пронизливо свиснули. На галявині виросли, наче з-під землі, двоє чорнявих зеленооких дівчат. Ці красуні в зелених сукнях вправно обшукали Марічку, а потім повели її стежками, що петляли і кружляли, бігли то вгору, то вниз. Так, звідси тепер самостійно й не вийдеш. Хіба що дракон винесе, але поки що дракон не може літати.

На диво, Кульбабці дозволили лишитися з Марічкою, і він слухняно тупцяв позаду. Щоразу, коли він застрягав між дерев, а це траплялося частенько, котрась із дівчат озиралась і, махнувши рукою, змушувала дерева розступатися.

І от нарешті перед подорожніми з’явилася величезна галявина, вкрита барвистим живим килимом з різноманітних квітів: великих і маленьких, скромних і розкішних. Посеред галявини височів трон. Марічка довго його роздивлялася, поки зрозуміла, що він сплетений із живих рослин. Ті рослини спокійнісінько собі продовжували рости і квітнути.

Аж ось чийсь голос згори повідомив:

— Король іде!

Зеленоокі дівчата враз присіли і торкнулися руками трави. Марічка спочатку й не зрозуміла, що це мало значити. Усвідомила лише тоді, коли трава, за мить витягнувшись вгору, обплела її руки й ноги наче цупкими мотузками. Кульбабка виявився обплетеним ще дужче, все його тіло і морду обвивали ліани. Дівчата погладили драконову шию і ніжно з ним заговорили. А поруч із Марічкою з’явився юнак у золотому з зеленим, і привітно промовив:

— Не бійся, дівчино, наш Король тобі зла не бажає. Це лише наш захист на випадок, якщо у тебе недобрі наміри.

— Сподіваюся, це не надовго, — зітхнула Марічка. Вона побоювалася знову потрапити в пастку. А на галявині з’являлися нові й нові мешканці лісу. Сюди прийшло багато дівчат, не менш гарних за тих двох красунь, що супроводжували гостю і дракона. Марічка зацікавлено розглядала їх: он ті, напевне, — мавки, як і ці дві, а ті, схоже, — водяниці або русалки. А хто ж оті троє у червоних чобітках, що на гілках розсілися? Приплентались дві бабуні з руками, схожими на сухе гілля, і злими довгоносими обличчями, а за ними — молодші жінки, такі ж непривабливі, навіть страшні, у коричнево-сірому лахмітті. «Може, то кикимори?» — подумала Марічка. З’явилися дідки, мабуть, лісовики, але роздивитися їх було непросто, так вправно вони ховалися між трав і кущів, хоч ніби й не ховалися. Парубки тут були також різні, і привабливі, з пишними кучерями, у розшитому різнокольоровим листям вбранні, і неприємні, у мокрому одязі, у водоростях, замотані риболовецькими сітями. Були й дітки, але вони виявилися зовсім не схожими на потерчат, про яких говорять у казках. Ця малеча не дуже відрізнялася від звичайних людських дітей, так само бігала по галявині, усіх зачіпаючи, і зацікавлено зупинялася біля гостей — Марічки й дракона.

Тварин і птахів тут було не злічити. Аж раптом галас і різноголосі співи припинились — і в цілковитій тиші на галявину зайшов Зелений Лісовий Король. Це був величезний дядько з зеленою бородою і веселими зеленими вусами. Його невеличкі меткі оченята сміялися. Вбрання Короля спліталося з різноманітних гарних і духмяних рослин.

— Ну хто тут до нас у гості завітав? — поцікавився Король, сідаючи на трон. Марічка відчула, що трави відпустили її ноги, і ступила кілька кроків до трону.

— Я… ваша величносте, моє ім’я Марія. Я думаю, мені не варто сподіватися, що ви не чули про мене. Я — дівчинка з Реальності.

Щойно вона це промовила — як галявина загуділа безліччю голосів. Тут можна було почути і подив, і обурення, і радість, та найбільше — просто шалену зацікавленість, адже навряд чи хтось тут знав, що може принести до Королівства Маріччин прихід, проте більшість знали, що це диво — дівчинка з Реальності — десь є.

Один суворий погляд Короля змусив усіх принишкнути. Марічка провадила далі:

— Мені необхідна ваша допомога, адже лише Вищі можуть мандрувати між світами. Могли б ви перенести мене в мій рідний світ, що тут зветься Реальністю?

— Я міг би, звісно, — замислено промовив Зелений Король. — Але хтозна, чи зроблю це. Йди-но сюди, Марічко.

Дівчина несміливо підійшла близько до Короля, він нахилився і промовив їй у саме вухо:

— Якщо мені ніхто не заважатиме, то я перенесу тебе до твого світу! — потім він сів знову прямо і вигукнув: — Три дні гуляємо! А на четвертий день я повідомлю про своє рішення! Королівський обід для гості!

Тієї ж миті посеред галявини виріс стіл із живих переплетених гілок, і лісові мешканці взялися носити на той стіл усі їстівні дива цього Королівства. Король поглянув на Кульбабку, ніби лише зараз його побачив, і мовив:

— Відпустіть нарешті цього дракона. Та подбайте про нього, рани полікуйте.

Далі він замислено сидів на своєму найвищому місці і з посмішкою дивився на всі приготування.

Ще не доводилося Марічці так гуляти три дні підряд. Спала вона зовсім потрошку, бо до пізньої ночі лісовий народ співав пісні й веселився. Смачна їжа з’являлася ніби сама собою. Поїли, подрімали під тихі наспіви і побігли всі на річку — плавати, грати у всілякі жваві ігри, потому — обід, знову пісні і таємничі старовинні казки, гойдання на сплетених вербових гілках…

Марічка прокинулася на четвертий день, і їй здалося, що хтось сидить на пеньку ліворуч, але коли вона озирнулася, то нікого не побачила. Може, Перелесник? А може, видіння, гра уяви спросоння. Вона пройшла повз сплячих підданих Зеленого Короля і з півгодини шукала того дуба, де, як їй казали, ховався вхід до Королівського палацу. Велике дупло темніло у двох метрах над землею. Це і був вхід. Марічка постукала по стовбуру дуба і гукнула:

— Я мушу побачити його величність!

Вона очікувала, що зараз вигляне з дупла охоронець, але Зелений Король визирнув сам, махнув Марічці рукою і знову зник у дуплі. За мить він виріс прямо з-під землі, неначе великий гриб.

Марічка привіталась і запитала:

— То я можу розраховувати на вашу допомогу?

— Ходімо, — відповів Зелений. Вони вийшли на берег озера. Король взяв Маріччину руку і зосереджено промовив: — Мандрівка не з легких. Ти готова?

Дівчина кивнула. І світ навколо почав змінюватися. Ще нічого не зникло і не з’явилося нового, але ліс і озеро стали схожими на марево, на відображення у помутнілому дзеркалі. Раптом звідкись долинув голос:

— Ще є шанс відмінити перенесення.

Марічка впізнала цей голос. Зображення навколо знову стало чітким.

— А ти не міг з’явитися раніше? — сердито поцікавився Зелений Король. Вогонь сидів неподалік на пагорбі і спостерігав. Марічка не могла повірити, невже все марно? Їй вже було байдуже, що нахабно поводитися з Вищими — дуже небезпечно. Вона вигукнула:

— Я думала, Зелений Король — найкращий, порядний. А ви знали, що Вогонь з’явиться, і чекали на нього? То видали б мене йому з самого початку! Навіщо були всі ці три дні розваг? Чи, може, намагалися для чогось затримати мене тут? Напевно, Вогонь був дуже зайнятий і йому було не до мене!

Зелений похмуро дивився на Червоного Короля. На Марічку, схоже, він взагалі не звертав уваги. Нарешті промовив крізь зціплені зуби:

— У тебе було три дні. Але ти дочекався миті, коли і ця дівчинка, і я сам повірили в те, що їй вдасться нарешті повернутися додому.

Вогонь посміхнувся:

— Я можу забрати її додому. У мій палац. Але вона поки що не хоче до мене повертатися.

Марічка ще мить дивилася на цих двох королів, а потім побігла. Куди — вона не знала. Через сльози вона не бачила, куди біжить.

Минуло багато часу, поки вона усвідомила, що вже не може бігти. Дівчина впала на землю під сосною і довго-довго плакала. Коли вона вже зовсім знесиліла і почала засинати, маленьке деревце схилило гілки до її обличчя і заговорило:

— Король справді хотів тобі допомогти. Він здогадувався, що Вогонь може втрутитись, але сподівався, що цього не станеться. Він не може піти проти волі Вогню, бо ліс потрібно берегти від пожеж.

Марічка жалісно поглянула на деревце, підвелась і пішла далі. Хоча тепер вона вже зовсім не знала, куди їй потрібно.

Адже її сподівання на допомогу когось із Вищих виявилися марними. Вогонь однак не дасть нікому допомогти Марічці. Вона так ішла, аж поки не побачила попереду велике урвище. Вже сутеніло. Сльози знову бігли по її щоках. І вона закричала що було сили:

— Вогонь!

Її голос полинув удалину, прорізаючи темну порожнечу. Мить нічого не відбувалося. Потім вона почула голос:

— Я слухаю тебе, — він стояв неподалік і дивився на неї незворушно, ніби нічого й не сталося.

— Навіщо? Навіщо ти знущаєшся з мене? — запитала Марічка крізь сльози. Червоний Король відповів незмінно спокійно:

— Я не знущаюся. Ти даремно так думаєш.

— То відпусти мене!

— Не можу.

— Ти не можеш?!! — Марічці здалося, що вона от-от кинеться на короля і подряпає йому обличчя.

— Ти знаєш, хто я, — відповів він. — Вогонь не відступає. Я можу рухатися лише вперед. Або зупинитися. Це я і зробив. Я зупинився, щоб ти мала час зрозуміти все. Ти прийшла сюди сама, щоб змінити своє життя. Ти мені потрібна. І я не відступлюся від своєї мети.

Він зник, щойно промовив останнє слово, і Марічка, сповнена відчаю, лягла спати одна-однісінька біля урвища. Засинаючи, вона зрозуміла, що десь під урвищем є джерельце, почула його тонкий мелодійний голосок. І крізь сон подумала, що у цього джерельця також є господиня з Вищих — Королева Вод. І колись давно Вогонь знайомив Марічку з нею. Так, він з нею товаришує, але вона здалася Марічці доброю. Можливо, у неї і справді чуйне серце, тоді можна попросити її допомоги, адже кому, як не їй, під силу протистояти Вогню. Навряд чи вона погодиться, але…

27. Вогненна сутність

Марічка спала. А з урвища лізли четверо чорних. Дівчина прокинулася від пронизливого неприємного звуку — це скрикнула від болю одна з хижих істот. Снопи іскор вражали прислужників Чорної Королеви, ті верещали і зривалися в урвище. Незабаром настала тиша. Вогонь знову врятував Марічку.

Щойно трохи розвидніло, дівчина поглянула в урвище. Як і сподівалася, не побачила жодних слідів чорних. Вона пішла вздовж урвища, розмірковуючи, як знайти Королеву Вод. Згадала, як збиралася подивитися на околиці зі спини дракона, але ж залишила пораненого Кульбабку під доглядом зеленого народу. Він одужував швидко. Так що він не пропаде! А от вона сама…

Удалині замерехтіла на сонці річка. Дівчина мерщій побігла туди, довго говорила з річкою, прохала про допомогу — і все без відповіді. Тобто річка про щось постійно говорила, наспівувала, та Марічка не знала мови води, отже, так нічого й не зрозуміла.

Раптом щось зблиснуло над водою. Риб’ячий хвіст! Такий великий! Водяниця! Вона випірнула біля берега і відповіла на Маріччине прохання:

— Королева Вод зараз не зможе допомогти тобі, бо у неї багато справ. Весна. До того ж, риба померла в кількох озерах. Чорна хвиля наступає. Навряд чи тобі варто розраховувати на чиюсь допомогу.

Водяниця плеснула хвостом по воді і пірнула.

Марічка зрозуміла, що насувається якась небезпека, щось, чого бояться всі. І втекти нікуди. Вона не знала, як далі діяти. Вирішила повернутися до Зеленого Короля по дракона. Лише б забрати Кульбабку — а там і вирішила б, куди податися. Може, повернутися до Білого Королівства? Вона зі щемом у серці згадала Принца Сніга. Чи чекає він на неї? Чи радий буде її поверненню? Необхідно забрати й свого бумеранга-поводиря. А Кульбабку можна буде відпустити відразу, щойно вони дістануться першого снігу. Лижі б там десь дістати хоч поганенькі. Та про це ще зарано думати.

Марічка навіть не уявляла, як несвоєчасно розмірковувала вона про мандрівку на північ. Вона й гадки не мала, що з хащі за нею стежать багато пар очей. І всім тим істотам дано один наказ: доторкнутися до дівчинки з Реальності. Лише доторкнутися! Але досі їм це не вдавалося, тому їхня Королева лютувала. І кожен із чорних мріяв помститися Марічці і вислужитися перед своєю господинею.

Вони кинулися на неї всі разом. Дівчина встигла лише скрикнути. І знепритомніла.

Потім були різні відчуття: неприємна слабкість, як під час сильної хвороби, згодом порожнеча, а за нею — жар. Усе всередині і зовні горіло. Було спочатку боляче, а потім — просто дуже гаряче. А потім — знову забуття.

Перше, що побачила Марічка, опритомнівши, — троянди. Навколо їх було не злічити. Рожеві, жовті, жовтогарячі, червоні… Такі духмяні! Вогонь схилився над нею, і її обличчя спохмурніло.

— Вибач, я не знав, що вони нападуть на тебе вдень. Я не міг постійно триматися поруч і не встиг.

— Не встиг що?

— Відбити їхній напад. Ти спробуй тільки вислухати все спокійно.

Вогонь замовк. Марічка відчула, що не здатна зараз вислухати його спокійно. Вона спробувала підвестись, але її спіткало дивне відчуття — схоже, вона не володіє своїм тілом. І взагалі, щось не так.

Вогонь мовчав.

— Поясни мені! Що відбувається? — скрикнула Марічка.

— Я врятував тебе. Але зробив це єдиним можливим чином — подарував тобі вогненну сутність. Вона постійно боротиметься в твоєму тілі зі смертю. Адже ти знаєш, що один дотик чорного — і людина, та й будь-яка істота, не здатна вижити. А на тебе їх накинулося штук двадцять. Тому тобі потрібно навчитися жити далі за допомогою вогненної сутності, стати з нею одним.

«Знову щось таке незрозуміле!» — втомлено подумала Марічка. Вона вже не мала сил боротися навіть у своєму серці. Вона зрозуміла, що знаходиться в Червоному Королівстві і навряд чи скоро зможе побачити якісь інші краї.

Довелося вчитися бути єдиним цілим із якоюсь вогненною сутністю! Марічка вже майже забула, що то за вогненні сутності, які вони мають властивості, і тепер доводилося все вивчати заново. Єдина неприємність: вивчати, випробовувати все потрібно на собі. І кожна помилка мала несподівані і неприємні наслідки. Іноді Марічка не помічала, як втрачала контроль над вогненною сутністю, і та починала нестерпно пекти зсередини. А іноді, навпаки, вгасала, і от тоді починалося найгірше: Марічка впадала в довгу лихоманку, і лише Вогонь рятував її. За крок до смерті він боровся за Маріччине життя і витягував її з чорної прірви знов і знов. Аж поки вона навчилася. Зріднилася з вогненною сутністю і перетворила її на частину себе самої. І от тепер вона могла більше, вона керувала полум’ям, відчувала його. Але вже не могла повернутися навіть до Білого Королівства, до любого Принца. Тепер Марічка бачила лише шлях уперед, мала стати Дівою Вогню, а згодом, можливо, навіть вийти заміж за Червоного Короля. Все це виглядало сумно і безнадійно, якщо довго про це думати. Тому Марічка рідко дозволяла собі думати про такі речі.

Частіше вона намагалася бути веселою. Кульбабка вже давно повернувся до Червоного Замку і чекав на її одужання. Тепер, коли пошук можливості повернутися додому закінчився поразкою, дівчина почала літати на драконі просто для задоволення. І часом дивувалася, скільки всього цікавого вона бачила вперше, які дивовижні краї є в цьому казковому світі!

Одного разу вона зустріла Короля Вітра. Сірий вихор облетів навколо Кульбабки з Марічкою і перетворився на юнака з попелясто-русявим волоссям. Він летів поруч із драконом і поглядав на Марічку. Дівчина привіталася. Сірі очі Короля стали синіми, він посміхнувся:

— Хочеш політати по-справжньому?

— Та ми з драконом ніби й так непогано літаємо, — відповіла Марічка і легенько плеснула Кульбабку по боці, він помчав як лишень міг. Дівчина міцно тримала його за шию, у вухах свистіло від швидкості. Сірий Король ніби зник, але раптом з’явився прямо перед драконом, той ледь устиг відвернути вбік.

— Ти це називаєш «непогано літаємо»? — насмішкувато запитав Король. Марічка зрозуміла, що не варто було з ним гратися, але тепер уже пізно. Він підморгнув:

— Вітер покаже тобі, як воно — літати! Ти ніколи цього не забудеш!

Він обхопив її за талію і помчав угору. Дракон марно намагався їх наздогнати, відчайдушно махаючи крилами. Незабаром бідолашного Кульбабки вже не було видно. Марічка щосили вчепилася за Сірого Короля і заплющила очі. Він летів, як ракета. Аж ось, коли стало вже холодно від неймовірної висоти, він на мить завис у повітрі. Марічка розплющила одне око. Вітер дивився на неї з посмішкою. Його очі мінилися розмаїттям відтінків від світло-сірих до синіх. Це було доволі дивно.

— Не бійся, і ця пригода тобі сподобається!

Марічка спробувала послухатися. Вітер обійняв її міцніше і вони полетіли серед хмар, поступово знижуючись. Швидкість і досі була шаленою. Однак Марічка тепер крізь примружені щілинки очей бачила білі хмари навколо, ліси, ріки і гори внизу. Раптом, озираючись навсібіч, вона не побачила Вітра. Її серце тьохнуло від страху, що ось зараз вона впаде зі страшенної висоти. Але політ тривав. Схоже, Вітер помітив вираз Маріччиного обличчя, бо вона почула над вухом його голос:

— Я тут! Нікуди не подівся. Спробуй уявити, що ти сама літаєш, ніхто тебе не тримає. Лети, як тобі самій захочеться, а я постійно непомітно буду з тобою.

Це виявилося неперевершено! Марічка притишила швидкість і ніби пливла в блакиті неба, потім наважилась — і стрілою помчала вгору, між хмари, потім — вниз. Вона спробувала зависати над землею, як птах над ріллею. Птахи тримаються на теплих потоках повітря, що піднімаються від ріллі, а Марічку тримав Вітер. Коли б вона бачила, що час від часу він підтримує її лише однією рукою, то, напевне, злякалась би, але Сірий Король лишався невидимим. Марічці раптом захотілося пірнути вниз, як пірнають у море зі скелі. І вона спробувала. Поступово прискорюючись, дівчина зрозуміла, що її вже ніхто не тримає. Її охопив жах і вона несамовито закричала:

— Во-ого-о-онь!

Вона й сама не усвідомлювала, чому покликала його. Червоний Король з’явився відразу, перетворився на височенний сніп полум’я, щоб спіймати дівчину. Але її перехопив Сірий Король. Вона раптом побачила його похмуре обличчя. Очі були темно-сірі. Вітер ступив на землю і відпустив Марічку. Вогонь тепер стояв поруч у своєму звичайному вигляді — рудий юнак у червоному. Він взяв дівчину за руку і поставив позаду себе. Вітер усміхнувся. Це була не дружня посмішка.

— Ти хотів спалити свою дівчинку з Реальності?

Червоний Король прошипів:

— Не смій наближатися до неї!

— Чому? — далі всміхався Вітер. — Я не скривдив її. Навпаки, їй сподобалося літати зі мною! Чи не так, дівчинко?

Марічка мовчала. Сірий Король тепер дивився їй у вічі серйозно, навіть, схоже, ображено:

— Ти марно злякалася, я б тебе однак спіймав. Не варто було кликати його!

Потім помовчав трохи і додав:

— Коли б я тебе не підхопив, він би спалив тебе. Зізнайся, Вогню, вона б згоріла, впавши у твоє полум’я!

— Ні, — відрізав Червоний Король. — Вона б не згоріла.

Вітер зацікавлено поглянув на дівчину:

— Невже ти — вже Діва Вогню?

За неї відповів Червоний Король:

— Ні! Тебе це не стосується. Не чіпай її, бо я спалю все, що є на твоїй синій скелі!

Марічка побачила, що очі Вітра стали чорними, як грозова хмара.

— Тобі краще не ворогувати зі мною, бо куди вітер віє, туди і полум’я несе, затямив?

— Я знаю закони світу! — промовив Червоний Король, стискаючи кулаки. — І знаю, що воювати ми не можемо. Однак попереджаю тебе, Марічка — моя, і ніхто не забере її в мене.

Він ступив крок уперед і заговорив тихо, майже на вухо Вітрові:

— Тобі відомо, що коли вона стане Дівою Вогню, ми матимемо велику силу разом — вона і я. Чорних дедалі більше, скоро доведеться битися з ними. А тобі навіщо більше могутності? Ти — вільний, літаєш, де заманеться… Не чіпай мою дівчинку з Реальності.

— Взагалі-то, я і не збирався, — знову всміхнувся Вітер. — Просто вирішив погратися. Ну добре, бувайте, — він махнув рукою, перетворився на сірий вихор і зник угорі.

Червоний Король лагідно пригорнув Марічку і промовив:

— Ти б не згоріла, бо в тебе є вогненна сутність. Не вір йому. Я просто хотів врятувати тебе.

— Мені сподобалося літати, — тихо відповіла Марічка. — Але падати я більше не хочу.

До них наближався засапаний Кульбабка. Він майже впав біля Марічки, і жалібно зазирав їй у вічі. Червоний Король зітхнув:

— Ну ходімо вже додому!

Він змахнув плащем над Марічкою й Кульбабкою — і всі троє опинилися на подвір’ї Червоного Замку.

Життя у володіннях Червоного Короля вже здавалося Марічці зовсім непоганим, однак часом вона замислювалась: «А може, колись хтось таки допоможе мені здійснити мою мрію — повернутися додому?» Іноді вона згадувала про Арсеніку. Навіть одного разу наважилася запитати Короля, чи Арсеніка не з’являлась у Червоному Замку. Вогонь відповів: «Її тут немає», і Марічка зрозуміла, що вона навідувалася сюди, але Король не бажає про це розмовляти.

28. Відплата

А тим часом, як Марічка знову жила у володіннях Вогню, її друзі працювали на тяжкій роботі за обіцянку отримати теплий одяг та харчі на дорогу. Вони збиралися йти на північ, туди, де у Долині Білих Каменів люди шукають відповіді на свої питання.

Однак уже сплинув місяць, а господар не поспішав віддавати хлопцям зароблене.

— Попрацюйте ще трохи! Тут годують і спати є де! — з поблажливою посмішкою повторював він. — Теплий одяг дорого коштує, а вам хочеться задарма!

— А як же наша домовленість? — стримуючи гнів, запитав Пашко.

— Я що, відмовлявся від своїх слів? — роздратовано промовив господар. — Буде вам усе, що просили. Але треба ще попрацювати.

Так минали дні й тижні. Якось Пашко, Денис і Макс зібрались увечері за клунею, щоб вирішити, як діяти далі.

— Може, пожалітися на нього сільському голові або ще комусь? — запропонував Макс.

— І кому повірять, нам — чужинцям, чи заможному односельцю? — відповів Пашко.

Макс зітхнув:

— Я не знаю, але сидіти тут довше безглуздо! Домовлялися ж про місяць!

Денис кивнув і додав:

— Таке враження, що нам взагалі не збираються платити. Я ж казав, він не просто так час тягне! До нього ж купці часто навідуються та інші різні люди, може, хтось Пашка впізнав.

Макс похитав головою:

— Денисе, ти краще більше думай, а менше говори!

Раптом друзі почули приглушені голоси на подвір’ї.

— А я й думаю, якісь вони підозрілі! — напівпошепки промовив господар.

— Зараз підійдуть мої хлопці і будемо брати! — сказав хтось. — Нам ще винагороду за них дадуть!

Більше не було чутно жодного слова, але шарудіння кроків підказувало, що господар з незнайомцем пішли з подвір’я.

— Це про нас! — зі страхом промовив Денис.

— То що, тікаймо? — Макс поглянув на Пашка.

— Атож, — відповів хлопець. — І замерзнемо в снігах, не дійшовши до Долини Каменів. Хутко йдіть лісом до ставка, що за селом, сховайтесь у верболозі й чекайте на мене. Візьму зароблене і прийду.

Денис схопив Макса і побіг до ставка. Поки вони сиділи в кущах, Денис тремтів від холоду й хвилювання. Стара робоча куртка не гріла, грів тільки кіт, але ж він маленький!

Почувся звук кінських копит. Денис сіпнувся вийти зі схованки, але завмер. А що як то не Пашко? На вершнику був довгий плащ і капелюх.

— Ну де ви там? Поїхали вже, — сказав вершник. Пашко!

Вже дорогою Денис вдягнув старого, але теплого кожуха. Тепер мандрівка здавалася не надто важкою.

29. Долина Білих Каменів

Навколо все було біле-білісіньке, а значить — недалеко Долина Каменів. Денис якось поцікавився, чому Пашко ні в кого не питає, як дістатися до тієї Долини, і отримав відповідь, яка його здивувала:

— А хто тобі скаже? Коли сам її не шукаєш, то і не знаєш, де вона. Коли людина йде до неї, вона йде до людини.

— Нічого не зрозумів, — зізнався Денис. — Ти міг би пояснити якось чіткіше?

— Та що чіткіше? — розсердився Пашко. — От взяти, приміром, Червоний Замок — Дім Вогню, він мандрує світом, і ти ніколи не натрапиш на нього, якщо цього не захоче сам Червоний Король. А Долина Каменів мандрує Білим Королівством, але знайти її може кожен, хто шукає. І знаходить він її тоді, коли готовий отримати відповідь. Тільки мені іноді здається, що з тобою ми її ніколи не знайдемо, бо тобі постійно щось незрозуміло, а відповіді Білих Каменів — це як підказка, яку потрібно правильно зрозуміти.

Попри все, наступного ранку їх розбудив Макс, і що ж вони побачили? Навколо ще вчора було засніжене рідколісся, а сьогодні — біле-біле поле, на якому де-не-де виднілися великі крижини. Саме ті, що звалися Білими Каменями.

На крижинах були написи, але зрозуміти щось — неможливо. Пашко пояснив, що так просто відповіді не шукають. Спочатку потрібно знайти хатинку. Вона стоїть посеред Долини, і там зупиняються всі шукачі відповідей. Відпочивають і чекають, поки проб’є годинник. І лише тоді виходять на пошуки.

Хлопці пішли вперед. Власне кажучи, навмання. Минуло три години — і попереду з’явилася невеличка сіренька споруда. Зблизька Денис із Максом роздивилися, що вона складена зі сріблястого каміння. Всередині виявилося затишно, щоправда, не надто тепло. Знайшлося місце і для Ворона. Для коней тут було добудовано закуток, щедро встелений сіном. Розклали харчі на столику, розсілися на лаві, поїли. Годинник мовчав. Денис довго не наважувався промовити зайвого слова, та все-таки запитав:

— Ми що, справді чекаємо, коли той годинник подасть сигнал про вихід?

— Ні, просто так сидимо, — сердито відповів Пашко.

— Але ж годинник стоїть! — не витримав нарешті й Макс. — Як бачиш, на ньому цілодобово дванадцята!

— Послухайте, хлопці, — зітхнув Пашко. — Все тут створено Білим Королем і його придворними майстрами, вони знали, що робили. І ліпше буде, якщо ви не ображатимете їхній витвір своїми недоречними зауваженнями.

День тягнувся нестерпно довго. Хлопчики почали пригадувати все, що трапилося з ними в цьому світі. А спогади однак відносили їх до тих чудових часів, коли вони жили вдома і гадки не мали, яка неймовірна пригода на них чекає.

Вже сутеніло і всі почали дрімати, коли вдарив годинник. Хлопці підхопилися, налякані. Потім зрозуміли, що час настав, взяли смолоскипи і вийшли на подвір’я. Максиму смолоскип був не потрібен, він і так добре бачив у темряві.

— А ми не заблукаємо? — запитав Денис.

— Для того, щоб повернутися, досить іти своїми слідами. Ти не знав? — відповів Пашко. Останнім часом він став знервованим, щось його тривожило і, схоже, гнітило. Напевне, це було те питання, на яке він хотів знайти відповідь. Денис терпляче перепитав:

— А що, коли сніг замете сліди?

— Тут не замете. Це місце має свої правила. Доки хтось блукає у пошуках свого каменя, сніг не замете його слідів. Ідіть!

Виявилося, що кожен має йти сам-один і тримати своє питання в голові. У якому напрямку йти — то вже як серце підкаже. І вони розбрелися сніговою пустелею.

Пашко знайшов камінь швидко — не минуло й півгодини. Там було написано:

«Кого обрав у супутники — з тим аж до дня перемоги над спільними ворогами».

Першою Пашковою думкою було: «Може, це не той камінь?», але він чудово розумів, що тут можна знайти лише свій камінь. Але ж питання було чітким: «Як знайти рідних?», то чому ж така відповідь? Він наважився піти далі, пошукати ще каменів. Але марно блукав годину, і другу, й третю. Йому вже було дуже холодно і неприємно гуділо в голові. У тому гудінні Пашко чув: «Марно гаєш час. Повертайся.» І він пішов назад. Кроків за п’ятдесят побачив фігурку, яка поводилася доволі дивно: йшла в один бік, потім повертала, при цьому, схоже, гасила смолоскип. Пашко підійшов трохи ближче і впізнав Дениса. Він запитав, що це хлопчик робить.

Денис зрадів, коли побачив товариша:

— Поясни мені, що відбувається, — попрохав він. — Я знайшов камінь, але полум’я в смолоскипі згасло, щойно я присів, щоб прочитати відповідь. Я вирішив повернутися до хатинки. Боявся, що заблукаю в темряві, та смолоскип знову розгорівся ніби сам собою. Я повернувся до каменя. Та не встиг навіть нахилитися, щоб побачити, що ж там написано, як полум’я знову згасло. Я почекав, відійшов від каменя — і полум’я в смолоскипі відновилося. Щось не так із моїм смолоскипом. Дай мені твій, будь ласка. А може, не той камінь?

— Я думаю, тут справа в іншому. Дехто не дасть тобі можливості побачити відповідь. І інший смолоскип не допоможе.

— Дехто? Хто?

— Червоний Король.

І тоді нарешті Денис зрозумів, що цілий день турбувало його. Було відчуття, ніби якась неприємна думка ховалася від нього, і варто її згадати, напруга хоч трохи мала б зменшитися, але вона чомусь постійно тікала. Раптом Денис згадав, як попереднього вечора Пашко сказав про Замок Червоного Короля і зауважив, що ніхто не потрапить туди, якщо цього не захоче сам Король. Це й турбувало Дениса. Як же вони знайдуть Марічку, якщо вона справді у тому Замку? За іншими думками і розмовами ця думка заховалась, але тривога лишилась.

Зі смолоскипом Пашка справді сталося те саме: прочитати відповідь не вдалося.

— А що як попрохати про допомогу Макса? — пошепки запитав Денис. — Адже йому не потрібен вогонь, аби бачити в темряві. Ходімо до хатинки. Може, він уже там.

Але Макса не було. Хлопці пішли шукати його, та він не відгукувався. Почало сипати снігом, потроху замітаючи сліди.

— Значить, кіт повернувся! — сказав Пашко. — Ходімо й ми хутчій.

Довелося повертатися. Поки вони дійшли до хатинки, всі сліди замело снігом. Вже не відшукаєш камінь, на якому була відповідь на питання: «Як знайти Марічку, Іринку та „Скіфське сонце“?»

Макс сидів на лавці.

— Ну що, ти отримав відповідь? — поцікавився Денис.

— Отримав, — буркнув Макс.

— І яку ж?

— Це не важливо!

— Не важливо?!!

— Послухай, відчепися, — попрохав Максим.

— Схоже, у нас проблеми, — промовив Денис. — Ти не хочеш говорити на цю тему, і настрій у тебе — відразу видно, що не найліпший. А мені взагалі відповіді не вдалося прочитати. Ну скажи хоч, як ти сформулював питання?

— «Що я особисто можу зробити для того, щоб нам усім повернутися додому?» Таким було питання.

— І що ж?

— «Вчасно перейти на інший бік!» — вигукнув Макс. — Ти задоволений? Таку відповідь я отримав.

— Дивно… — Денис замислився.

Всі троє, мовчазні й невеселі, сіли на коня і поїхали з Долини Каменів. Як бути далі, ніхто не мав найменшої гадки. Щоправда, Пашко мав плани, та вони не в’язалися з відповіддю, яку він отримав.

30. У кожного свої справи

Надвечір друзі приїхали до міста. Там було багато людей, здавалось би, сховатися від переслідування легко. Але Пашко знав, що місто — не надто безпечне для тих, кого розшукують. І коли знайшли недорогу кімнатку, більш схожу на комору, темну й холодну, Пашко наказав Денисові не виходити на вулицю до його повернення. Куди він пішов, Денис і Макс не мали честі дізнатися.

Сидіти цілий день у незручній кімнатці не хотілось, і Макс вирішив вийти погуляти, адже чорних котів йому довелося бачити у місті аж трьох. Отже, можна оцінити ситуацію, лишаючись непоміченим. Денис страшенно нудьгував, аж поки не заснув, вкутавшись у ковдру. Його розбудив стукіт у двері. Це був сигнальний стукіт, такий, як домовлялися з Пашком. Денис підбіг до дверей і запитав:

— Хто?

— Пашко.

Голос здався Денисові хрипким, але він відчинив. За дверима стояв незнайомий смаглявий юнак з коротко стриженим чорним волоссям. Денис хотів зачинити перед ним двері, але не встиг — юнак поставив ногу в дверний отвір.

— Що вам потрібно? — запитав Денис, намагаючись у сутінках розгледіти обличчя незнайомця. У нього пересохло в горлі від хвилювання.

Юнак мовчав якусь мить. Денисові мить здалася десятьма хвилинами. Потім «незнайомець» засміявся. Це був Пашків сміх, сплутати неможливо! Денис перепитав:

— Пашко?

— Та казав же тобі: я! Добре замаскувався?

— Ще б пак! — захоплено промовив Денис, і відійшов від дверей, даючи товаришу можливість зайти до кімнати. — Як це тобі вдалося?

— Легко! Постриг і пофарбував волосся. Щоправда, колір шкіри змінити трохи важче, але тобі також доведеться потерпіти: я намащу тебе цією гидотою, і доведеться так стояти годину. Після цього три дні не митись — і триматиметься, як засмага.

Денис із недовірою зазирнув у шкіряний мішечок: там була банка з якоюсь коричневою маззю. Пахла мазь не дуже приємно, але, схоже, це минеться, адже Пашко пофарбував нею шкіру — і нічим зараз не пахне.

— Максе! Ходи сюди! Будемо тобі шубу відбілювати! — гукнув Пашко. Кіт не з’явився.

— Боїться, — усміхнувся Пашко.

— Максе, він пожартував. Тут лише чорна фарба для волосся і мастило для тіла, — гучно промовив Денис, але Макс не відгукнувся. — Схоже, він досі гуляє.

— І давно це він подався на прогулянку? — поцікавився Пашко. Денисові здалося, що він чимось схвильований.

— Давненько. Щойно ти пішов — і він хвилин зо двадцять потому.

— Або він геть втратив совість, або у нього проблеми. Я ж вам наказував: сидіти, чекати на мене.

— Він сказав…

Денис не договорив, бо почув шкряботіння в двері та жалібне нявчання. Він кинувся відчиняти. Макс ледь тримався на лапах, ліве вухо у нього виявилося порваним, хвіст помітно порідшав, на шиї було видно рану. Денис присів і не знав, як взяти друга так, щоб не зробити йому боляче. Нарешті він обережно доніс Макса до ліжка і поклав.

— Що, догулявся? — поцікавився Пашко.

Макс лише ледь чутно нявкнув, розмовляти він уже не мав сил. Денис сердито поглянув на Пашка:

— Ти що, насміхаєшся з нього? Як ти можеш взагалі? Ніби це просто кіт…

— А не треба було на гульки ходити! Хіба незрозуміло, що тутешні коти не будуть раді бачити чужинця?

— Як такий розумний, то чому не пояснив це йому сьогодні зранку? Що нам робити тепер? Як вилікувати Макса?

— Ну от що, — промовив Пашко. — Я зараз сходжу до тієї жінки, в якої придбав мазь для фарбування шкіри. Вона дасть мені якихось ліків.

— А може, краще звернутися до ветеринара? — невпевнено поцікавився Денис, поглядаючи, як на таке зреагує Макс. Той би, мабуть, обурився, але не мав на це сил.

— Воно б, звісно, можна. Але звичайні ліки діятимуть повільно. А ця жінка колись поставила мене на ноги за два дні, при тому, що всі вважали: я помру.

— А, тоді — звичайно… Тільки швидше, будь ласка.

І Пашко пішов. І знову був довгий вечір, але цього разу до нудьги додалися хвилювання за життя і здоров’я друга. Вже вночі Пашко повернувся і приніс ліки. Максові помастили рани і дали випити якоїсь неймовірно гіркої настоянки. Він при цьому стогнав і жалівся. Виявилося, розмовляти він таки може.

Вже за два дні Макс почувався набагато ліпше. Отже, Денис наважився лишити його самого в кімнаті й вийти пройтися містом. І що ж він почув?! До міста приїхали цигани! «Можливо, це зовсім інші цигани, — заспокоював себе Денис. — Не варто передчасно радіти. А коли й ті — ще може бути нелегко відбити у них нашу Іринку».

Він примчавдо кімнати, як на крилах.

— Максе, у нас з’явилася маленька надія на поліпшення нашого становища! Ввечері ми підемо на головну площу міста. Тобто я піду сам, тобі ще не можна. Якісь цигани приїхали. Може, це ті самі?

— Цигани?! — Максові очі спалахнули. — Але шансів, що то саме ті цигани, дуже-дуже мало.

— Знаю.

— Я піду з тобою! Понесеш мене у торбі?

— Ще чого! Тебе у тому натовпі задавлять.

— Денисе, якщо ти не візьмеш мене з собою, я піду сам.

— Здурів ти, чи що? Ти і по кімнаті ледь ходиш!

Сперечання перервав прихід Пашка. Він зранку десь пропадав: пішов, ледь почало розвиднятися, і не казав куди. Денис відразу ж повідомив йому новину.

— Цигани? — перепитав Пашко. Схоже, він думав про щось інше.

— Ну пам’ятаєш, ми розповідали тобі про Іринку, нашу подружку? Її вкрали цигани. І я піду подивлюся на тих, що приїхали. Може, це вони.

— Сьогодні? Що ж, схоже, сьогодні ми востаннє пообідаємо разом. І, може статися, більше не побачимось.

— Чому? — не зрозумів Денис.

— Я натрапив на одного чоловіка, через якого можна дізнатися, де мої батьки. Це капітан шхуни, що перевозила свого часу людей на продаж. Думаю, він займається цією брудною справою і тепер. Хіба що рідше. Спробую домовитися з ним, можливо, натисну на нього трохи.

— А ти впевнений, що це безпечно? У такого бандита, безсумнівно, є охорона, — промовив Денис, а потім подумав, що марно він це казав.

Так чи інакше, але Пашко мав зустрітися з капітаном шхуни. А Денис із Максом мали шукати Іринку. А потім — шукати амулет, Марічку. У кожного — свої справи. Настав час розлучатися. Хоча передбачення на Білому Камені говорило: «Кого обрав у супутники, з тим — аж до дня перемоги над спільними ворогами», Пашко не міг витрачати часу на споглядання виступу циган. Шхуна відходить увечері. Та і що за спільні вороги? Розбійники на чолі з отаманом? Але їх неможливо перемогти, принаймні цього не зробить він із хлопчаком і котом. «Макс би образився, коли б дізнався, що я думав про нього як про кота,» — спало на думку Пашкові.

Обідали в невеселому настрої, хоч їли смачний сир і духмяний пиріг. Звичайно, давно не доводилося куштувати чогось подібного, отже, їжа здавалася взагалі казковою. Пашко придбав цю смакоту, щоб влаштувати хороший прощальний обід. Йому не подобалося слово «прощальний», але чомусь саме воно лізло в голову. Іноді хтось із друзів згадував якийсь кумедний випадок із їхньої довгої мандрівки, і за столом ставало веселіше, але потім сум знову прокрадався в серця.

Коли підвелися з-за столу, виявилося, що всім уже час поспішати. Збиралися швидко, прощалися також коротко. Денис забрав таки в торбу Макса, ніби відчував, що більше не повернеться до цієї кімнатки.

31. Красуня — циганка

На міській площі товпилося неймовірно багато люду.

— Не розумію, що тут відбувається? Невже такий натовп через якихось циган? — промовив Денис ніби сам до себе. Він спробував пройти трохи далі, але не залазив у натовп, щоб не зашкодити Максові. Вирішив розпитати в людей, на що всі чекають.

— Дядьку, а ви не знаєте, чому досі не починається виступ?

— А звідки мені знати?!

— Та ви ж он який здоровий, може, вам що видно?

— Порожню сцену мені видно!

— Може, це через ту красуню вони затримуються? — промовив Денис навмання. Він чув, що всі говорили про якусь красуню. — Красуні завжди примушують чекати на себе.

Дядько зиркнув так сердито, що Денис вирішив: треба зникати. Але інший чоловік відповів:

— Атож, хлопче. Щоб побачити Промінь Сонця, тут всі й зібралися. Заради такої краси можна і не одну годину чекати.

Його сусід невдоволено озирнувся:

— А то ти скажеш, що бачив її?

— Атож. Бачив. Ходив потім за тими циганами два місяці, аж поки не прогнали.

— Ото телепень!

— Подивлюся, ким ти будеш, як її побачиш!

Денис ще трохи послухав розмов про красуню на ім’я Промінь Сонця: як через неї чоловіки все лишали і йшли слідом за циганами, як вдавалися до злочинів, як жінки потім намагалися її зі світу звести за неймовірну красу. Багато всього розповідали і кумедного, і страшного. Денис вирішив, що вже досить почув, а тепер варто подбати про те, щоб хоч щось побачити. Усі тутешні дерева виявилися обліплені хлопчаками. Навіть дахи й балкони найближчих будинків були заповнені людьми. Денис так і не знайшов собі місця. Аж раптом люди захвилювалися, загули. І понад натовпом полинув дівочий голос.

— То оце через неї всі тут зібралися? — подумав Денис із обуренням. Колись давно, ще вдома, він ходив до музичної школи, і слух мав неабиякий. «Може, та дівчина й красуня, але співати вона не вміє», — зазначив він. Але, судячи з реакції, присутні не поділяли його думки. Щойно закінчилася пісня, хвиля захоплених вигуків вкрила площу і перетворилася на суцільне схвильоване ревіння. «Ні, я мушу її побачити!» — вирішив Денис. Він спробував залізти на липу, де вже примостилися четверо хлопців і навіть одна дівчинка. Котрийсь із хлопчаків спробував зіштовхнути Дениса ногою.

— Ти що? — зупинила його дівчинка. — Він же може впасти і вбитися!

— А хай не лізе! Тут і так тісно.

Денис зрозумів, що має діяти якось по-іншому.

— А у мене є пиріг! Пригощайтеся! — і він роздав дітям, що сиділи на дереві, решту пирога, який лишився з обіду. Макс скрушно зітхнув у торбі. Тих п’яти шматочків могло їм вистачити сьогодні повечеряти, а може, щось і на снідання лишилось би. Та що вже вдієш! Коли Денис такий щедрий, нехай вже їдять на здоров’я.

— Смачний пиріг! — похвалив хтось із компанії.

— Ну добре, лізь до нас, якось умістимося, — почулося з гілок, і Денис швиденько вдерся на дерево. І мало не впав із нього, коли побачив циганку на ім’я Промінь Сонця. Ні, це була не циганка. Це була Іринка.

Макс бачив те саме в дірку. Денис із здивуванням усвідомлював: що довше він дивиться на Іринку, то дужче подобається її голос, і вже непомітні якісь незначні, зовсім малі помилки. Її краса примушувала забути про все і просто милуватися. Денис так і робив, аж поки не відчув, як йому в коліно вп’ялися котячі пазури. Він легенько штовхнув Макса: чого, мовляв, дряпаєшся. Макс почекав хвилин п’ять, потім знову випустив кігті. І цього разу — дужче. Знаючи Максів характер, Денис розумів: той не відступиться і наступного разу так вдряпне, ого-го! Денис почав злазити. Діти здивовано поцікавилися, куди це він.

— Я на деревах довго сидіти не можу. Мене від висоти нудить! — збрехав хлопчик.

Він зліз із дерева й побіг у найближчий завулок. Там витягнув за шкурку Макса і труснув його:

— Ти що це собі дозволяєш?

— Постав мене, бо гірше буде, — ледь стримуючи гнів, процідив Макс.

Денис раптом усвідомив, що робить, і обережно поставив друга на землю. Максим трохи помовчав, щоб заспокоїтись, а потім заговорив:

— Я сподіваюся, що таке ставлення мені більше ніколи не доведеться терпіти. Ти розумієш, яке це було приниження?! Запам’ятай, що ти не маєш права поводитися зі мною як із нижчою істотою!

— Пробач мені, Максе.

— Добре. Ти усвідомлюєш, хто змусив тебе забути, що я — твій друг?

— Як це — хто? Я сам винен.

— А ти подумай. Ти ж бачив, якою стала Іринка. І ім’я ж їй дали: Промінь Сонця! Це ж треба!

— До чого тут Іринка! — Денис почав сердитися. Макс терпляче відповів:

— Ну от бачиш, ти так злишся через неї. А між іншим, я не казав про неї жодного поганого слова. Просто у кожного з нас тут своє покарання. Баба Надія казала нам, що ми тут змінимося, але не казала, що це буде покаранням для кожного з нас. Пам’ятаєш, коли ми жили вдома, тобі було нелегко, від того, що твої слова іноді зневажали. Так буває з усіма, та для тебе було надто важливо, щоб твоє слово мало вагу. І ось ти отримав своє покарання: твої слова збуваються і тоді, коли ти цього не хотів би. А Іринці було найважливіше саме те захоплення, коли люди нею милуються, хвалять її красу. І ось вона отримала таку красу, що розлучає людей, і замість любові виникає ненависть. Я не знаю, коли все це припиниться, але думаю, не раніш, аніж кожен з нас усвідомить, що у світі важливіше за людську повагу і захоплення.

— Ти говориш, як дорослий.

— Таке зі мною і раніше траплялося. І подивися на мене: я вже не кошеня. Я виріс раніше за тебе.

— Дивно все це, — Денис присів, сперся спиною на паркан. — І що ж нам робити?

— Думаю, потрібно обійти площу з усіх боків і поглянути, де знаходяться кибитки. Можливо, з того боку народу менше. Поки Іринка співає і її можна побачити на сцені, на неї дивитимуться. Після концерту до кибиток спробують підійти дуже багато людей. Напевне, цигани виставляють сильну охорону. Тобі не пробитися до Іринки. Я майже впевнений, що вони не пропускають навіть дітей.

— До того ж, вони можуть мене впізнати!

— Ні. Окрім баби-ясновидиці — ніхто. Навіть Іринка тебе навряд чи впізнає. По-перше, ти неабияк підріс, а по-друге…

— О, дійсно, — усміхнувся Денис, поглянувши на свої руки. — Пашко непогано постарався. Як він там?..

— Нам про це не дізнатися. Послухай, я думаю прокрастися повз охорону і поговорити з Іринкою.

32. Шхуна «Біла Акула»

Пашко стояв на пристані та уважно спостерігав. Людей тут було багато, незважаючи на те, що пасажирських рейсів не очікувалося. Тяжко згинаючись під мішками й ящиками, йшли вантажники. Бігали матроси.

Пашко пройшовся туди-сюди, щоб не стояти поруч з «Білою Акулою». Зараз йому не варто потрапляти на очі штурманові шхуни. А той саме вийшов на палубу і курив сигару. Схоже, він був сповнений спокою, не очікував несподіванки. Якщо Пашкова подруга-лікарка не помилилася, «Біла Акула» останнім часом не возить людей на продаж. Можливо, вони ще займаються контрабандою, проте, напевне, невеликою, адже про серйозні злочини завжди можна дізнатися, якщо знати, де запитати. Пашко за ці два дні обійшов тих, хто міг дати якусь інформацію, тобто тих, у кому був упевнений, що не видадуть. Таких виявилося лише двоє: лікарка і колишній розбійник на прізвисько Куций, якого чотири роки тому ватага покинула напризволяще, втікаючи по річці від охорони після пограбування герцога. А Пашко тоді повернувся по товариша і, ризикуючи власним життям, витягнув з води. Куций після того бою лишився без руки й без ноги. Іншу ногу він втратив ще раніше. Так і скінчилася його розбійнича слава, тепер йому лишалося робити наколки бажаючим прикрасити своє тіло візерунками. Виходило у нього гарно, але грошей платили небагато. На розкішне життя, про яке завжди мріяв Куций, не вистачало. Пашко заходив до товариша вчора удень і був засмучений тим, що побачив: Куций пиячив і його житло нагадувало звалище. Він довго сварив Пашка і всіх людей, у кого були здорові руки й ноги. Але був не надто п’яний, не настільки, щоб про все забути. От він і розповів Пашкові, що шхуна «Біла Акула» зараз у порту і збирається відпливати сьогодні ввечері, що капітан вирішив припинити перевезення рабів, бо поліція занадто зацікавилася цією справою. Проте капітан — не найнебезпечніша особа на шхуні, його легко підкупити, набагато гірший — штурман. Той — хитрий і підступний чоловік, з ним так просто не домовишся. Кажуть, штурман легко позбувається тих людей, які можуть бути для нього небезпечними.

Пашко чекав і придивлявся. Залізти на шхуну непоміченим навряд чи можливо. Але зайти відкрито — небезпечно. Охорона капітана і штурмана відразу ж зацікавиться, схоплять, зв’яжуть і викинуть десь у морі. Он носять вантажі на «Білу Акулу».

У Пашка виник план. Він прокрався до будівлі, звідки йшли вантажники, а там дістав останню купюру і заплатив котромусь із робітників, щоб той віддав йому робочий одяг. Потому Пашко перевдягнувся і, зігнувшись під вагою мішка, пішов до «Білої Акули». Довелося пройти три рази, аж поки наглядач втратив на мить пильність і з’явилася можливість непомітно лишитися на шхуні.

Пашко сидів у каюті штурмана. Ось зараз стемніє, а шхуна досі не відпливає. Втекти водою буде, звісно, небезпечніше, але легше. Двері скрипнули і зайшов штурман. Пашко дочекався, поки той сів за стіл, і з’явився перед ним із шафи, озброєний пістолетом. Обличчя штурмана навіть не змінилося. Ніби нічого й не сталося. Неабияка витримка у цього чоловіка!

— Думаю, ми домовимося без зайвих проблем, — Пашко сів у крісло навпроти штурмана і поклав пістолета на стіл, проте руку тримав поруч. Він розумів, що будь-якої миті може виникнути потреба відстрілюватися.

Штурман дивився на Пашка крізь щілинки очей і випускав дим сигари. І мовчав. Він, схоже, вивчав візитера. Пашко пояснив, по що прийшов:

— Років десять тому твоя шхуна перевозила людей для продажу їх у рабство.

Штурман лише ледь помітно усміхнувсь у вуса, але Пашко за одну ту посмішку ладен був убити цього безжального чоловіка. Та необхідно тримати себе в руках і говорити далі:

— Тобі доведеться згадати, кому ти тринадцять років тому передав людей, доля яких мені небайдужа, їх схопили розбійники — банда Коричнево-Зеленого. (Так тоді звався отаман). Він особисто і ще кілька людей з ватаги перевезли тобі тих, кого спіймали в селі Пшеничне. Село вони спалили. Можливо, назва Пшеничне тобі ні про що не говорить, але щоб тобі легше було згадати, про який із рейсів я кажу, нагадаю тобі одну деталь. Серед схоплених людей, яких ви везли на продаж, був чоловік двометрового зросту, поранений і зв’язаний багатьма мотузками. Коли відпливли вже далеченько, він стрибнув у воду. Ймовірно, він потонув, але ти пам’ятаєш його, адже розраховував отримати за нього немало грошей, а значить — згадаєш і інші деталі рейсу. Мені розповів про це розбійник, котрий особисто був тоді на шхуні. Якщо ти розмірковуєш, хто це міг бути, не напружуйся, бо він уже мертвий. Отже, пригадай, хто купив у тебе людей. Добре, якщо ще й знаєш, хто міг перекупити у того.

Штурман мовчав і майже мрійливо поглядав у ілюмінатор. Пашко підвівся і спрямував пістолет на штурмана. Той промовив, дивлячись, як і раніше, в ілюмінатор, на чайок:

— Ти не вистрелиш, бо це тобі нічого не дасть. До того ж, втекти не встигнеш. Мої люди дуже швидкі і за мене ладні порвати будь-кого.

— Так і я своє життя віддам не задешево. Боятись — я не боюсь. Якщо не знайду тих, кого шукаю, то і втрачати мені в цьому житті нема чого. Але подумай ліпше сам: чи не вигідніше нам обом домовитися мирно? Ти за інформацію отримаєш винагороду, а я зійду на берег і забуду про твоє існування.

— Винагороду? — вуста штурмана скривила презирлива усмішка. — І що ж ти можеш мені запропонувати?

Вираз його обличчя змінився тієї миті, коли Пашко дістав з кишені червоний камінь. Таких величезних рубінів штурман ще не бачив. Він подумки спробував підрахувати, скільки ж коштує цей скарб.

А Пашко згадав, як іноді тяжко і голодно бувало йому і його друзям — Денисові й Максу, але він тримав цей рубін зашитим у торбинці. Ніхто й не здогадувався про існування каменя. Але продати його Пашко не міг, навіть заради друзів. Він прихопив його перед втечею зі скриньки отамана, яку давно вже навчився відчиняти. Навіть дивно, що це не виходило у жодного з розбійників, окрім самого отамана. Камінь мав допомогти у пошуках рідних. І лише для цього Пашко беріг рубін.

— Я згоден! — промовив штурман, ледь тримаючись, щоб тієї ж миті не схопити скарб. — Я покажу тобі острів, на якому тоді був ринок рабів. Там є чоловік, якого кличуть Зозулею. От він тобі все і розповість — кого продали кому і за скільки. Пам’ять у нього неабияка. Але не мрій, що я особисто відвезу тебе до нього. Мені з ним зустрічатися тепер небезпечно. Покажу лише острів на карті, а там — сам шукай, хто відвезе.

— Нехай так, — погодився Пашко. — Але навіть не мрій врятуватися, якщо збрешеш.

І підійшов до карти слідом за штурманом. Він навіть не встиг помітити, як сталося, що підлога під ним зникла і він упав до трюму. Відразу ж на нього накинулися щонайменше троє молодиків, скрутили й почали бити. Пашко був уже ледь при пам’яті, коли вгорі почалася біганина, крики. Схоже, цього ніхто не чекав. Напевне, поліція. З цією думкою Пашко втратив свідомість.

Він прийшов до тями у холодному поліцейському відділку. Поруч лежали ще кілька людей, а в кутку вовтузилися щури. Було досить темно, але Пашкові вдалося розгледіти, що інші присутні — моряки. Можливо, екіпаж «Білої Акули». Схоже, штурмана серед них немає. Де ж він? Утік, чи його тримають окремо?

Зайшли четверо озброєних поліцейських. Пашко не сподівався, що його відпустять, проте наступні слова здалися йому несподівано жорстокими:

— Всі підводьтеся. На вас чекає Острівна в’язниця.

— Острівна в’язниця? Але ж суду не було! — вихопилось у Пашка. Котрийсь із поліцейських зі злістю відповів:

— Який суд? Ті ще хоч недовго відбуватимуть, а тобі там двадцять років — малий строк! Таких, як ти, страчувати треба!

Пашко мовчав. Він здогадувався, що його обличчя відоме поліції ще з часів розбійничого життя. То що ж тепер на долю скаржитися?

33. Чорні коти заборонені

Макс без надмірних зусиль прокрався повз охорону і чекав під кибиткою. Проспівавши ще кілька пісень, Іринка пішла до намету, біля якого стояли двоє міцних циган. Макс оббіг їх і заліз до намету з-під низу. Дівчина скрикнула від несподіванки.

— Тихо, Іринко! Благаю! — устиг промовити Макс, перш ніж у наметі з’явилися охоронці.

— Що сталося, Промінь Сонця? — запитали вони в один голос.

Іринка розгублено озирнулася. Макса ніде не було видно.

— Та ні, нічого. Павук на руку впав, от я й заверещала. Я їх страшенно боюся.

Охоронці вийшли з намету. Іринка тихенько покликала:

— Киць-киць-киць!

Макс вийшов з-за великого дзеркала, що стояло на килимі. Він був страшенно сердитий:

— Ти тепер мене за кота маєш?

— А хто ж ти? — здивовано запитала дівчина.

— Ну, може, зараз я і кіт, але прошу ставитися до мене нормально. Чи ти вже забула мене?

— Забула? — у її голосі чулося щире здивування. До намету зазирнув охоронець.

— Ти нас не кликала, Промінь Сонця?

— Та ні, то я сама з собою розмовляла, — відповіла Іринка, і коли охоронець зник, звернулася до Макса, що знов визирнув зі схованки: — Послухай, я вперше бачу кота, який уміє говорити. Але у нас заборонені чорні коти. Не знаю, чому. Давай я виїду сьогодні ввечері до річки і попрохаю охорону триматися на відстані. Приходь, поговоримо. Я сидітиму біля найбільшого каменя.

І Макс пішов. Денис нетерпляче запитав:

— Ну що?

— Вона нічого не пам’ятає. Призначила мені побачення.

Денисові очі стали великими й круглими:

— Побачення?!!

Макс засміявся:

— Та заспокойся ти! Ніякої романтики в цьому немає. Не забувай, що я — кіт.

— Ну, звісно ж. А мені можна приєднатися?

— Денисе, охолонь. Ти бачив її охорону? Окрім тебе, в Іринки купа шанувальників, які хочуть із нею зустрітися. Охоронці не пропустять жодної людини. Та й чорні коти у них заборонені, але думаю, мені вдасться поговорити з нею непомітно.

Макс перш за все вирішив розшукати той самий найбільший камінь біля річки.

Коли настав час зустрічі, Іринка сиділа над водою і розчісувала довге русяве волосся. Воно спадало важкими хвилями по її плечах і спині на траву.

— Схоже, ти не надто змінилася. Для тебе, як і раніше, так багато значить твоя зовнішність: зачіска, гарне вбрання і таке інше.

Іринка стрепенулася, вона не помітила, як Макс підійшов.

— Ти говориш так, ніби знав мене раніше, — відповіла дівчина.

— Знав. Ми дружили, Іринко. Що ж вони з тобою зробили, аби ти забула друзів і свій рідний світ…

— Рідний світ? — Іринчині очі запалали цікавістю в очікуванні чогось неймовірного. — А що це за світ? Там усі тварини розмовляють?

Макс зціпив зуби і стерпів цю образу, адже він ще нічого не пояснив дівчині.

— Насправді я не тварина. В нашому світі — я хлопець, Максим. Лише тут я став котом. Ми утрьох — ти, я і Денис потрапили сюди, щоб визволити нашу подругу Марічку. Вона в полоні у Червоного Короля.

— У Червоного Короля? І ти хочеш її визволити? Ти, мабуть, жартуєш! Ніхто не наважиться піти проти Вищих!

— А я і не закликаю тебе йти на нього війною. Ми зможемо вирішити, що нам робити, лише разом.

— Я подумаю про це. А чому ти перетворився на кота?

— А хто його знає. Денис вважає, це через те, що я не любив чорних котів.

Макс вирішив поки що не розповідати про зміни, які відбулися з Іринкою та Денисом, адже дівчина може не захотіти розлучатися зі своєю надзвичайною красою.

— А де твій трикутний медальйон? — запитав Макс.

— Медальйон? Я не знаю, про який ти. У мене ціла купа всіляких коштовностей. Шанувальники надарували.

— Ні. Я про той медальйон, що був на тобі з самого початку, коли ти приєдналася до циган, — металевий сектор сонця.

— З самого початку? — Іринка замислилася. — Так, у мене була така штучка на ланцюжку. А потім загубилася.

— Як загубилася? Коли?

— Давно. Я танцювала навколо вогнища і не помітила, як ланцюжок впав із моєї шиї. Потім Діана казала, його забрав дехто…

Іринка замовкла. Вона злякалася, що сказала зайве, але ще більше її налякав здогад про те, що кулон забрав Червоний Король. І спроби повернути собі минуле можуть виявитися дуже небезпечними.

Довго розмірковувати не довелося, бо раптом на галявині вчинився шум, дівчина озирнулась і встигла побачити лише невідомих чоловіків із замотаними по очі обличчями. Ці люди схопили її і затулили рота, щоб не могла кричати. Потім Іринку кинули на коня, до рук плечистому чолов’язі. Той міцно тримав її, вирватися було годі й мріяти. Денис вискочив на галявину, коли там вже нікого не було. Лише Іринчині охоронці лежали на траві. Вершників як вітром здуло. Хлопчик вибіг на шлях, але побачив лише куряву вдалині.

— Максе, що нам робити тепер? — у розпачі звернувся він до друга.

— Хутчій до циган! Ти маєш їм повідомити, що Іринку вкрали. Ми самі не зможемо нічого зробити.

Денис сумнівався, чи це добра ідея, але іншого виходу не було, і він щодуху помчав до табору. Коли вони з Максом добігли, Макс заховався в кущах, а Денис, червоний і засапаний, підбіг до циган і випалив:

— Іринку викрали! Вона сиділа біля річки, раптом на галявину вискочили четверо вершників, напали на охоронців, схопили її і повезли кудись!

Денис запізно зрозумів, якої помилки припустився: навряд чи багатьом людям у цьому світі відомо, що Промінь Сонця насправді має ім’я Іринка. Але всіх більше схвилювала звістка.

— Хутчій, показуй, де це було! — гукнув молодий циган Михась, стрибнув на коня і посадовив перед собою Дениса.

Огляд галявини виявився не марним. Охоронці були живі, але потребували допомоги. Їхні коні паслися неподалік. Цигани помчали наздоганяти викрадачів. Лише наймолодший з них, Василь, лишився на галявині рятувати поранених охоронців. Денисові довелося допомагати йому. Тим часом Макс виглядав з-за кущів. А коли перевозили поранених до табору, сховався в Денисовій торбі. В таборі Дениса зустріли привітно, але він мало не кинувся ховатись, коли побачив стару ворожку. Вона помітила його й покликала.

— А де твій друг кіт? — запитала вона. Макс визирнув із торби:

— Тут я. Але у вас, кажуть, чорні коти заборонені.

— Було таке, та тепер вже, мабуть, не буде.

І стара циганка розповіла Максові й Денису про все.

— Коли ми зустріли вас у лісі три роки тому, тяжкі часи ми переживали. У нас не було жодної сильної дорослої людини, лише скрипаль, а всі інші — діти та старі, нічим було малечу прогодувати, от ми й наважилися викрасти красуню-дівчинку. Зрозуміли, що вона співатиме й танцюватиме — і люди даватимуть багато грошей. Потім ми їздили світами, до нас приєдналися багато молодих циган, усіх приваблювала Іринчина краса. Ми знали, що ви шукатимете її, от і стежили, щоб дівчинка з вами не зустрілася де-небудь. Через те і чорні коти були заборонені. А тепер вже і без Променя Сонця прожити зможемо, от лише чи захоче вона піти з вами?

— Захоче, тільки б наздогнали викрадачів і врятували її, — промовив Денис.

— Врятують. У нас коні найпрудкіші, а сліди наш Михась і в сутінках добре бачить.

Чекати довелось аж до наступного ранку. Викрадачі везли Іринку кудись далеко, до свого пана, та, на щастя, не встигли втекти від переслідування. Іринка була змучена тяжкою дорогою і страхом, однак підійшла до Дениса і запитала:

— Якщо я приєднаюся до вас, що ми робитимемо?

— Не знаю, — чесно зізнався Денис. — Ми всі втратили свої частинки амулету, котрий переніс нас сюди. І хтозна, як повернутися додому. Але ми зараз і не могли б повернутися, бо ще не знайшли Марічку.

— А щоб знайти її, потрібно їхати до Червоного Замку?

— Схоже, що так. І Король, напевне, знає про нашу мету.

Цієї миті до них підбіг Макс:

— Пашко в біді! Його спіймали і повезли до якоїсь в’язниці.

— От горе! А що ж робити? Якби хоч дізнатися, до якої в’язниці!

Михась стояв неподалік і почув їхню розмову.

— Ну будете ви знати, і що далі?

Друзі похнюпились. Їм не було чого відповісти.

Увечері Михась приніс звістку:

— Вчора злочинців-контрабандистів до Острівної в’язниці переправили. Звідти не втікають.

34. Дід-рибалка

Одного дня Михась пошепки сказав Денисові, що знайшов діда, який знає, як утекти з Острівної в’язниці. Коли стемніло, Михась із Денисом та з Максом у торбі подалися до діда. То був старий рибалка. Він сидів на обшарпаному стільці з люлькою в руках і говорив повільно:

— Я знаю, як підійти човном до острова непоміченим. Знаю, як потрапити на територію в’язниці і як звідти вибратися. Але мені потрібно, щоб ви витягли не лише того, хто потрібен вам, а ще одну людину.

— Кого? — запитав Денис.

— Мою онуку. Вона молода і не заслуговує на таке покарання.

— А за що вона опинилась у в’язниці? — поцікавився хлопчик.

Михась зиркнув на нього сердито:

— То тебе не стосується!

— За крадіжку, — спокійно відповів старий рибалка.

Чомусь на Михасевому обличчі відобразився подив. Та помітив те лише Макс, котрий, як зазвичай, визирав у дірку в торбі.

— То як нам дістатися того острова? — запитав Денис.

— Ну дістатися не надто велика проблема, — відповів рибалка. — От вирватись із в’язниці важче.

Сивий гіркий дим від люльки висів у повітрі, і Денисові хотілося швидше вийти надвір. А дід не поспішав, він ніби розмірковував:

— На острові є скеля, до якої ніколи не підходять кораблі і навіть малі човни. Вважають, що там погане місце. Хто туди запливав — зникав без вісти. А я знаю таємницю того місця. Там живуть морські русалки — створіння підступні, але і з ними можна домовитися.

Рибалка замовк, випускаючи кільце диму.

Денис не витримав:

— То нам треба плисти до тої скелі? А як з русалками домовитись?

— Домовимось, — спокійно відповів дід. — На острові знайдете свого товариша та мою онуку Арсеніку — і тікайте. Відразу ховайтесь у скелях, я там чекатиму на вас. Там не шукатимуть. Охорона в’язниці боїться русалок. Вони всіх тягнуть на дно, кажуть, що від них неможливо врятуватися. Затямте, не буде з вами Арсеніки — потоплять вас.

— А що як ми не зможемо її знайти? — злякався Денис. — Адже там, напевне, багато ув’язнених.

— Зможете. Її знають. І на ночівлю, кажуть, всіх до одної печери зганяють. Так що зустрінетесь. От тільки чи зможете переконати її піти з вами?

— Ми скажемо, що ви нас прислали, потрібен лише якийсь доказ, щоб вона повірила.

— Е ні! — дід зітхнув. — Не вийде. Був там мій син — її дядько, та не зміг умовити її повернутися до справжнього життя. Я потім ледь відбив його від русалок, весь улов довелося їм віддати (а улов того дня неабиякий був).

— То як же ми зможемо умовити вашу онуку втікати з нами, коли вона й рідного дядька не послухалась. Може, їй тут гірше жилося, ніж у в’язниці?

Рибалка сердито глянув на хлопця:

— Не мели дурниць. От як побачиш ту в’язницю, знатимеш, де гірше, а де ліпше. Скажеш їй, що збираєшся з друзями до Червоного Замку, подругу виручати. Тільки ж дивися, щоб іще хто тих слів не почув!

Денис здивовано поглянув на Михася, мовляв: «Навіщо ти дідові розповів про Червоний Замок? Це ж таємниця!». Михась стояв незворушний. Отже, Денис запитав:

— А коли можна плисти?

— Та хоч завтра. Не можна лише, коли повний місяць, бо в русалок на повний місяць настрій надто неспокійний, забудуть про всі обіцянки, затягнуть під воду. І от ще що: візьміть із собою подарунків для них.

— Подарунків?! Так у нас же немає нічого! — у розпачі зітхнув Денис, але Михась відповів:

— Не хвилюйся, будуть тобі подарунки для русалок.

Старий рибалка запропонував:

— Приходьте завтра на берег. Наважитеся — попливемо.

Дорогою до табору Денис розпитував Михася:

— А звідки дід із русалками знайомий? Рибалки з ними дружать?

— Аякже, дружать, — промовив Михась. — Скількох вже молодих хлопців ці дівки потопили… Дід не дружбу з ними водить, а має захист від них. Арсеніка подбала, щоб діда не чіпали. Вони її слухають, бо батько в неї — водяник. Він, хоча взагалі-то — істота мерзенна, та тут допоміг, не відмовив.

Макс озвався з торби:

— Все це звучить так переконливо, що мені вже розхотілося виходити в море з цим дідом.

Михась відповів, навіть не повертаючи голови до кота:

— У тебе є інші пропозиції?

— Поки що немає.

— І не буде. З Острівної в’язниці неможливо втекти ніяким іншим шляхом.

До розмови, що вже більше скидалася на суперечку, знову приєднався Денис:

— Чуєш, Михасю, ти казав, будуть нам подарунки для русалок. Та де ж їх взяти?

— А ти в Іринки попроси. У неї купа різного непотребу коштовного. Нехай віддасть, що не жаль.

— І навіщо русалкам коштовності? — промовив Денис сам до себе.

— А Іринці вони нащо? — відповів на те Михась.

Виявилося, що Іринка не поділяла Михасевої думки. Вона так звикла до ролі Променя Сонця, що тепер не уявляла свого життя без розкішних суконь і прикрас. Вона ходила туди-сюди перед розгубленим Денисом і голосно сварилася:

— Ні, це нечувано! Вони вирішили, що мені не потрібні мої коштовності! Може, я сама вирішуватиму, що мені потрібно, а що — ні?

— Вибач, ми думали, у тебе багато всього, а нам необхідно щось дати русалкам… — Денис говорив ледь чутно.

— Ну то дайте їм щось інше, чому саме мої особисті речі?

Макс, хоч досі сидів мовчки і слухав, нарешті не витримав:

— Знаєш, Іринко, ти таки дуже змінилася.

— Невже? — різко поглянула на нього дівчина. — А ти думаєш, легко бути Променем Сонця?

— Я думаю, нелегко бути людиною. Спробуй згадати, що це таке.

Іринка спалахнула. Її щоки стали червоними, вона стисла руки в кулачки й хапала повітря, намагаючись щось сказати, але навіть не могла знайти слів. Нарешті промовила тремтячим голосом:

— А ти вважаєш, я вже — не людина?

Вона раптом схлипнула, впала на ліжко і гірко розридалася. Макс мовчав. Денис не витримав, підійшов, сів біля дівчини, хотів погладити її волосся, та не наважився.

— Ну не плач, Іринко, Макс не хотів тебе образити. Просто він мав на увазі, що треба бути чуйними, людяними, розумієш?

Іринка заплакала ще гіркіше, а потім підвелася з ліжка, швидко підійшла до скрині, дістала звідти купу намист, браслетів і віддала Денисові. Він взяв їх незграбно, невпевнено і з великою вдячністю.

Наступного вечора Денис і Макс у супроводі Михася чекали біля моря на старого рибалку. Його човен підплив тихо, майже нечутно.

— Ну що, готові, не передумали? — запитав дід.

— Не передумали, — відповів Денис.

— А де ж твій супутник?

Денис закусив губу. Він багато разів уявляв, як пояснюватиме ситуацію.

— Розумієте, — промовив він невпевнено. — Мій товариш — не проста людина, а кіт, тобто не кіт, а хлопець, перетворений на кота. Але він дуже розумний і спритний!

Дід усміхнувся:

— Ну то де ж він? У торбі, чи що?

Виявляється, Михась уже встиг все пояснити рибалці.

— Тут я! — визирнув із торби Макс.

— А й справді — дивина, — нахиляючись, щоб ліпше роздивитися кота, промовив дід. — Хоч у мене онука й чаклунка, такого я ще не бачив.

— Що далі, то веселіше, — пробурмотів Макс так тихо, щоб його не почули. — Сподіваюся, вона хоч безпечна!

35. Морські русалки

Човен відплив від берега. Макс виліз із торби і спокійно милувався тихою темною водою, на якій де-не-де виблискували відображення світла ліхтарів та віконець рибальських хатин. А далі — лише чорно-синє море та безодня неба в розсипах зірок. І чути тихий плескіт весел. Максові не хотілося думати про небезпеки та труднощі, що чекали попереду. А Денис постійно напружено розмірковував, уявляв різні варіанти розвитку подій, аж поки задрімав.

Прокинувся він від того, що на обличчя плеснули водою.

— Що за жарти?! — сердито вигукнув він, але раптом зрозумів, що відбувається, і ніби язика проковтнув. Над човном пролетіло блискуче тіло. Русалка знов і знов перестрибувала через човен, здіймаючи фонтани бризок. Це було красиво, але й моторошно.

— Міцно тримайтеся! — крикнув рибалка. — Ці їхні жарти бувають дуже небезпечними.

І справді, стрибаючи над човном чергового разу, русалка схопила холоднючими мокрими руками Денисову руку. Дід вчасно помітив це і вчепився за хлопця. Русалка важко плюхнулась у воду. Денис тер руку, боліла досить сильно.

— Боюся, вона розсердилась, — промовив дід. — Треба щось їй дати. Хутко діставайте ваші подарунки. Та не всі. Досить буде одного намиста. І не показуйте, що ще маєте. Ось вона знову пливе.

Він узяв намисто, вдягнув на весло. Русалка схопила подарунок і показалася над водою. Тепер її можна було роздивитися. Незважаючи на неприродно бліду шкіру, вона була дуже схожа на звичайну юну дівчину.

— Яка ж гарна! — прошепотів Денис.

— Ліпше не дивися, хлопче, — тихо відповів дід і звернувся до морської дівчини: — Ми пливемо рятувати з в’язниці мою онуку Арсеніку.

— Я чула про Арсеніку, — відповіла дзвінким голосом русалка. — Я не заважатиму вам, якщо ви віддасте мені оцю тваринку, — вона вказала на Макса. Той від обурення навіть не знайшов, що сказати. Рибалка відповів швидко:

— Це просто кіт. Навіщо він тобі?

— Він такий гарненький, пухнастий, я гратимуся з ним.

— Ти вже отримала подарунок. Набагато цінніший за якогось кота.

— А я хочу кота! У мене є купа намист, а кота ще немає жодного.

Макс не витримав:

— А чи відомо вам, юна пані, що коти, так само, як і люди, не можуть дихати під водою? Чи вам однаково, чи з живим котом гратися, чи з мертвим?

— Він уміє розмовляти! — захоплено вигукнула русалка. Старий рибалка тяжко зітхнув: він сподівався, що у Макса стане розуму не вимовити й слова. Русалка пірнула й випірнула біля носа човна. Тепер вона була дуже близько до Макса і легко могла схопити його, але він не зрушив з місця.

— Попливли зі мною! Я навчу тебе дихати під водою, — звернулася вона до кота.

— Де ти бачила, щоб коти плавали?

Дід-рибалка гукнув:

— Не дивись їй у вічі, Максимку!

Макс не відповів. Денис напружено спостерігав за другом, намагаючись не бачити вродливого юного обличчя морської дівчини. Він уже чув, що русалки можуть поглядом змусити самого стрибнути у воду і плисти з ними на дно. Дід потихеньку пересувався до Макса. Русалка не звертала на нього уваги, із задоволенням гладила кота, перебирала тонкими пальцями м’яке хутро.

— Ну годі вже. Я ж не кіт, а зачарована людина. До того ж, у тебе руки мокрі й холодні, — зауважив Макс. — І не навчиш ти мене дихати під водою, бо у мене легені, а не зябра. Втопиш, та й годі.

— Це неприємно. У такому разі, давай просто плавати на поверхні!

Дід простягнув руку, щоб схопити кота, але русалка виявилася швидшою. Вона зникла під водою разом із Максом. Денис у розпачі мало не вистрибнув слідом, та дід його втримав. Хлопчик відчайдушно пручався, проте не міг вирватися з не по-старечому сильних рук.

— Не треба, синку, ти нічим не зарадиш. Це ж русалка.

— Ми маємо щось зробити! Вона ж утопить його! Максе! — кричав крізь сльози Денис.

— Можливо, вона поверне твого друга. Потрібно чекати. Ми не маємо вибору.

За мить вони почули веселий вигук: «Еге-гей!» І що ж побачили?! Макс мчав верхи на русалці. Вони пропливли неподалік від човна і зникли у сірому досвітковому мороці. Денис знову почав хвилюватися, аж ось русалка з Максом на спині промчала в інший бік. Потім вона кружляла навколо човна, то збільшуючи, то зменшуючи коло, пірнала разом із Максом і красиво високо стрибала, наче дельфін. Коли вона припливла до човна і кіт стрибнув на своє попереднє місце, вона зітхнула:

— Жаль, що ти не можеш дихати під водою. Мені було з тобою дуже весело! Хоч ти трохи й подряпав мені спину.

— Вибач, я намагався триматися за водорості.

— Водорості — це те, що росте на дні, а те, що на мені — це вбрання! — образилася русалка. Але настрій у неї був добрий і вона помахала мандрівникам рукою:

— Щасливо! Я скучатиму за тобою, коте. І перекажу подругам, щоб не зачіпали вас.

Подальші мандри були без пригод, і всі лише чекали, коли десь попереду з’явиться клаптик землі — Острівна в’язниця. І коли вже смеркалося, Макс гукнув:

— Там попереду острів!

Рибалка підвівся на ноги, довгенько вдивлявся в далечінь, а потім промовив:

— Ну й очі в тебе, юначе! Всім бути напоготові! Сподіваюся, нас не помітять.

— Хто, вартові? — запитав Денис, приховуючи страх. Дід відповів досить спокійно:

— Ліпше буде, якщо не помітить ніхто.

Саме для цього необхідно було обплисти острів здалеку і підійти до скельного берега, де немає варти. Вже стемніло, але місяць, на щастя, не ховався за хмарами, тому рибалка запропонував зайти до гроту відразу ж. Чекати до світанку було б небезпечно. Макс за дідовим наказом сидів на дні човна і не ворушився.

— Там, під човном, хтось є! — прошепотів він раптом.

— Русалки? — так само пошепки запитав Денис У Діда.

— Напевне, вони, — відповів той.

Наступної миті навколо човна зчинився плескіт, і бризки полетіли, як у фонтані. Серед тих бризок то тут, то там виблискувала луска, величезні риб’ячі хвости та білі личка з сяючими блакитно-зеленими очима. Скільки навколо русалок — годі було й злічити — вони стрибали, зникали під водою і знову з’являлися на поверхні з дзвінким сміхом. Човен не вдавалося зрушити з місця. Рибалка гукнув:

— Гей, дівки, дозвольте підійти до берега. Ми пливемо виручати мою онуку Арсеніку. Ось вам подарунки та пропустіть нас.

З цими словами він кинув у воду позаду човна купу барвистих прикрас. Коштовності швидко пішли на дно. Русалки кинулися підбирати подарунки. А дід наліг на весла.

— Було б ліпше, коли б ми допливли до берега раніше, ніж вони нас наздоженуть, — прокректав він, шалено веслуючи. Денис із Максом зрозуміли, що та перша зустріч із русалкою була на диво вдалою, а інші можуть бути небезпечнішими. І дійсно, коли до берега лишалося всього два метри, морські дівчата знову оточили човна.

— За подарунки дякуємо, але так просто ви не втечете! — промовила котрась.

— А як щодо угоди з водяником? — сердито запитав дід.

— А ми з ним саме посварилися! — відповіли русалки й засміялися.

— То мене не обходить. Угода є угода! — Дід спробував провести човна до берега, та русалки вчепилися за весла — не зрушиш з місця. Денис зашепотів дідові на вухо:

— Тут же зовсім близько. Може, кинути їм ще скарбів, та й тікати?

— Думаєш хитрих перехитрити? Вони як розізляться — і з човна тебе витягнуть, та на дно морське поцуплять. Коли б зараз і врятувалися, як потім назад плисти?

Русалки перезирнулись, і одна промовила своїм дзвінким голоском:

— Казала наша подруга, що з вами є цікава тваринка, що людським голосом розмовляє.

Дід мовчав. Принишк і Макс на дні човна.

— То є? — запитала русалка.

— То вас не обходить, — відповів дід. — Угода з водяником була, ви її порушуєте. Моя Арсеніка, як буде вільна — ох вона вам влаштує!

— Твоя Арсеніка і не піде з вами! Її вже ніщо не цікавить.

— А то ми ще побачимо! Дайте пропливти, ви своє отримали!

— Ми хочемо подивитися тваринку!

Макс знову не стримався:

— Я не тваринка! Я людина, обернена на кота! Під водою дихати не вмію, тому з вами лишитися не можу. З утоплених котів користі ніякої немає, отже, дайте нам спокій.

Русалки аж застрибали від радості.

— Він справді розмовляє!

А дід тим часом устиг змахнути веслами. Човен був майже біля берега, коли Макс стрибнув на сушу і звернувся до русалок:

— Дайте нам спробувати врятувати двох полонених і я обіцяю: як повернуся живим, гратимуся з вами хоч цілу добу! Ви ж знаєте, з острова немає іншого шляху, як цим гротом.

Він стояв біля води на такій відстані, щоб русалки його не дістали, і дивився на них з благанням у очах. Русалки завагались, а потім відповіли:

— Гаразд, ми чекатимемо на твоє повернення.

36. Острівна в’язниця

Дід та Денис хутко вилізли на берег і затягли подалі на пісок човна. Дід лишився його сторожувати, це було справою також небезпечною. Мало там що надумають собі ті русалки! Ще й варта може з’явитися. А хлопчаки пішли лісом шукати печеру, де вночі тримають ув’язнених. Макс нечутно крався попереду. Найменший шурхіт — і Денис за його знаком завмирав у густих заростях. Так вони пройшли повз двох охоронців.

Хлопчик і кіт причаїлися в кущах неподалік від великої печери, біля якої стояли кілька вартових зі зброєю. За той час, поки наші герої спостерігали з кущів, до печери завели групу ув’язнених. Це були худі брудні люди з довгим нечесаним волоссям і пустими поглядами. Що ж, тепер принаймні стало зрозуміло: саме в цій печері ночують в’язні.

— Пашко, напевне, там! — прошепотів Денис. — Але як же нам його визволити? Ще й цю Арсеніку.

— Зачекай мене тут. Я сходжу все огляну. Сподіваюся, знайду їх, а там буде видно. Тільки ж сиди, не висовуйся! — суворо промовив Макс і блискавично зник у високій траві.

Навіть Денис не був певний, що бачив, як кіт зайшов до печери. Ніби промайнуло щось чорне маленьке, а втім, може, здалося. А вартові й поготів нічого не помітили.

Макс мало не задихнувся, забігши до печери. Аж голова спочатку запаморочилась, а потім трохи звик, хоч повітря тут було нестерпно важким і несвіжим. Більшість в’язнів вже спали, та про всяк випадок кіт намагався бути обережним, щоб ніхто не помітив, як світяться в темряві його очі. Він придивлявся до кожної людини, шукаючи товариша й чаклунку. Печера простягалася під землею далеко. Де-не-де відчувалися протяги, так, вочевидь, із дрібних відгалужень чи щілин до печери потрапляло повітря. Ось під стіною спить, часом бухикаючи, худорлявий юнак. Напевне, нездужає. Чи то не Пашко? Макс підійшов ближче. Ні, не Пашко.

Аж раптом він почув жіночі голоси і принишк, заплющивши очі, щоб не помітили.

— Ти знову принесла їй води? — сердито запитала одна жінка, а друга відповіла:

— Так, мені її жаль.

— Знайшла кого жаліти! Ми всі тяжко працюємо з ранку до ночі, а ця відьма лежить собі в печері, відпочиває.

— Відпочиває? Не хотіла б я собі такого відпочинку! Як ти не розумієш, що їй навіть гірше, ніж нам. Вона не хоче жити! Що може бути страшніше?

— То її проблеми. Якщо вона таки виживе і вийде звідси, думаєш, вона згадає про тебе?

— Мені однаково. Просто жаль Арсеніку.

З цими словами жінка взяла пляшку води і шматок хліба і підійшла до рудої, надміру худорлявої дівчини, що лежала в темному закутку.

— На, пий!

Дівчина відвернулася.

— Пий, кажу тобі, — суворо наказала жінка і піднесла відкриту пляшку до губ Арсеніки. Та не витримала, зробила ковток, потім взяла пляшку і довго пила. А умовити її з’їсти шматочок хліба так і не вдалося.

Макс чекав. Приблизно годину потому, коли всі навколо спали, він підійшов до Арсеніки й обережно потерся м’яким хутром об її руку. Вона відкрила очі, на обличчі з’явився ледь помітний подив. Макс промовив тихо:

— Я хочу, тобто мушу допомогти тобі врятуватися.

Подив на обличчі Арсеніки змінився на байдужість.

— Мені не потрібна допомога, — відповіла вона і знову відвернулася.

— Мені потрібна! — промовив Макс. — Я шукаю товариша. Його звати Пашком, а раніше він мав прізвисько Спритний (коли був розбійником). Але він уже не розбійник. Його необхідно врятувати!

— Його тут немає, він у копальні, — безбарвним голосом відповіла дівчина. — Туди відправляють усіх розбійників.

— Арсеніко, послухай, без тебе нам не знайти Пашка і самим не врятуватися! А ми — я і мої друзі — потрапили до цього світу з Реальності, щоб повернути додому нашу подругу Марічку. Вона у Червоного Короля.

Ці слова дійсно справили на Арсеніку враження. Вона сіла і сиділа якийсь час мовчки. Потім промовила:

— Зараз ми не виберемося. А от удень — може і вдасться. Вони мене не змушують працювати. Бояться, — при цьому вона недобре всміхнулася. — Хоч я вже не чаклую. Тут, окрім мене, нікого не буде, і вони лишать одного охоронця. Всі інші підуть із в’язнями на поле. Тоді й тікатимемо.

Арсеніка про всяк випадок повернулася на своє попереднє місце в закутку, а кіт побіг попереджати Дениса про план втечі Арсеніки.

Денис лежав у чагарнику і тривожно вдивлявся в темряву. Побачивши Макса, він запитав схвильовано:

— Пашка не знайшов?

— Знайшов Арсеніку. Вона покаже, де Пашко, якщо вдасться організувати її втечу з цієї печери.

Кіт переказав усе, що сталося цієї ночі, а потім повернувся до Арсеніки. Вона саме доїдала той шматок хліба, що їй залишила турботлива жінка.

На світанку пролунав гучний голос охоронця:

— Всім встати! Час братися до роботи!

В’язні підводились і виходили з печери. Деякі з них нарікали на долю і стогнали, інші вже звикли до щоденної праці і змирилися. Коли у печері не було вже нікого, окрім Арсеніки й Макса, троє вартових зайшли перевірити, чи хто-небудь не залишився. Кіт заховався між камінням. На Арсеніку вартові майже не звертали уваги, звикли, що вона лежить на тому самому місці вже не перший день. Згодом вони пішли геть, лише один так і стояв на варті біля печери.

Попри Максові сподівання, вартовий не відходив ні на мить. Кіт навіть задрімав від утоми. Його розбудило тривожне передчуття. І відразу ж він відчув, а потім і побачив величезного щура. Той з’явився, наче з-під землі, і стрибнув на Макса. Кіт і щур покотилися клубком по печері. Максові здалося, що він уже ніколи не звільниться від страшних пазурів. Та Арсеніка рішуче вхопила щура за шию. Руки в неї виявилися ще сильними.

Макс зализував рани, з острахом поглядаючи на непорушне тіло ворога.

— Ти — мій боржник, — сказала Арсеніка.

Макс погодився, що сам би не врятувався, і вирішив пошукати, звідки з’явився той щур. Нора знайшлася серед каміння у віддаленому кутку, де погано пахло, і тому в’язні влаштовувалися подалі від того кутка.

Макс уважно оглянув місце, розгріб вхід до нори і відчув протяг.

— Можливо, тут можна пролізти! — промовив кіт. — Та це не нора, а ціла печера! Щур був дійсно величезний.

Макс не надто сподівався, що дівчина погодиться лізти у щурячу яму, але вона полізла туди без зайвих розмов. Нора вивела наших втікачів у поле. Арсеніка ледь поглянула, де вони вилізли, і впала на землю.

— Нас можуть помітити, — прошепотіла вона. — Давай хутчій до лісу.

І вони поповзли як лишень могли швидко. У чагарнику на них очікував Денис. Разом побігли лісом подалі від місць, де їх могли побачити. На тихій крихітній галявинці серед заростей черемхи та малини вони влаштувалися, щоб поновити сили й обговорити плани. Денис і Макс чекали, коли Арсеніка почне їх розпитувати про Марічку й Червоного Короля, але вона не розпитувала.

Отже, перепочивши, подалися до копалень. Там, у широченній ямі між скелями, в’язні тяжко працювали, скупчені по п’ятеро, а за кожною п’ятіркою стежив наглядач зі зброєю. Копальні було огороджено колючим дротом, уздовж якого ходила варта. Лише один відрізок не потребував огорожі й не дуже охоронявся, бо там височіли скелі, а під ними — море.

— Нам не пробратися туди! — зітхнув Денис.

— Може б, я і пробрався, — відповів Макс. — А як вивести звідти Пашка?

Арсеніка мовчки спостерігала. Потім промовила:

— Потрібно змусити вашого Пашка стрибнути зі скелі в воду, але там — русалки. Треба їх попередити. Отже, ми з Денисом вийдемо з дідусем у море, будемо біля отих скель. Русалки мене слухаються. А ти, Максе, почекай із годину, а тоді прокрадешся туди і знайдеш свого Пашка. Як хоче вирватися звідси — хай стрибає.

Денис відмовлявся залишати друга і покладати на нього все найважче. Однак його переконали, що тут він не зможе нічим допомогти, хіба зашкодить. Отже, він пішов з Арсенікою.

Макс крався вздовж огорожі, ховаючись у траві. Кіт побачив вузьку щілину під огорожею і взявся рити там землю. Все тіло боліло від бою зі щуром, однак невеличкий підкоп вдався. Макс заліз на територію копальні. Давно некошена трава і обережність допомагали йому пройти повз охорону. Вже неподалік від скель, де працювали ув’язнені, ховатися було важче — між камінням траплялися відкриті місця. Макс чекав, поки ніхто не дивитиметься в його бік, і перебігав від каменя до каменя. На щастя, незабаром знайшовся Пашко. Він працював, похмурий і мовчазний, як усі тут. Сподівань на визволення він давно вже не мав. Макс причаївся за каменем поближче до Пашка, нявкнув. Пашко побачив кота, що зараз же зник у схованці, і посміхнувся. Схоже, впізнав. Справді, ось намагається підійти ще ближче. Та хлопця спіткала неприємність: наглядач підбіг, схопив Пашка за руку і викрутив її за спину. Пашко зціпив зуби від болю, але терпів.

«Треба його виручати!» — вирішив Макс. Він налетів на наглядача, атакуючи його зубами й кігтями. Той не сподівався на такий напад, відпустив хлопця і спробував скинути з себе кота.

— Пашко, стрибай у море! — заволав Макс. — Стрибай!

Хіба ж він знав, що Пашко схопить його і побіжить із ним.

— Ні! Ні! Відпусти мене! — репетував Макс, але було пізно. Пашко стрибнув. Макс заплющив очі і вчепився в нього пазурами. Бідолашний кіт ледь долетів до моря живим, адже висоти боявся ще навіть до того, як став котом. Коли випірнули, він не вірив, що все скінчилось, і не відчіплявся від Пашка. Підплив рибалка з Денисом та Арсенікою і затягнув хлопця з котом у човна.

«Нарешті — все!» — думав Макс, обтрушуючись. Він і забув, що пообіцяв русалкам поплавати з ними. А от русалки не забули. Вони оточили човна.

— Ні! Я вже не хочу в воду! — з благанням дивився на них Макс. Він зазирав їм у вічі, але не бачив жалю, лише цікавість.

— Я можу ненароком подряпати, в мене ж кігті, — зітхнув Макс. — Хто з вас не дуже береже свою шкіру, може взяти мене на спину.

Його схопила русалка з веселим юним обличчям. Її подруги попливли слідом, вони дзвінко сміялись і перегукувалися своїми кришталевими голосами.

Ця прогулянка морем була зовсім не такою веселою для Макса, як те перше катання на русалчиній спині. Гуртом морські дівчата забували про обережність, кидали кота одна одній, пірнали з ним без попередження. Макс боявся, щоб його ненароком не втопили.

Хтозна, як довго гралися б русалки з котом, та Арсеніка припинила цю гру одним лише словом. Вона вигукнула щось незрозуміле для людей, але цілком зрозуміле для русалок. Ті повернулися до човна, віддали Макса й попливли геть, ображено озираючись. Коли острів-в’язниця зник за небокраєм, всі зітхнули з полегшенням. Лише Арсеніка лежала у човні й думала. Ніхто не наважувався запитати, про що її думки. Дід поглядав на неї з хвилюванням, але не промовив жодного слова.

Вже на березі Арсеніка ледь помітно посміхнулася Максові:

— Скоро побачимось.

37. Щаслива зустріч

Дорогою до табору Денис замислено промовив:

— Ти кажеш, Максе, Арсеніку дуже зацікавила історія про Червоного Короля? Думаю, вона допоможе нам знайти Марічку.

Пашко йшов мовчки. Він думав про те, що коли б не пішов тоді до штурмана «Білої Акули», не було б і в’язниці. Та він не міг не піти. Це була єдина можливість дізнатися що-небудь про рідних, і ця можливість втрачена. Як тепер жити далі, хлопець не знав. На вільному березі він почувався самотнім і чужим.

Підійшовши до циганського табору, хлопці побачили Діану. Вона сиділа в кибитці, звісивши ноги.

Макс радісно привітався і повідомив:

— Діано, це наш друг Пашко.

Діана стримано кивнула і відвела погляд. Хлопці побачили, як вона зблідла. Підійшов Михась і тихо сказав:

— Діана чула, що він був розбійником. Вона не любить розбійників. Краще йдіть, залиште її.

Але Пашко стояв як укопаний, і не зводив з неї очей. Вона знову мимоволі поглянула на нього, і в її погляді з’явилося хвилювання.

— Діано, ти не впізнаєш мене? — ледь промовив Пашко. — Звісно, я був тоді ще дитям. Ти, напевне, не зможеш пробачити мені…

Раптом він упав на коліна і прихилив голову до Діаниних ніг. Він плакав. Діана торкнулася тремтячою рукою його плеча:

— Брате?

Пашко схлипував і молив про пробачення. Він плутано і схвильовано говорив про те, як зустрів розбійників, як вони виховали його таким, які були самі. Він не міг собі пробачити і не мав сил забути все, що накоїв. Він страждав через те, що втратив можливість віднайти батьків і ридав від щастя, що знайшов сестру.

Діана також плакала і гладила його по голові.

— Братику, Пашку, любий мій братику!

Цілий день вони гуляли в лісі та понад річкою. Пашко носив сестру на руках, дбав, щоб не була голодна, щоб не змерзла. Вони повернулися до табору пізно і полягали спати, а наступного дня Діані знову захотілося поблукати околицями, адже раніше в неї не було такої можливості. Вона бачила різні краї, мандруючи у кибитці, але то ж зовсім інші враження! Це були найщасливіші дні для Діани за останні десять років.

Другого вечора брат із сестрою повернулися раніше, коли Промінь Сонця ще танцювала. Пашко не звернув уваги на натовп. Діана запропонувала:

— Давай зайдемо до Іринки. Познайомлю вас. Вона ще танцює, почекаємо в її шатрі.

Пашко погодився, хоч його не надто цікавило те знайомство. Діана розповідала, що за цією дівчиною впадають мало не всі чоловіки в таборі і всюди, де вона з’являється. Сестра турбувалася, що Пашко втратить спокій, побачивши Іринку. Але ж однак вони б зустрілися.

Діана сиділа в кріслі, а Пашко походжав по шатрі, роздивляючись численні сувеніри — подарунки прихильників Променя Сонця. Йому не хотілося засмучувати сестру, інакше він давно б запропонував відкласти знайомство, щоб не витрачати цей чудовий вечір на марне чекання. Аж ось Діана промовила весело:

— Добрий вечір, Іринко. А ми тут чекаємо на тебе. Це мій брат Пашко.

Хлопець озирнувся і завмер. Він не міг відвести погляду від юної красуні. Та й Іринка, така завжди впевнена в собі, забула, що має відповісти. Їй сподобався Пашко. Особливо вразили блакитно-сірі очі, гарне і по-дорослому серйозне обличчя. Діана простягнула руку й обережно смикнула брата за рукав:

— Ну що ти, братику, привітайся.

— Добрий вечір, пані, — ледь промовив Пашко. Іринка простягла руку для привітання. Хлопець, не вірячи своєму щастю, схилився і поцілував тендітну ручку. Йому здавалося, він був страшенно незграбним. Іринка засміялася:

— Ну що ти?.. Весь червоний як рак.

Але вона й сама зашарілась, і це було для неї незвично. Поки Пашко думав, що б запитати і взагалі, як поводитись, вона всілася поруч із Діаною і запропонувала:

— Може, нам чаю випити?

Чай у Іринки був з різними травами, дуже духмяний. Цілий вечір вони чаювали. Спочатку сиділи утрьох, Пашко й Іринка поглядали одне на одного і більше мовчали, ніж розмовляли. А потім до шатра зазирнули Денис і Макс. Хлопчик-кіт промовив:

— А ми також хочемо чаю.

Усі посміхнулись, Іринка швиденько дістала чашки, Пашко заходився допомагати їй заварювати чай. Скоро всілися за стіл всі п’ятеро. Стало легко і весело спілкуватися. Друзі розмовляли про все-все-все. Навіть спогади були здебільшого веселі. Попереду чекали нові випробування, та всі вірили, що тепер їм вже точно щаститиме.

38. Вогненна брама

Минуло кілька днів, і Макс згадав, що потрібно шукати можливості для повернення додому. Денисові не хотілося більше тяжких і непевних блукань. Він промовив, сподіваючись відкласти рішення:

— Та, може, ось-ось будуть новини від Арсеніки.

І справді, наступного ранку до табору завітав старий рибалка. Він повідомив, що його онука просить хлопців зайти до дідової хижки. Макс радісно простягнув Денисові лапу:

— Ну от бачиш, друже, іноді ти можеш напророчити щось добре.

— Та ще невідомо, наскільки воно добре! — відповів Денис. Макс мало не вдряпнув його:

— Краще мовчи, як таке казати!

Арсеніка чекала на них у старому кріслі, і заговорила відразу ж, без привітань:

— Сьогодні я вирішила завітати до Червоного Замку. Ввечері відчиню Вогненну браму, тому, якщо ви хочете знайти вашу Марічку, чекаю на вас тут, щойно стемніє. Дивіться ж, щоб нікого більше не притягли за собою: лише діти з Реальності мають пройти за мною крізь Вогненну браму.

У друзів було купа питань, однак кожен відчував, що Арсеніка сьогодні не налаштована на привітне спілкування.

Отже, це був останній день у таборі. Для Макса й Дениса настав той проміжок часу, коли кожна хвилина здається вічністю — останні години перед можливим порятунком. Іринка майже не відходила від Пашка з Діаною. Вечеряли всі вп’ятьох мовчки. У кожного були свої сумніви і свій страх, і ділитися ними не хотілося.

Ледве почало сутеніти, Денис, Макс та Іринка зайшли до рибалчиної хижки. Пашко провів їх, але потім мусив повертати, щоб Арсеніка не гнівалася.

Чаклунка сиділа в кріслі, як і вранці, але зараз вона була зовсім іншою — її краса просто вражала. Сукня здавалася сплетеною з мерехтливих світляків, розкішні руді кучері водоспадами збігали по спині, а очі просто-таки сяяли зеленими іскрами.

— Ходімо! — промовила вона, підвелась і попрямувала до виходу. Іринка, Макс і Денис пішли слідом. Навколо хижки годі було сподіватися щось роздивитися, проте Арсеніка тихо промовила:

— Жодної людини поблизу, можна розпочинати.

Вона чиркнула сірником, і вогник вихопив з темряви купу хмизу, яка наступної миті перетворилася на палаюче багаття. Чаклунка простягнула руки до полум’я і почала щось швидко-швидко говорити невідомою мовою. Її голос ставав дедалі гучнішим, вона вже вигукувала кожне слово, а багаття ніби чуло її і розуміло. Воно змінювалося, витанцьовувало в ритмі тих невідомих фраз, то збільшувалося, то зменшувалось. Із полум’я утворювалися химерні фігури, схожі на тварин, на людей, на будівлі. І раптом все стихло. Арсеніка замовкла. Багаття спалахнуло жахливо (це було схоже на беззвучний вибух) і утворило дугу над землею.

Діти ще ніколи не бачили нічого подібного. Це дійсно нагадувало браму, але вона була вся з вогню. Підійти до брами виявилося непросто, через жар, що ішов від неї. Арсеніка озирнулась і промовила суворо:

— Візьміться за руки і думайте про вашу Марічку, про те, що йдете саме до неї. А то ще до Короля потрапите. І не чіпляйтеся за мене, бо у мене своя мета. Ліпше почекайте хвилин зо три після мого зникнення, а потім ступайте в браму.

І вона дійсно зникла в арці з вогню. Діти несміливо перезирнулися. Що чекає на них по той бік брами? Денис підняв Макса, взяв за руку Іринку й нерішуче запропонував:

— Ну що, ходімо?

І вони ступили до брами.

— Щось не так! — лише встиг схвильовано промовити Денис.

Навколо замерехтіли вогненні плями, силуети, смуги. Здавалося, що світ складається з танцюючих вогників і крутиться, крутиться…

Арсеніка опинилася в тронній залі Червоного Замку. Король сидів, як і годиться, на троні, коли вона з’явилася. На його обличчі відобразився неабиякий подив:

— Не сподівався тебе побачити! Тебе випустили з в’язниці?

— Ні, втекла.

— Справді?

— Мені допомогли, звісно. Отож неправда, що з Острівної в’язниці втекти неможливо.

— З Острівної? Що ж, важко знайти гірше місце. Ну пробач, не знав, що тебе запроторять саме туди, — Король, схоже, казав те щиро. — Але ж ти мусила знати: красти — це погано!

— Я не вкрала плаща, ти знаєш. Я отримала його за послугу.

Вогонь не хотів сперечатися.

— Навіщо ти прийшла сюди? — поцікавився він. — І як, власне, тобі це вдалося?

— Я відкрила Вогненну браму, — відповіла Арсеніка, проігнорувавши перше запитання. Король спересердя стукнув кулаком по підлокітнику так, що трон загудів і мало не розвалився:

— Вогненну браму? Ти взагалі уявляєш, що ти накоїла? Її не відкривали вже сотні років, а тепер, з твоєї ласки, до моїх володінь може завітати будь-хто, хто лишень забажає того! Невидимі переходи відкрилися по всьому світу!

Арсеніка не сподівалася на таку реакцію Короля. Вона, звісно, розуміла, що він гніватиметься, але зараз бачила, що він розгублений і, можливо, наляканий. Кого ж йому боятися? Дівчина промовила:

— Але ж брама діятиме лише один день, а потім закриється, і все буде, як завжди: ти сам обиратимеш, кого хочеш бачити в своєму замку.

Нараз біля трону з’явився на диво великий золотистий метелик, сів королю на плече і щось зашепотів йому на вухо.

— Ну от, маємо перших незваних гостей, — промовив Вогонь, уже спокійно.

Метелик знову щось прошепотів, і Король з-під лоба поглянув на Арсеніку. Потім ледь помітно махнув рукою, і метелик зник.

— То це ти їх привела? Мені повідомили, що ці діти прийшли слідом за тобою.

— Діти? Так, вони прийшли за мною.

Король примружив очі:

— Ти що, справді думаєш, що вони зможуть вкрасти в мене Марічку?

Арсеніка всміхнулась, але її зелені очі лишалися сумними.

— Ні, просто хотіла тобі помститися.

Король засміявся. Схоже, це справді його неабияк потішило.

— О! Це просто страшна помста! — він раптом пильно поглянув на Арсеніку, підвівся з трону, підійшов і зазирнув їй у вічі: — Вигадай щось більше схоже на правду.

— Я лише хотіла побачити тебе ще раз, — чесно зізналася вона. — А їх привела, бо заборгувала їм — вони витягли мене з в’язниці. Навряд чи вони заслуговують на твоє покарання.

— Так, зрозуміло, — всміхнувся Король. — Але провчити їх просто необхідно. Ще побачимось.

Він зник, а Арсеніка лишилась сама в тронній залі.

39. Блукання володіннями Червоного Короля

Коли згасли блискітки навколо і світ зупинився, Денис стояв посеред степу. Сам-один. Неподалік височів Червоний Замок. Його сяйво освітлювало все навколо, і ніч здавалася зовсім не темною. Десь удалині виднілася смуга лісу. Ні Макса, ні Іринки не було поблизу. Денис гукав, та вони не відгукувалися. Він вирішив іти до замку. Раптом перечепився через камінь і впав, озирнувся й побачив, що з каменя стриміли три зубці. Денисове серце тьохнуло: це ж сектори магічного «сонця»! Напевне, їх можна витягти з цієї каменюки! Він швидко крутнувся і схопив… лише повітря. Камінь з амулетом віддалявся. Денис із подивом і жахом побачив, як між ним і каменем росте тріщина в землі, а в глибині тріщини, десь далеко внизу палає вогонь. Що це таке?! Денис швидко підвівся і перестрибнув ту тріщину, та не наздогнав каменя з «сонцем». Він стрибнув знов. І знов. Цілий степ розколювався на шматки поверхні, що пливли над вогненною річкою, ніби крижини навесні.

Ось Денис вже опинився зовсім близько від каменя: ще два стрибки — і наздожене. Він стрибнув і мало не впав, бо на тому малому шматкові степу, куди він приземлився, прямо перед ним незрозуміло звідки з’явився юнак у червоному. Звісно, Денис не знав, що саме так виглядає Червоний Король, однак тут можна було злякатись і від несподіванки. Король промовив:

— Я допоможу тобі, якщо хочеш. Віддам амулет і приведу твоїх друзів, але за умови, що ви не намагатиметеся забрати з собою в Реальність Марічку.

— Та невже? — сухо відповів Денис. Він вже здогадався, з ким розмовляє, однак це чомусь не налякало його, а розгнівало. Вогонь промовив байдужим тоном:

— Вам однак не здійснити свого задуму. А я пропоную домовитися просто, щоб ви не турбували Марічку. Їй і тут непогано.

— А це вже я сам в неї запитаю! — відрізав Денис. — Де Макс та Іринка? Це ти їх спіймав у свої тенета?

— Які тенета? Не мели дурниць! Як не вмієш користуватися Вогненною брамою, то й не лізь! Ну добре, я лишаю тобі можливість відступити. Піду подивлюся, як там твої друзі!

І він обійшов Дениса й пішов. Денис озирнувся і побачив, що степ позаду знову зростався, тріщини зникали, але попереду земля досі плавала, немов крижини річкою. І камінь з амулетом віддалявся. «Його необхідно наздогнати!» — вирішив хлопець і знову почав стрибати між шматками степу.

Ось вже близько! Та несподівано поверхня, на якій він стояв, різко зрушила з місця. Денис не втримався і впав. Він вчепився за край, але руки спливали вниз, земля під ними кришилась, осипалась у вічі, падала вниз у вогненну річку. «Невже я загину?» — з відчаєм подумав Денис, з усіх сил намагаючись видертися вгору. Раптом хтось схопив його за руку. Пашко! Він витягнув друга на поверхню.

— Як ти тут опинився? — радісно запитав Денис.

— Та знаєш, спочатку я думав послухатися вас, ішов собі до табору, а потім зрозумів, що вам може знадобитися моя допомога. Пам’ятаєш, як на тому камені було написано: «З тими, кого обрав у супутники — аж до перемоги над спільними ворогами»? Ми ж іще нібито нікого не перемогли? Ну я і вирішив пройти браму за вами.

— Це так чудово, Пашко, що ти з’явився саме тут! Давай наздоженемо той камінь з амулетом. Он він, бачиш? Ще недалеко втік.

Пашко похитав головою:

— Забудь. Тут все підкоряється Червоному Королю. Ти ніколи не наздоженеш того каменя.

— Але ж без нього нам не потрапити додому!

— Спершу спробуємо розшукати інших і вашу Марічку. А там буде видно. Якщо вона захоче, то допоможе вам.

А Макс тим часом блукав коридорами Вогненного Замку, розмірковуючи: «Навколо жодної душі. Невже Замок пустий? Принаймні десь тут мають бути Денис з Іринкою та Марічка». Кіт ішов уже довго, але коридори не закінчувалися. Часом десь попереду з’являлися людські фігури, але зникали, ніби їх ніколи й не було. І ось в одному з коридорів Макс побачив дівчинку з рудими кісками. «Це Марічка!» — промайнуло в Максовій голові, і він чимдуж побіг слідом, гукаючи: «Марічко!», але дівчинка не озиралася. Може, не чула його? Ось вона повернула за ріг, Макс помчав за нею, але, на диво, за рогом вже нікого не побачив. Так сталося й наступного разу, коли вдалині промайнула дівчача фігурка. Кіт зупинився. Що то за манівці? Він раптом усвідомив, що там, де пройшла дівчинка, немає жодного людського запаху, отже, то була ілюзія. І до того ж, відчув, що сам він уже тут був. «Виходить, я ходжу колами?» — зрозумів Макс. Як відповідь на цю думку, почувся голос:

— Твій друг вважає, що ви потрапили в мої тенета. Можливо, так воно і є, оскільки тобі не знайти виходу звідси, поки я того не забажаю. Ці коридори не є чимось сталим. Вони змінюються, як полум’я.

Макс не відповів. Голос запропонував:

— Я можу переправити тебе у твій світ. Королі це вміють, чув?

Макс кивнув. Він розмірковував, що ж буде далі. А далі він побачив досить дебелого рудого кота, що сидів неподалік. Після зустрічі з міськими котами Максові більше не хотілося мати справи з жодною з цих тваринок, однак рудий кіт був незвичайним. Принаймні, нюхом Макс відчував, що то була якась інша істота, перетворена на кота. Рудий заговорив людським голосом. Голос був той самий, що розмовляв з Максом хвилину тому.

— Мені зовсім не потрібно, щоб ти тут сконав у лабіринтах Замку, — промовив він. — Зараз у тебе і твоїх друзів є неабияка проблема: ви не можете потрапити додому. А у мене також є проблема — незвані гості, які хочуть вкрасти мою наречену! Денис вважає, що без Марічки ви звідси нікуди не підете. Це я можу влаштувати — ви справді нікуди не підете, поки я вас не відпущу. Однак, завваж, Денисові набагато легше ведеться в цьому світі, бо він лишився людиною. Ти згоден?

Макс відповів обережно:

— Можливо.

— Отже, — провадив далі рудий кіт, — ти можеш пристати на думку свого товариша і лишитися тут назавжди. Я навіть відпущу вас зі свого палацу і, думаю, ми з вами більше ніколи не зустрінемось, оскільки Вогненна брама діє лише один день. Але подумай, чи влаштовує це тебе. На твоєму місці я б не хотів на все життя лишитися котом.

Він спалахнув високим полум’ям — і на місці кота з’явився рудий юнак у червоному гаптованому золотом вбранні. Макс намагався зберігати спокій, і зовні це вдавалося йому чудово. Він трохи подумав і промовив:

— Ваша величносте, ви марно вважаєте, що ми хочемо вкрасти у вас Марічку. Якщо вона справді ваша наречена, а не полонянка, то чому ви так оберігаєте її від зустрічі з нами? Ми ж її друзі, принаймні були колись друзями. Можливо, вона вже й не захоче повертатися додому, давайте запитаємо її. Адже так буде чесно.

Король тихо засміявся:

— Насправді мене зовсім не цікавить, що чесно, а що — ні. Я не дозволю вам побачитися з нею. Ти просто маєш вибір: чи лишитися тут котом, чи нарешті потрапити додому і стати людиною. Я ще повернуся.

І він зник, лишивши Макса наодинці з тяжкими думками.

Іринка стояла посеред кімнати з дзеркалами. Це була дуже велика і пишно декорована золоченими ліпними візерунками кімната, але, окрім дзеркал, тут не було нічого, навіть жодного стільчика. Не знайшлося жодного вікна, жодних дверей. За ті три години, що Іринка була в цьому приміщенні, вона ретельно обстежила всі стіни, намагаючись знайти хоч якийсь вихід. Потім сиділа на підлозі, вставала і ходила по колу, роздивляючись своє відображення у величезних дзеркалах, гукала Марічку, Макса, Дениса, хоч кого-небудь, хто почув би її і врятував.

Червоного Короля Іринка побачила в дзеркалі. Він з’явився невідомо звідки і мовчки спостерігав за нею. Дівчина швидко повернулася до нього обличчям і, затинаючись, попросила пробачення за вторгнення. Король дивився на неї серйозно.

— Я вже розмовляв із Денисом та Максом і повідомив їм, що Марічку я вам не віддам, бо вона моя наречена.

— Д-добре. А де вони? — схвильовано запитала Іринка.

— Також у моїх володіннях. Річ у тім, що ви всі уявляєте Марічку досить умовно, кожен по-своєму, бо вона виросла й змінилася за ті роки, що ви не бачили її. А оскільки Вогненна брама визначає точку прибуття за тим, що ви уявляєте, то жоден з вас не потрапив до Марічки. І не потрапить. Так що у вас один вихід — прийняти мою допомогу, щоб повернутися додому.

Він склав руки човником, між долонями щось спалахнуло, і ось Король вже тримав у руці амулет, за яким нещодавно марно ганявся Денис.

— Ти пам’ятаєш, що це? — запитав Король і, оскільки Іринчине обличчя стало зосередженим, вів далі: — Ця річ може переправити вас усіх разом до Реальності, але я пропоную тобі хоч поглянути на ту Реальність, перш ніж назавжди туди повертатися. Ти ж зовсім не пам’ятаєш, як там! От наприклад, ти станеш звичайною дівчинкою, зовсім не красунею.

— Нехай! — швидко відповіла Іринка.

— Але ж ти не знаєш, як це, коли не маєш шанувальників, ніхто не дарує тобі коштовних подарунків та навіть не звертає на тебе уваги! Ходімо зі мною до Реальності на годинку, захочеш — залишишся, а ні — то поверну тебе назад.

— Невже це так просто — туди потрапити? — здивувалась Іринка.

— Для мене — так. Я ж Король, не забувай.

Іринка мало не погодилася, та раптом подумала: «Це ж буде зрада! Я не можу покинути Макса й Дениса!»

— Я мушу поговорити з друзями, перш ніж прийняти вашу пропозицію, ваша величносте, — ледь чутно промовила вона.

Вогонь посміхнувся. Іринка чекала, що ж він скаже, але він не поспішав відповідати. Раптом вираз його обличчя змінився.

— Ну от, схоже, гру закінчено, — похмуро мовив Король і зник.

Марічка чекала на нього в тронній залі разом з Арсенікою. Вона погукала його, як зазвичай, один раз. І щойно Король з’явився, суворо запитала:

— Де мої друзі?

Вогонь похитав головою і поглянув з-під лоба на Арсеніку:

— Отже, твоя помста відбулася.

Арсеніка мовчала, дивилася спокійно і ніби замислено. Вогонь перевів погляд на Марічку. Вона повторила своє запитання і Король відповів їй:

— Всі тут, у замку. Ти навіть можеш побачити їх, якщо пообіцяєш мені, що не намагатимешся втекти з ними.

— Якщо я пообіцяю це, хіба ти повіриш?

— Насправді ні. Але не дозволю тобі втекти. Ти ж не зможеш жити у своїй Реальності — тебе або спалить вогненна сутність, або вб’є сила доторку чорних. Там я не зможу тебе врятувати.

Марічка кивнула. Вогонь тричі плеснув у долоні — і в залі з’явилися три золотисті арки, через які вийшли здивовані Денис із Пашком, Макс та Іринка.

Вони озиралися навколо, поглядали одне на одного та на двох рудих дівчат. Марічка розгубилася не менше. Вона була майже впевнена, що впізнала Дениса й Іринку, хоч вони дуже змінилися, однак чому вони молодші за неї? Макс зорієнтувався раніше за інших:

— Схоже, всі ми чекали побачити нашу Марічку маленькою, але вона потрапила сюди раніше за нас, хіба ми не розуміли, що вона тепер старша? Адже тут час іде швидше! Привіт, Марічко!

— Привіт… Ти хто?

— Дякую, що не сказала: «Ніколи не бачила котів, які вміють розмовляти». Я — Макс, твій друг Макс. Ми всі вчотирьох ліпили сніговий палац напередодні твого зникнення. Пам’ятаєш, як я ставився до чорних котів? От цей світ мене й провчив. Тепер я стану знову людиною — лише як повернуся додому. Твоя бабуся обіцяла, що коли ми повернемося, всі станемо такими, якими залишили наш рідний світ, навіть знову будемо дітьми. І все буде так, як тоді, бо там пройшло зовсім мало часу. — Він помовчав трохи і запитав: — Як тобі тут ведеться?

— Добре, — Марічка дивилася на своїх друзів і не знала, що сказати. Вона підійшла до них, промовила крізь сльози:

— Денисе, ти майже такий, як я запам’ятала, лише старшим став. А тебе, Іринко, я ледь упізнала. Ти така красуня!

Вона присіла до Макса. Він промовив з невеселою посмішкою:

— Не віриться, що це я?

— Так. Важко уявити, — відповіла Марічка. — А давно ви тут, у цьому світі?

— Три роки, навіть трохи більше. А ти?

— А я вже дев’ять років. Це багато. Навряд чи тепер я могла б повернутися до Реальності з вами.

— Але ж ми прийшли, щоб врятувати тебе! — схвильовано промовив Денис. — Твоя бабуся так переживала через твоє зникнення, а подумай про батьків! А ми? Ми що, марно блукали цим світом, пережили стільки всього за ці три роки?

Марічка стисла кулаки до болю, але промовила те, що мусила:

— Я не повернуся. Пробачте. Повертайтеся без мене.

Вона хотіла обійняти Дениса, але він відступив на крок назад. Червоний Король підійшов до них, простягнув три сектори «Скіфського сонця» на мотузочках і повідомив, що в замку амулет не працює, потрібно йти до лісу. Денис взяв «сонце» мовчки, поглянув на Пашка, Іринку та Макса, промовив:

— Ходімо! — і пішов навмання до великих дверей, що були напроти трону. Вони скидалися на вихід.

— Там можуть бути вовки! — навздогін гукнула Марічка. — Ось, візьміть ці сірники про всяк випадок. Вони незвичайні, палають, як факел.

Марічка підбігла до Іринки, простягла їй дивний великий коробок сірників, обійняла її і непомітно для інших прошепотіла щось на вухо. Потім повернулася до Короля. Він дивився на Марічку. Сльози в її очах викликали у нього незнане раніше хвилювання, бажання втішити. Але він не міг нічим зарадити, бо не міг відпустити її. Арсеніка сиділа на сходинці, що вела до трону, затуливши обличчя рукою, щоб ніхто не бачив, що вона також плаче. Марічка пішла до своєї кімнати. Король хотів піти за нею, але вона промовила жорстко:

— Залиш мене на самоті!

40. Несподіванки не скінчилися

Дорогою до лісу Денис не промовив ані слова. Пашко й Макс тихо розмовляли, здебільшого згадували події цих трьох років. Іринка поглядала на них, ніби хотіла сказати щось важливе, але не наважувалась. Коли підійшли до лісу, Денис обійняв Пашка, як рідного брата, подякував за все і скомандував:

— Приготуйтесь і візьміться за руки. Нам більше нічого робити в цьому світі.

— Зачекай, — наважилася нарешті взяти слово Іринка. — Марічка зараз має з’явитися. Запали цього сірника.

Денис із подивом подивився на дівчину:

— Чому ти думаєш, що вона має з’явитися, вона ж відмовилася?

— Марічка прошепотіла мені на вухо: «Я з вами. Зайдете в ліс — запаліть сірника, і я з’явлюся».

— Справді? — Денисові навіть стало ніяково, що він погано думав про Марічку. — Ну то коли всі готові, запалюю.

І він чиркнув сірником. З цієї трісочки зірвалося таке полум’я, ніби запалили смолоскип. Майже відразу поруч із Денисом виникла Марічка. Вона дмухнула на сірник, щоб згас, і схвильовано мовила:

— Мерщій тікаймо додому!

Але тепер усіх здивувала Іринка:

— Вирушайте, я лишаюсь.

Друзі подивилися на неї, вражені цими словами.

— Розумієте, я мала допомогти вам. Я зробила, що могла, а тепер я залишу вас. Це мій світ, іншого я не пам’ятаю. Пашку, можна я піду з тобою?

Пашко кивнув. Денис заперечливо похитав головою:

— Е ні! Ти не розумієш! Ми маємо повернутися всі разом. Навіть якщо доведеться забрати тебе силою. Інакше що ми скажемо твоїм батькам?

— Я не знаю. Я не хочу повертатися, боюся.

Пашко хотів сказати, що не дозволить забрати Іринку силою. Йому було б боляче розлучитися з нею, він волів би краще ходити за красунею слідом, як вірний пес, усе своє життя. Однак, коли Денис говорив про Іринчиних батьків, він згадав про своїх, які зараз невідомо де, і зрозумів, що мусить переконати дівчину повертатися додому. Він підійшов, ніжно взяв її за руки і, зазираючи в очі, тихо промовив:

— Іринко, думаю, тобі не варто відмовлятися. Коли б я мав можливість повернутися в дитинство, щоб лишитися зі своїми рідними, я б обов’язково повернувся.

Марічка знову попрохала:

— Хутчій, будь ласка, Король може з’явитися будь-якої миті.

— Мені жаль тебе засмучувати, та я вже тут! Ти добре навчилася мандрувати за допомогою вогню, люба моя.

Всі озирнулися. Король з’явився, як завжди, ефектно, сяючи рудим полум’ям. За мить він знову був схожим на звичайну людину. Денис з’єднав «Скіфське сонце», схопив за руки Марічку й Іринку і гукнув:

— Максе, давай лапи.

Макс зреагував миттєво, однак перенесення не відбулося, бо посеред кола друзів спалахнуло полум’я і миттю зникло, а разом з ним зник і амулет. Марічка озирнулася, з благанням поглянула на Короля:

— Відпусти мене! Ну як ти не розумієш? Я не можу жити щасливо тут!

Вогонь відповів:

— А що коли там ти не зможеш жити взагалі? Або я не зможу жити тут без тебе?

— Що ти знову вигадуєш!? Ти просто не хочеш відпускати мене!

Раптом стало холоднішати, сірий туман поплив над травою. Король промовив дещо напружено:

— Так близько біля мого замку вони ще ніколи не з’являлися. Вогненна брама пропустила сьогодні багатьох!

— Чорні! — видихнув Пашко. Іринка притулилася до нього і тремтіла. Між деревами вже було видно темні постаті. Марічка схопила Короля за руку:

— Віддай моїм друзям амулет, Вогонь. Вони мають повернутися додому!

Король відповів похмуро:

— Я б не радив користуватися амулетом зараз. Можуть потягнути за собою когось із цих, — він кивнув у бік темних постатей, що наближалися.

— Тоді повертаймося в замок усі разом, адже там будемо в безпеці!

— Ні, не в безпеці. Їх забагато. Я маю прийняти бій. Чорна Королева вже близько.

Король був таким зосередженим і похмурим, що Марічка злякалася. Вона зрозуміла, що набагато легше було б бачити його зараз спокійним, навіть трохи легковажним, яким він здавався зазвичай. Пашко, Денис, Ірина та Макс збилися в купку і навіть не мали сил тікати, невідомий страх ніби вдягнув їм кайдани на ноги. А чорні повільно наближалися. Марічка закричала:

— Врятуй їх! Лише ти можеш їх врятувати, тобто ми разом — ти і я!

Король не поворухнувся. Марічка прошепотіла:

— Будь ласка! Благаю тебе, врятуй їх!

Король сів на землю. Його повіки опустилися, ніби він дрімав. Навколо маленького гурту почала рости стіна з вогню. Чорні заверещали і побігли, щоб напасти на людей, поки ще є можливість проскочити. Марічка створювала вогненні кулі і жбурляла їх у чорні постаті. Вони відступали, але їх було забагато. Нарешті, стіна з полум’я навколо гурту друзів стала досить високою.

Пашко трохи переборов заціпеніння, яке буває при нападі слуг Чорної Королеви, і запитав:

— Що нам робити тепер? Ми ж не можемо так ховатися довіку! І… хочу подякувати вам, ваша величносте! Коли б не ви, ми б усі вже загинули.

Марічка присіла біля Короля і тихо повторила:

— Що нам робити тепер? Як я можу допомогти тобі?

Він повільно підняв повіки і поглянув на Марічку:

— Пройди Перетворюючий Грот, щоб стати Дівою Вогню. Лише так ти зможеш мені допомогти.

— Перетворюючий Грот? А що коли я не зможу? Він спалить мене? — Її голос ледь чутно тремтів.

— Ти зможеш. Йди, я чекатиму на твоє повернення, — відповів Король і знов опустив повіки.

Марічка подивилася на друзів.

— Вам необхідно протриматися, поки я повернуся. Сподіваюся, це буде скоро.

І вона зникла. Минали години, і вогненна стіна стала трохи нижчою. Макс ходив по колу туди-сюди, коли раптом саме біля нього в стіні з’явилася дірка. Чорні побачили це і кинулися в напад. Вони мало не застрибнули в коло, Макс зі страху метнувся до друзів, і що ж трапилося? Чорні зупинилися раптово, так і не наважилися зайти до кола. Макс здивовано поглянув на друзів. Стіна вогню відновилася. Король прохрипів:

— Я потроху втрачаю силу, тому захист може частково руйнуватися. Максе, ти можеш врятувати… Потрібно вчасно перебігати уздовж розриву полум’я, від одного краю до іншого. Вони бояться…

— Чого бояться? — здивувався Макс. Але Король мовчав. Денис здогадався:

— Вони забобонні! Бояться, коли чорний кіт дорогу перейде.

Макс згадав напис на білому камені про те, що потрібно «Вчасно перейти на інший бік». Отже, тепер, коли вогненна стіна рвалася, Макс біг до дірки, щоб перейти дорогу чорним, поки Король подбає про відновлення огорожі. Що далі, то важче їм було — і Максові, й Королю. Пашко і Денис тяжко переживали власну безпорадність, але не могли нічого вдіяти, щоб допомогти.

41. Перетворюючий Грот

Марічка опинилася в саду Червоного Замку. Вона ще не дуже добре вміла з’являтися де їй потрібно, та й то — лише в межах земель Вогню. Отже, тепер мусила бігти.

Ось і трояндовий куточок. Десь там, серед кущів має бути Перетворюючий Грот. Колись Король показував його Марічці. Дівчина шукала стежину, але не знайшла, отже, розгорнула колючі гілки і ступила між троянд. Та варто було зробити кілька кроків — і навколо вже не видно нічого, окрім трояндових хащ. Вони здіймалися над головою і перепліталися гілками. Великі, напрочуд гарні, пишні квіти відтворювали всі відтінки від світло-жовтого, майже білого, до темно-червоного: кремовий, жовтогарячий, ніжно-рожевий… Кольори переливалися з одного в інший, неначе в світанковому небі. А від дивовижних пахощів можна було сп’яніти.

Та з кожним кроком пружні гілки з безліччю колючок били тіло, впиваючись у шкіру, неначе великі злі комахи. Марічка утримувала сльози і продиралася далі. Цей трояндовий куточок, що зовні здавався невеликим і був таким лагідним, коли поруч ішов Король, тепер виявився схожим на пастку, нескінченним і жорстоким.

Коли Марічка вже майже втратила надію знайти Грот, раптово опинилася перед кам’яною стіною. Вона здивовано озирнулась і побачила позаду галявину. Схоже, трояндові кущі відступили. Отже, вони насправді охороняють Грот і зупиняють від необережного кроку — кроку в вогонь.

— Але я зроблю це! — відчайдушно сказала сама до себе Марічка. — Я подолаю Грот, бо мушу стати Дівою Вогню! Тільки як його відкрити?

Кам’яна стіна ожила. На ній викарбувалися сяючі букви:

Ти хочеш стати Дівою Вогню?

А ти знаєш, що є три умови?

Перша:

Ти маєш бути рудою дівчиною…

— Так воно і є. Далі, друга умова! — нетерпляче відповіла стіні Марічка.

Друга:

Ти маєш знати вогненні науки.

— Я вивчала їх.

Вона мала деякі сумніви щодо свого знання вогненних наук, оскільки не завжди добре вчила уроки, але часу на розмірковування не було. А сяючі букви не з’являлися.

— Третю, благаю! Напиши мені третю умову, — прошепотіла Марічка, торкаючись каменю. І напис з’явився. Але ось який:

Так. Їх три. Та тобі дозволено знати лише дві з них.

Третя умова відома лише Червоному Королю.

— Чому ж він мені не сказав? А що як я не відповідаю цій умові?

«Хіба ти не знаєш? — прошепотів внутрішній голос. — Згориш, звісно. Грот не пробачає помилок». «Але Король пообіцяв, що я зможу його пройти!» — відповіла Марічка собі самій, та й вибору вона не мала, отже, наважилась і попрохала кам’яну стіну:

— Відкрий мені Грот! Я маю пройти його!

Щойно Перетворюючий Грот відчинився, сліпуче сяйво залило околиці. Марічка зробила крок досередини. На диво, у Гроті не було гаряче. Сяйво виявилося ледь теплим. Схоже, від нього відділяли прозорі стіни. Та невдовзі щось дзенькнуло, неначе розбилося скло — і раптом згори почало нестерпно пекти. Дівчина миттю присіла, мало не впала, й підняла руки над головою, зібравши всю свою волю. «Терпи! Не нервуйся, ти вмієш із цим впоратися!» Вона згадувала, як її вчили не підпускати до себе жар, відхиляти в інший бік полум’я. Звісно, без вогненних наук у Грот не можна було б і заходити! Марічка повільно підвелася, тримаючи руки над головою. Тепер вона відчувала таку вагу, ніби їй на руки поклали стелю. Поступово ставало легше, ніби розжарена поверхня піднімалася вище й вище. І ось вже можливо йти далі. Максимальна концентрація зусиль, готовність до несподіванок, ні на мить не забувати утримувати цей дах!

Лише кілька кроків… Марічка ще й не встигла звикнути, як почала руйнуватися права стіна. Від неї відколювалися шматки і незрозуміло, чи падали у безодню, чи просто зникали. Тепер стало набагато важче. Кожен клапоть жару слід було утримувати, не підпускати — і раптом зникла ліва стіна…

Мить Марічці здавалося, що вона не впорається з цим. Грот ніби зліпили з полум’я! Та вона йшла далі, ледь переставляла ноги, але не підпускала жар надто близько.

Дівчина думала про свою вогненну сутність, намагаючись переконати себе, що полум’я їй зовсім не страшне. «Але ж я людина, я не здатна на це! Лише сам Червоний Король може з’явитись у полум’ї і не опектися!» — розуміла Марічка.

Раптом підлога захиталась і почала танути, неначе крига. «Я не зможу пройти Грот!» — з відчаєм подумала дівчина. Тієї ж миті попереду з’явився Червоний Король. «Ти зможеш», — спокійно і лагідно промовив він і зник, неначе марево. Марічка усвідомила, що вогненної безодні більше немає, натомість — склепіння й підлога, ніби створені з блискучих кристалів. Це було навіть прекрасніше за тронну залу в палаці Вогню. Марічка побігла до виходу, який нарешті з’явився попереду.

Зовні на неї чекала Арсеніка. Марічка мружилася від сонця і намагалася зібрати до купи думки. На диво, вона геть не пам’ятала, що має робити далі.

— Ти тепер Діва Вогню, — промовила Арсеніка.

— Так, мабуть.

— А мені Король навіть не дозволив наблизитися до Перетворюючого Гроту, коли я була в його замку минулого разу. Але я не ображаюся. Навіть за те, що опинилась у в’язниці через той плащ. Він не повірив, що ти сама віддала мені плаща, уявляєш? — Арсеніка сумно посміхнулась. — Ти потрібна Королю, а я піду.

— Куди ти? — запитала Марічка.

— Повернуся до дідуся. Я була невдячною онукою. Спробую виправитись.

І вона пішла. Марічка хотіла згадати, що сталось і чому вона тут. Не виходило.

— Вогонь! — покликала вона, але він не з’явився і не відповів. Раптом уривками почали з’являтися спогади цього дня. «Що ж я досі тут? Я ж маю бути з друзями!» — схаменулася Марічка. Вона лишень уявила, що мусить повернутися до Короля, як опинилася поруч із ним.

— Ого! Я ж тепер можу переноситися, куди захочу, так само легко, як ти! — радісно вигукнула дівчина. — І взагалі, тепер я сильна! І ми подолаємо цих чорних!

Друзі дивилися на неї трохи здивовано, зі сподіванням. Вона здогадалася, що була відсутня довго, а протистояння виявилося нелегким. Вогненна стіна помітно осіла. Король хрипко промовив:

— Заміни мене! Віднови стіну навколо нас. Ти це можеш. А я мушу відпочити.

Марічка сіла на землю біля нього і спробувала. Це виявилося дуже цікаво, хоч і нелегко — підтримувати полум’я за допомогою самої лише уяви. Марічка посміхнулася:

— Це ніби підкидати гілочки у вогнище, тільки важче. Поглянь, у мене виходить!

Король зітхнув:

— Звісно, виходить. Але спробуй не витратити всю силу за півгодини. Тобі доведеться оберігати товаришів і тоді, як я битимуся з Чорною Королевою.

— А може, не треба? Може, не будеш з нею битися? — тихо попрохала Марічка. Вона відчувала, як Вогонь виснажився, і боялася за нього.

— Все буде добре, — посміхнувся він.

Час спливав, Марічка вже трохи втомилася. Раптом земля затремтіла, застогнала і розірвалася чорною тріщиною, над якою виросла темна й моторошна фігура Чорної Королеви. Король підвівся і ступив крізь вогненну стіну назустріч Чорній. Марічка бачила їх навіть із заплющеними очима, щоправда, лише силуетами. І тепер слідкувала за двома постатями — золотавою і чорною, які рухались у двобої. Король перетворився на суцільне полум’я, лише обрисами подібне до чоловіка. Спочатку важко було зрозуміти, що ж діється. Марічка навіть подумала, що Королева не має жодних шансів, адже вона боїться вогню. Щоразу, коли полум’я торкалося до неї, вона сахалася, відстрибувала й верещала. То як же вона наважилася на двобій з Вогнем? Марічка зрозуміла все, коли над Королем пролетіло велике чорне покривало. Він жваво вивернувся, але Чорна Королева виявилася на диво спритною. Вона кидала покривало знов і знов, намагаючись накрити ним свого супротивника.

— Я спіймаю тебе! — шипіла вона. — І ти згаснеш без повітря!

Спочатку їй не вдавалося навіть зачепити Короля, але він втрачав сили, і якоїсь миті опинився під тим покривалом. Він смикнувся і вирвався, знову пішов у наступ, намагаючись охопити Чорну Королеву полум’ям. А за кілька хвилин Чорна спіймала його. Вона міцно утримувала краї покривала й шипіла:

— Ти безсилий! Думав, Королева тебе боїться? А я знала, як легко тебе спіймати! Ти витратив свою силу на людей, а сам загинеш! І цей світ буде моїм! Він уже мій!

Марічка бачила, як сіпається Червоний Король в чаклунському чорному покривалі й не може вирватися. Він ставав дедалі слабшим, адже вогонь згасає без повітря, а воно не потрапляло крізь те покривало.

Марічка підвелась і подивилася на друзів.

— Зараз я мушу залишити вас. Коли я скажу, біжіть до Червоного Замку. Біжіть що є сили і не озирайтесь!

Вона обвела поглядом вогненну стіну, що оточувала друзів, стіна розширилась і потужно спалахнула, ніби вибухнула, розкидаючи чорних навсібіч. На шляху до Червоного Замку не лишилося жодного з ворогів.

— Біжіть! — гукнула Марічка, і вогненна стіна розірвалась у напрямку до замку, пропускаючи Дениса, Іринку й Пашка з Максом.

Вони побігли. Чорні й засліплені яскравим полум’ям, не відразу зрозуміли, що сталось, і коли погналися за людьми, відстань між ними була вже немалою.

Марічка зараз мала єдину справу — рятувати Червоного Короля. Чорна відчула небезпеку. Вона засвистіла так, що в Марічки позакладало вуха і заболіла голова. А хижа Королева тим часом намагалася втекти у тріщину в землі, але не встигла, бо цупила за собою чародійське покривало зі здобиччю. Марічка рвонула покривало до себе. Чорна не відпускала. Боротьба тривала ще хвилину, і нарешті тенета розірвалися. Вогонь уже не мав сили навіть підвестися. Лише прошепотів:

— Не відпускай Чорну! Спіймай її, я тобі допоможу.

Переборюючи страх і огиду, Марічка схопила Королеву і не відпускала, хоч як та пручалась і сичала. Король перетворився на полум’я. Чорна вирвалась, метнулась у тріщину в землі, Вогонь наздогнав її там. Марічка схилилася над тріщиною, але нічого не бачила, окрім темряви. Слуги Чорної Королеви почали падати і обертатися на щурів.

Колись Марічка чула, що ці тварини мали нещастя бути перетвореними на армію Чорної Королеви, і чари не розвіються, поки Чорна жива. «Напевне, Королева переможена!» — подумала Марічка. — «Але де ж Вогонь?» Трохи згодом вона побачила, що Король намагається видертися на поверхню. Дівчина витягла його, він був ледь живий, але посміхався.

— Ну як ти? — запитала Марічка.

— Тепер доведеться довго спати.

— Зараз повернемось у замок, і ти поспиш.

— Ти не зрозуміла, — тихо промовив Вогонь. — Я спатиму дуже-дуже довго. Можливо, не одне десятиліття. Навіть не знаю, коли прокинуся. Напевне, ти повернешся додому, і ми навряд чи побачимося ще колись.

Марічка не відводила погляду від Короля, вражена його словами. Чому вона не зраділа? Адже найбільше за все хотіла повернутися додому! Можливо, вперше дівчина зрозуміла, що скучатиме за Червоним Королем.

Вона обійняла Короля й опинилися разом з ним у замку, біля його кімнати. Марічка ніколи не бувала в цій кімнаті.

— Дякую. Я б сам вже не дістався сюди, — промовив Вогонь. — Зачекай, я віддам тобі «Скіфське сонце». Воно у мене в скриньці.

І він зник за дверима. «Як воно потрапило в ту скриньку?» — здивувалася Марічка. Хоча в цьому світі постійно траплялися казкові речі. Напевне, якийсь золотий метелик відніс амулет у замок. Король не з’являвся. Марічка постукала, потім зазирнула до кімнати.

Вогонь спав. Біля нього крутилися хлоп’я і великий метелик — істоти, які завжди жили у володіннях Короля і вірно йому служили, ті, яких називали духами вогню. Дівчина підійшла до столу, на якому стояла прозора скринька, відкрила її і дістала «Скіфське сонце». Вона вже хотіла закрити скриньку, коли помітила, що всередині на кришці щось написано.

Букви були дуже дрібними. Марічка підняла скриньку і прочитала:

Перетворюючий Грот зможе пройти лише

єдина дівчина, яка відповідає трьом умовам.

Перша умова: Вона — руда.

Друга умова: Вона знає вогненні науки.

Третя умова: Її кохає Червоний Король.

42. Повернення

Марічка вийшла з кімнати, витираючи сльози і до болю стискаючи в долоні металеве сонце. У тронній залі дівчина побачила друзів. З ними була Арсеніка. Вони зустріли її, коли втікали від слуг Чорної Королеви. Довелося тікати разом. Марічка розповіла їм, як Король переміг Чорну.

Отже, всі гуртом пішли з Вогненного Замку. З Пашком та Арсенікою попрощалися біля лісу, який був тепер ясним і дзвенів пташиними голосами. Пашко мріяв знайти батьків, але поки що вирішив повернутися до сестри, а Арсеніка поверталася до діда. Отже, їм по дорозі.

Марічка, Іринка, Денис і Макс взялися за руки навколо «Скіфського сонця». Світ став прозорим, а потім змінився.

Бабуся Надія сиділа біля столу і чекала. Годинник вже показував четверту по обіді. Звісно, бабусі було тяжко на серці: де ж діти? І щойно вони з’явилися в кімнаті, вона кинулася обіймати всіх чотирьох.

А діти стояли спантеличені, не знаючи, чи вірити тому, що сталося з ними. Макс запитав:

— Скажіть мені, будь ласка, чи то був не сон?

Денис відповів:

— Та де там! Цей сон наснився нам усім. Та й немало ми навчилися з нього.

Друзі повернулися такими самими, якими подалися в мандри: Денис і Макс — обидва одинадцяти років, Іринка — десяти років і восьмирічна Марічка. Вони тепер зовсім не відчували, що довелося довго блукати чужим світом і навіть подорослішати. Лише більше подружилися.

Макс, Денис та Іринка пішли додому, а Марічка лишилася ночувати в бабусі. Тато й мама прийшли також, і дівчинка зраділа їм, наче не бачила багато років. Хіба ж вони могли знати, що саме так воно й було!

Бабуся Надія частенько розповідала онучці казки на ніч, та цього разу навіть не пропонувала. А коли вона зайшла до кімнати, дівчинка запитала її:

— Бабусю, як тобі здається, чи зможу я коли-небудь хоч на годинку повернутися до того казкового світу?

— У тебе там лишилися друзі? — поцікавилася бабуся Надія. Марічка замислилась на хвилинку і відповіла:

— Так. Хотілось би ще їх побачити.

— Ну що ж, можливо, колись і зустрінешся з ними.

Цієї ночі Марічці снилися дивовижні різнокольорові краї, вірний Кульбабка, хлопчик Юрко, Принц Сніг, лісові мешканці і Король Вогонь.

Content

Марина Рибалко
Марічка і Червоний Король
Подорож туди, де сніг

1. Королівство снігу

2. Бабуся Надія

3. Сюрпризи потойбіччя

4. Цигани

5. Кого ще можна зустріти на шляху

6. Що сталося з Іринкою

7. Несподівана дорога

8. Про Пашка

9. Осінь настає

10. Подвір’я власника крамниці

11. Дві частинки магічного сонця

12. Той, хто чекав на дереві

13. Відповідь для Діани

14. Різнокольорові краї

15. Втеча верхи на драконі

17. «Шлях у Реальність, відчинися!»

18. Подвір’я відлюдника

19. Нові пошуки і знахідки

20. Зустріч дорогою до Білого Краю

21. Король Мороз і Принц Сніг

22. На гірках

23. Снігами

24. Арсеніка

25. Гори Скаженого Дракона

26. Зелене Королівство

27. Вогненна сутність

28. Відплата

29. Долина Білих Каменів

30. У кожного свої справи

31. Красуня — циганка

32. Шхуна «Біла Акула»

33. Чорні коти заборонені

34. Дід-рибалка

35. Морські русалки

36. Острівна в’язниця

37. Щаслива зустріч

38. Вогненна брама

39. Блукання володіннями Червоного Короля

40. Несподіванки не скінчилися

41. Перетворюючий Грот

42. Повернення