Фалачи Ориана

Гневът и гордостта

Ориана Фалачи

Гневът и гордостта

На мъртвите от 11 септември, родителите ми Едоардо и Тоска Фалачи, научили ме да казвам истината, и на моя чичо Бруно Фалачи, който ме научи да я пиша.

Плачете, троянци, плачете! И ми дайте назаем десет хиляди очи, за да ги напълня с пророчески сълзи.

(Уилям Шекспир, „Троил и Кресида")

Към читателите

Аз бях избрала мълчанието. Бях избрала изгнанието. Защото в Америка — дошло е време да го извикам ясно и открито — се чувствам като изгнаница. Живея в доброволно политическо заточение, наложих си го едновременно с баща ми преди много години. Тоест, когато и двамата усетихме, че да живеем рамо до рамо с една Италия, чиито идеали гниеха на боклука, е твърде трудно, прекалено болезнено за нас, и разочаровани, обидени, наранени, прекъснахме връзките си с повечето от нашите сънародници. Той, оттегляйки се на един отдалечен хълм в Кианти, докъдето политиката, на която беше отдал живота си на неподкупен човек, не достигаше. Аз, скитайки по света, за да се установя накрая в Ню Йорк, където между мен и политиката на онези сънародници се простираше Атлантическият океан. Знам, подобна аналогия може би изглежда парадоксална. Но вярвай ми — когато изгнанието се приюти в една разочарована, обидена, наранена душа, географското положение няма значение. Когато обичаш страната си (и страдаш заради нея), няма никаква разлика дали се правиш на Цинцинат[1] на един отдалечен хълм в Кианти заедно със своите кучета, котки и пилета, или си писател в пренаселена с милиони жители метрополия. Самотата е същата. Пораженческото чувство също. От друга страна, Ню Йорк винаги е бил Refugium Peccatorum[2] за изгнаниците, за прокудените. В 1850-а, след падането на Римската република[3], смъртта на Анита и бягството от Италия, тук идва също и Гарибалди, спомняш ли си? Пристигнал на 30 юли от Ливърпул толкова ядосан, че със слизането веднага казал: „Искам да попитам за американско гражданство", и живял два месеца в Манхатън, в къщата на ливорнезеца Джузепе Пастакалди, тоест на „Ървинг Плейс " 26. (Добре познат ми адрес, защото точно там през 1861-ва намерила подслон моята прабаба Анастасия, на свой ред избягала от Италия.) През октомври се преместила в Статън Айлънд, в къщата на флорентинеца Антонио Меучи (бъдещия изобретател на телефона), и за да свързва двата края, отворила там фабрика за наденици, но без да пожъне успех. Затова я превърнала във фабрика за свещи и в манхатънската кръчма, където всяка събота вечер отивала да играе на карти — „Вентура" на „Фултън стрийт", веднъж оставила бележка с написано: „Damn the sausages, bless the candles, God save Italy if he can"[4] . И знаеш ли кой още е дошъл тук преди Гарибалди? Пиеро Марончели, през 1833-та — романьолецът, който в Шпилберг бил в килията на Силвио Пелико — в нея австрийците му ампутирали гангренясалия крак без упойка. Той умрял през 1846-а в Ню Йорк заради лишенията и носталгията. В 1835-а — Федерико Конфалониери, миланският аристократ, осъден на смърт от австрийците, но спасен от жена си, хвърлила се в краката на австрийския император. През 1836-а — Феличе Форести от Равена, през 1821-ва австрийците заменили смъртната му присъда с двайсет години в Шпилберг, но в онази година го освободили, а Ню Йорк го приел, като му поверил Катедрата по литература в „Колумбия колидж". В 1837-а — дванайсетте ломбардци, обречени на бесилка, но помилвани в последния момент от австрийците, които в крайна сметка се държали по-добре от папата и Бурбоните. През 1838-а — генерал Джузепе Авецана, осъден задочно на смърт през 1822-ра заради участието си в първите движения за конституция в Пиемонт. В 1846-а — Секи де Казали, привърженик на Мацини — в Манхатън той основава вестник „Италиански изгнаник". А през 1849-а — секретарят на Римската учредителна асамблея Кирико Филопанти…

И това не е всичко. Защото след Гарибалди дошли много други. Например през 1858-а историкът Винченцо Бота — той преподавал дълги години в Нюйоркския университет. А в началото на Гражданската война, на 28 май 1861 г., точно тук, в Ню Йорк, са създадени двете италиански военни части, на които следващата седмица Линкълн щял да направи преглед във Вашингтон. Италианският легион носел върху американското знаме голяма трикольорна панделка с надпис „Победа или смърт", а гвардейците на Гарибалди, или 39-и Нюйоркски пехотен полк, на мястото на американския флаг развявали италианското знаме, с което Гарибалди се сражавал в 1848-а в Ломбардия и през 1849-а в Рим. Да, митичните гвардейци на Гарибалди. Митичният 39-и пехотен, който за четири години война се отличил в най-тежките и кръвопролитни битки: първата битка при Бул Рън, Крос Кийс, Гетисбърг, Северна Анна, Бристоу Стейшън, Реката По, Майн Рън, Спотсилвания, Уилдернес, Колд Харбър, Строубери Плейн, Питърсбърг, Дийп Ботъм, та чак до Апоматокс. Ако не вярваш, погледни обелиска в гробището „Ридж " в Гетисбърг и прочети паметната плоча, прославяща италианците, загинали на втори юли 1863-та, докато си възвръщали пленените от генерал Лий оръдия на Пети артилерийски полк. „Passed away before life's noon/ Who shall say they died too soon?/ Ye who mourn, oh, cease from tears/ Deeds like these outlast the years."[5]

Що се отнася до политемигрантите, намерили убежище в Ню Йорк по време на фашизма, те са безброй. И често става дума за хора, познати ми още от детството, защото бяха другари на баща ми, числяха се към „Справедливост и свобода" — движението, създадено през трийсетте години от Карло и Нело Росели. Двамата братя, убити във Франция по заповед на Мусолини. През 1924-та например дошъл Джироламо Валенти, основал антифашисткия ежедневник „Новият свят". В 1925-а Армандо Борги заедно с него организирал итало-американската съпротива. После, 1926-а — Карло Треска и Артуро Джованити — заедно с Макс Асколи те основали „Антифашисткия съюз на Северна Америка". През 1927-а изключителният Гаетано Салвемини — през 1934-та той щял да се премести в Кеймбридж, Масачузетс, за да преподава история в Харвардския университет — цели тринайсет години проглушавал американците с конференциите си за Хитлер и Мусолини. (Имам афиш за една от тях. Държа го в моята всекидневна, в красива сребърна рамка, там пише: „Неделя, седми май 1933-та, от 14:30 часа, антифашистко събрание. Хотел Ървинг Плаза, на „Ървинг Плаза" и 15-а улица, Ню Йорк. Професор Г. Салвемини, международно известен историк, ще говори за Хитлер и Мусолини. Събранието ще се проведе под патронажа на италианската организация „Справедливост и свобода". Вход 25 цента".) През 1931-ва пристигнал Артуро Тосканини, негов добър приятел — след като Костанцо Чано наскоро го пребил с тояга в Болоня, защото на един концерт отказал да изпълни любимия на черноризците химн „Giovinezza, giovinezza, primavera di belezza". В 1940-а идват Алберто Таркиани и Алберто Чаша, Алдо Гароши, Никола Киаромонте и Емилио Лусу, които се свързват с Пачарди и дон Стурцо и заедно с тях създават Mazzini Society, а после седмичника „Обединени нации"…

С това казвам: тук съм в добра компания. Когато ми липсва Италия (а тя винаги ми липсва), но не онази нездравословна Италия, за която говорех в началото, не ми остава друго, освен да извикам примерите от моето детство, да изпуша по цигара с тях, да ги помоля за мъничко утеха. Помогни ми, Салвемини. Подкрепи ме, Чаша. Дай ми кураж, Гароши… Или пък съм принудена да призовавам славните видения на Гарибалди, Марон-чели, Конфалониери и така нататък. Да им сторя поклон, да им предложа питие, после да сложа диска на „Набуко" в изпълнение на Нюйоркската филхармония под диригентството на Артуро Тосканини и да го изслушам заедно с тях. А когато ми липсва Флоренция, ще рече моята Тоскана, нещо, което ми се случва още по-начесто, тогава няма как: качвам се на самолета и пристигам. Но скришом, както правел Мацини всеки път, когато напускал Лондон, за да се отправи към Торино и да посети тайно Сидоли. Във Флоренция, даже в моята Тоскана, всъщност живея повече, отколкото си мислят. Често пъти са месеци или година без прекъсване. Ако не се знае, то е, защото си идвам ала Мацини. А ако се прибирам ала Мацини, то е, защото ми е противно да срещам онези боклуци, заради които баща ми умря в изгнание на отдалечения хълм, а пък аз се чувствам принудена да стоя тук.

Заключение: изгнанието изисква дисциплина и последователност. Добродетели, вменявани ми по най-превъзходен начин от двама родители: баща със силата на Муций Сцевола[6] и майка, приличаща на майката на Гракхите[7] — в техните очи строгостта беше антибиотик срещу низостта. И заради дисциплината и последователността в онези години останах мълчалива като високомерен вълк. Стар вълк, изгарящ от желание да сграбчва с пастта си овце и да разкъсва зайци, но все пак успяващ да се контролира. Но в живота има моменти, когато мълчанието се превръща в грях, а говоренето в дълг. Граждански дълг, морално предизвикателство, категоричен императив, от който не можеш да се отървеш. Ето защо осемнайсет дни след апокалипсиса в Ню Йорк наруших мълчанието с предългата статия, появила се в един италиански ежедневник[8], а после в някои чуждестранни вестници. А сега прекратявам (не нарушавам, прекратявам) изгнанието си с тази малка книга, удвояваща текста на статията. Необходимо е да обясня защо го удвоява, как го удвоява и по какъв начин се роди малката книга.

* * *

Появи се внезапно. Избухна като бомба. Неочаквано, както бедствието в сутринта на 11 септември 2001-ва, изпепелило хиляди хора и изпарило две от най-красивите сгради на нашата епоха: кулите на Световния търговски център. В навечерието на катастрофата си мислех за съвсем друго, работех по романа, наричан от мен „моето дете". Един много обширен и задължаващ ме роман, в тези години никога не го изоставих, понякога отлежаваше някой и друг месец — за да се лекувам в болницата или за да провеждам в архивите и библиотеките издирванията, върху които е построен. Едно много трудно и придирчиво дете, бременността с него продължи голяма част от живота ми на възрастен човек, раждането му започна благодарение на болестта, която ще ме довърши, а първият му плач ще се чуе кой знае кога. Може би след смъртта ми. (Защо не? Посмъртните произведения имат чудесното предимство да ти спестяват глупостите или коварствата на онези, които без да умеят да напишат или замислят някой роман, претендират да отсъждат, даже да ругаят онзи, дето го е замислил и написал.) На 11 септември мислех за „моето дете" и като превъзмогнах травмата, си казах: „Трябва да забравя онова, което се случи и се случва. Трябва да се занимавам с него и толкова. Ако не, ще го абортирам". Така, стискайки зъби, седнах на писалището. Взех в ръка страницата от предишния ден, опитах се да насоча отново съзнанието си към моите герои. Създания от далечен свят, от епоха, в която самолетите и небостъргачите още не са съществували. Но това продължи кратко. Вонята на смърт нахлуваше през прозорците, откъм безлюдните улици долиташе натрапчивият звук на линейките, телевизорът, оставен включен заради терзанията и объркването, премигваше и повтаряше картините, които исках да забравя. Внезапно излязох навън. Потърсих такси, не намерих, тръгнах пешком към Кулите, които вече ги нямаше, и…

После не знаех какво да правя. По какъв начин да съм полезна, да послужа за нещо. И точно докато се питах какво-да-правя, какво-да-правя, телевизията ми показа палестинците, които, обезумели от радост, честваха касапницата. Крещяха: „Победа-победа". После някой ми разказа, че в Италия немалко са ги последвали, като се кикотели: добре-така-им-се-пада-на-американците, и тогава, с устрема на войник, нахвърлящ се върху врага, скочих върху пишещата машина. Заех се с единственото нещо, което можех да правя. Да пиша. Хаотични записки, често объркани, които водех заради самата себе си, тоест обръщах се към самата себе си. Мисли, разсъждения, спомени, нападки, които от Америка прелитаха до Италия, от Италия прескачаха в мюсюлманските страни, от мюсюлманските страни рикошираха в Америка. Идеи, които бях затворила от години вътре в сърцето и мозъка си, като си казвах: „И-бездруго-хората-са-глухи, не-чуват, не-искат-да-чуят". Сега избликваха подобно на водопад. Търкулваха се върху хартията като неудържим плач. Защото знай: аз не плача със сълзи. Дори да ме пронизва жестока физическа болка, дори да ме терзае обсебващо страдание, от моите слъзни торбички не излиза нищо. Става дума за вид неврологична дисфункция, даже за физиологично осакатяване, нося го със себе си повече от половин век. Тоест, от 25 септември 1943-та, съботата, когато Съюзниците бомбардираха Флоренция за пръв път и направиха куп грешки. Вместо да улучат целта, в случая железопътната линия, използвана от германците за превоз на оръжия и войски, удариха съседния квартал и старото гробище на площад „Донатело". Гробището на англичаните, онова, в което е погребана Елизабет Барет Браунинг. Когато бомбите започнаха да падат, аз бях с татко близо до църквата „Сантисима Анунциата" — тя отстои едва на триста метра от площад „Донатело". За да ги избегнем, се подслонихме в нея, но нима познавахме ужаса на бомбардировките? При всяка стоварила се бомба солидните стени на църквата се разклащаха като връхлетени от буря дървета, витражи се пръсваха, подът подскачаше, олтарът се люлееше, а свещеникът викаше: „Исусе! Помогни ни, Исусе!". Изведнъж се разплаках. Но обърни внимание, безмълвно, по приличен начин. Никакви стенания, без хълцания. Татко все пак се усети и като мислеше, че ми помага, горкичкият ми татко, направи нещо погрешно. Удари ми страхотен плесник. Божичко, какъв плесник! И още по-лошо. Погледна ме в очите и просъска: „Едно момиче не трябва да плаче!". Така от 25 септември 1943-та повече не плача. Доволна съм, ако при нужда очите ми се навлажнят или ми заседне буца на гърлото. Но вътрешно плача повече, отколкото някой плаче със сълзи, понякога нещата изпод перото ми са точно сълзи, а написаното от мен в онези дни беше наистина едно неудържимо ридание. По живите, по мъртвите. По онези, дето изглеждат живи, но всъщност са мъртви, както италианците, на тях не им стиска да се променят, да се превърнат в народ, към който да се отнасят с уважение. А също и по самата мен, стигнала до последната фаза от живота си, а трябва да обяснявам защо съм в изгнание в Америка и по какви причини идвам скришом в Италия.

После, както си плачех от седмица, директорът на вестника пристигна в Ню Йорк. Дойде да ме убеди да наруша мълчанието, но аз вече го бях сторила и му казах. Даже му показах разхвърляните объркани записки и той се въодушеви, сякаш е видял Грета Гарбо да сваля тъмните очила и да прави разюздан стриптийз в Скалата. Или сякаш е видял публиката вече на опашка, за да купи вестника, пардон, за да влезе в партера, на балконите, в ложите. Разпалено ме помоли да продължа, да наслагам навсякъде звездички, да напиша нещо като писмо до него и да му го изпратя веднага като завърша. И аз се съгласих, подтиквана от гражданския дълг, моралното предизвикателство, категоричния императив. Отново пренебрегнах „детето", а то, лишено от мляко и майка, спеше под онези записки; върнах се към пишещата машина, където неудържимото ридание се превърна във вик на гняв и гордост. В „Аз обвинявам!". Обвинителна реч към италианците, които може би щяха да ми хвърлят някое цвете и, разбира се, доста запъртъци, но щяха да ме изслушат от партера, от балконите и ложите на онзи вестник. Работих още седмица. Или две? Без да спирам, тоест без да се храня и спя. Не усещах глад, не ми се доспиваше. Поддържах се с цигари и кафе, те ми стигаха. Тук трябва да направя едно пояснение. Трябва да кажа, че за мен писането е нещо много сериозно. Не е забавление, развлечение или отдушник. Не е, защото никога не забравям, че написаното може да доведе до нещо много добро, но и до огромно зло, да лекува или да убива. Изучавай историята и ще видиш, че зад всяко събитие, свързано с Добро или Зло, има нещо написано. Книга, статия, манифест, стихотворение, молитва, песен. (Химнът на Мамели. Марсилезата. Янки Дудъл Денди. Или по-лошо: Библията, Тората, Коранът, „Капиталът”.) Затова никога не пиша набързо, на един дъх. Аз съм бавен писател, предпазлив. Освен това съм и взискателна. Не приличам по нищо на онези, които винаги се възхищават на произведенията си, сякаш пикаят амброзия. Отгоре на това имам доста мании. Държа на метриката, на ритъма на фразата, на каденцата на страницата и звученето на думите. И тежко им на асонансите, римите, нежеланите повторения. Вземам толкова присърце формата, колкото и съдържанието. Смятам, че формата е съд и вътре в него съдържанието се излива както виното в някой бокал, понякога управлението на тази симбиоза ме блокира. Тогава обаче съвсем не ме блокираше. Пишех набързо, на един дъх, без да се грижа за асонансите, римите, повторенията, защото метриката, тоест ритъмът избликваше от само себе си, не забравях, че написаното може да лекува или да убива. (Дали страстта може да стига дотам?) Лошото е, че когато спрях и бях готова да изпратя текста, осъзнах: вместо статия съм родила една малка книга. За да я дам на вестника, се налагаха съкращения, трябваше да я сведа до приемлива дължина.

Съкратих я почти наполовина. Останалото затворих в една червена папка, сложих го да спи с „детето”. Метри и метри листове, върху които бях изляла сърцето си. Например онези за двамата Буда, убити в Бамиян, и другите, за моя Кундун. Далай Лама. Онези за трите екзекутирани в Кабул жени, защото ходели на фризьор, онези по адрес на феминистките, на които не им пука за техните сестри в бурка и чадор. Онези за Али Бхуто, принуден да се ожени, ненавършил тринайсет, и следващите, за крал Хюсеин, на когото разказвам как са се държали с мен палестинците. Онези за италианските комунисти, третирали ме половин век по-зле и от палестинците, както и страниците за управляващия ни Кавалер[9]. Написаното за баща ми и майка ми, онова за днешните мекотели, тоест младежите, разглезени от благоденствието, училището и родителите си. Онези за ренегатите от вчера, днес и утре… Оставих настрана и откъсите за пожарникаря Джими Грило, който не отстъпи, и за нюйоркското дете Боби, вярващо в добротата и смелостта. И въпреки това текстът остана ужасно дълъг. Разпаленият директор се опита да ми помогне. Запазените ми от него две цели страници станаха три, после четири, накрая четири и четвърт. Смятам, че такъв обем за отделна статия никога не е постиган. Предполагам, с надеждата че ще му дам всичко, даже ми предложи да публикувам статията в две серии, в две части. Нещо, което отхвърлих, защото един вик не може да се публикува в две части. Ако публикувах написаното в две части, нямаше да постигна замислената цел: да се опитам да отворя очите на когото отказва да вижда, да отпуша ушите на отказващите да слушат, да подтикна към мислене отказващите да мислят. Даже преди да му дам статията (той не знае и дори не си го представя), орязах още. Оставих настрана параграфите с най-много жестокост. Избистрих по-заплетените пасажи. Синтезирах някои откъси, зачеркнах доста редове, свързани с премахнатите части. А в червената папка съхранявах онези метри и метри непокътнати страници: пълния текст, малката книга.

Е, страниците, следващи това предисловие, са малката книга. Пълният текст, написан от мен през двете седмици, когато не се хранех, не спях, поддържах се будна с кафе и цигари, а думите избликваха като водопад. Има съвсем малко поправки. (Например онази за 15 670-те лири, с които ме уволниха от италианската армия: във вестника погрешно бях посочила числото 14 540.) Съкращения сега няма, освен някое ненужно изречение. Например онова, адресирано към човек, към когото повече не се обръщам. Sic transit gloria mundi[10].

* * *

Това е тя и ми се струва, че я е публикувал онзи Салвемини, който на 7май 1933-та говори на „Ървинг Плаза " за Хитлер и Мусолини. Преграквайки пред публика, която не го разбира, но ще го разбере на 7 декември 1941-ва година, денят когато японците — съюзници на Хитлер и Мусолини — ще бомбардират Пърл Харбър, той вика: „Ако останете бездейни, ако не ни помогнете, рано или късно ще нападнат и вас!". Но има разлика между моята малка книга и антифашисткото събрание на „Ървинг Плаза". Тогава американците са знаели малко за Хитлер и Мусолини. Позволявали са си лукса да не вярват много-много на онзи политемигрант, който проникнат от любов към свободата, вещаел беди. Днес знаем всичко за ислямския фундаментализъм. Няма и два месеца след катастрофата в Ню Йорк — самият Бин Ладен показа, че не греша, като крещя: „Не разбирате, не искате да разберете, че е в ход един кръстоносен поход наопаки. Религиозна война, наричана от тях Джихад, Свещена война. Не разбирате, не искате да разберете, че за тях Западът е един свят за завоюване, наказване, подчиняване на Исляма". Доказа го по време на телевизионното обръщение, в което показваше на безименния пръст на дясната си ръка един черен камък, както Черния камък, почитан в Мека. Възванието, с което заплаши даже ООН и нарече Генералния секретар на организацията — добрия Кофи Анан, „престъпник". Възванието, с което включи италианците в списъка на враговете за наказване. На това възвание му липсваше само истеричният глас на Хитлер или непристойният глас на Мусолини, балконът на „Палацо Венеция" или сцената на „Александерплац". „По своята същност това е религиозна война и който го отрича, лъже" — каза. „Всички араби и всички мюсюлмани трябва да се присъединят, ако останат неутрални, се отричат от исляма " — добави. „Арабските и мюсюлманските лидери, които са в ООН и приемат нейната политика, се поставят извън исляма, те са неверници и не почитат посланието на Пророка " — продължи. „Онези, които се позовават на законността на международните институции, отричат единствената истинска законност, законността, произтичаща от Корана." И после: „Огромна част от мюсюлманите по света останаха доволни от атаките на Кулите близнаци. Видно е от сондажите".

Нужно ли е да се изяснява нещо повече тогава? От Афганистан до Судан, от Индонезия до Пакистан, от Малайзия до Иран, от Египет до Ирак, от Алжир до Сенегал, от Сирия до Кения, от Либия до Чад, от Ливан до Мароко, от Палестина до Йемен, от Саудитска Арабия до Сомалия омразата към Запада расте. Надига се като разпалван от вятъра огън и последователите на ислямския фундаментализъм се умножават като едноклетъчни протозои с просто деление на клетката на две, после стават четири, осем, шестнайсет, трийсет и две. И така до безкрай. Който не го е разбрал, нека види картините, показвани ежедневно по телевизията. Тълпите, задръстващи улиците на Исламабад, площадите на Найроби, джамиите в Техеран. Освирепелите лица, заплашителните юмруци, плакатите с образа на Бин Ладен, огньовете, изгарящи американското знаме, и чучелото с черти на Буш. Който не вярва, нека чуе славословието на милосърдния-и-страховит-бог, техните крясъци: „Аллах акбар, Аллах акбар, джихад, свещена война, джихад". Съвсем не са малки групички от екстремисти! Нито малцинства от фанатици! Екстремистите са милиони и милиони. Фанатиците са Милиони и милиони. Милиони и милиони и за тях, жив или мъртъв, Осама[11] бин Ладен е легенда, подобно на легендата Хомейни. Милиони и милиони, които след смъртта на Хомейни съзряха в него новия лидер, новия герой. Преди няколко вечери видях онези в Найроби, място, забравено от всички. Изпълваха площада повече от Газа, Исламабад или Джакарта, а по някое време репортерът попита един старец: „Who is for you /Кой е за вас/ Осама бин Ладен"? „А hero, our hero! /Той е герой, нашият герой!/" — отговори старецът щастливо. „And if he dies /Ами ако умре/" — добави телевизионният репортер. „We find another one /Ще намерим друг/" — все така щастливо говореше старецът. С други думи, човекът, който от време на време ги води, е само върхът на айсберга, част от планината, изникнала от дълбините. А главното действащо лице във войната не е той. Нито пък страната, която го е родила или го приютява. Това е планината. Онази планина, която от хиляда и четиристотин години не помръдва, не излиза от дълбините на своята слепота, не отваря портите за придобивките на цивилизацията, не иска и да чуе за свобода, справедливост, демокрация и прогрес. Планината, която въпреки скандалните богатства на своите господари (като си помислим за Саудитска Арабия), още живее в мизерията на Средновековието, още вегетира в мракобесието и пуританството на една религия, умееща да създава само религия. Онази планина, която е потънала в неграмотност (в мюсюлманските страни неграмотността никога не слиза под шейсет процента) и поради

това черпи „новините" единствено от рисуваните на карикатури, продали се на диктатурата на имамите и моллите. Онази планина, която тайно ревнува от нас, скришом е привличана от нашия начин на живот и приписва на нас вината за собствената си материална и интелектуална мизерия. Но греши онзи, който смята, че Свещената война е завършила през ноември 2001-ва, тоест с разпадането на режима на талибаните в Афганистан. Бъркат утешаващите се с изображенията на жени в Кабул, които повече не носят бурки и излизат с открито лице от дома си, отново отиват на доктор и в училището, на фризьор. Греши, който е удовлетворен да види техните мъже, докато бръснат брадите си след поражението на талибаните, както след падането на Мусолини италианците сваляха фашистката значка.

Греши, защото брадата пораства отново и бурката пак се слага, в последните двайсет години в Афганистан имаше постоянно редуване на обръснати и пораснали отново бради, на свалени и сложени отново бурки. Греши, защото актуалните победители се молят на Аллах колкото и актуалните победени, не се различават от тях освен по брадата (всъщност, жените се страхуват в еднаква степен от тях) и сякаш това не стига, ами се карат жестоко помежду си, поддържайки хаоса и анархията. Греши, защото между деветнайсетте камикад-зета в Ню Йорк и Вашингтон нямаше нито един афганистанец и бъдещите камикадзета имат други места, за да се обучават, други пещери, за да се подслоняват. Погледни географската карта: на юг от Афганистан се намира Пакистан, на север са мюсюлманските страни от бившия Съветски съюз, на запад е Иран. До Иран се намира Ирак, до него Сирия, след Сирия е Ливан, вечемюсюлмански. Следва мюсюлманската Йордания, после ултрамюсюлманската Саудитска Арабия, а отвъд Червено море е африканският континент с неговите мюсюлмански страни. Неговите Египет, Либия, Сомалия — за да започнем. Неговите старци и младежи, възхваляващи Свещената война. Но преди всичко греши, защото сблъсъкът между нас и тях не е военен. Той е културен, религиозен и нашите военни победи няма да се справят с настъплението на тероризма. Даже го окуражават, изострят, усилват. За нас най-лошото още предстои, това е истината. И не е наложително истината да е някъде по средата. Понякога тя е само от едната страна. Салвемини също го е казвал на онези антифашистки събрания на „Ървинг Плаза".

* * *

Въпреки основните им прилики, има очевидна разлика между тази малка книга и антифашисткото събрание на „Ървинг Плаза". Защото американците, които на 7 май 1933-та са слушали непонятния или почти непонятния Салвемини, не са имали у дома си есесовците на Хитлер и черноризците на Мусолини. Океанът от вода и изолационизъм ги е отклонявал от истината, оправдавал е скептицизма им. Затова пък италианците, даже европейците, имат в къщата си СС и Черните ризи на бинладеновците. Обикновено защитавани от цинизма, опортюнизма или глупостта на онези, които ни ги представят като светци. Горкичките-горкички-те, вижте-ги-живи-да-ги-ожалиш-когато-слизат-от-гумените-лодки. Расист-расист, ти-дето-не-можеш-да-ги-търпиш. Е, както вече подчертах в статията, излязла във вестника, джамиите в Италия процъфтяват С протекцията на забравения лаицизъм[12] и възкръсналото фарисейство, гъмжат от терористи или кандидат-тepopucmu, та чак да ти се догади. Неслучайно след касапницата в Ню Йорк с помощта на Скотланд ярд някои бяха арестувани. Намериха някой и друг арсенал с оръжия и експлозиви, готови за употреба за славата на милосърдния-и-гневлив-бог. С допълнителното съдействие на френската, испанската и германската полиция разкриха няколко клетки на Ал Кайда. Сега се знае, че от 1989-а ФБР е говорело за „италианската следа", даже за „италианските бойци". Известно е, че още тогава джамията в Милано е била сочена като гнездо на терористи. Знае се още, че алжиро-миланецът Ахмед Ресан е бил заловен в Сиатъл с шейсет кила химически компоненти за производство на експлозиви, че други двама „миланци " — Атмани Саиф и Фатех Камел, са били замесени в атентата в парижкото метро, че „светците " са пътували често до Канада. (И какво съвпадение, двама от деветнайсетте терористи на 11 септември 2001-ва са влезли в САЩ точно от Канада.) Знае се, че Милано и Торино винаги са били центрове за набиране и разпределяне на ислямски екстремисти, включително афганистански и кюрдски. (Подробност, която оцветява скандала с Йоджалан, супертерористът, доведен в Италия от един депутат комунист и приютен от правителството на партията „Маслиново дърво"[13] внякаква вила в покрайнините на Рим.) Става ясно, че Милано, Торино, Рим, Неапол, Болоня винаги са били епицентри на международния ислямски тероризъм. Че също и Комо, Лоди, Кремона, Реджо Емилия, Модена, Флоренция, Перуджа, Триест, Равена, Римини, Трани, Бари, Барлета, Катания, Палермо, Месина винаги са имали бинладенски гнезда. Говори се за оперативни мрежи, логистични бази, клетки за трафик на оръжия, за италианска структура за международна хомогенна стратегия. Разкрито е, че най-отявлените терористи често са снабдени с редовно подновен паспорт, лична карта, разрешително за престой. (Все неща, които Министерството на вътрешните работи е издавало със забележително великодушие и лекомислие…)

Сега вече са известни и техните явки. И това не са възрожденските салони на графините Мафей, където рискувайки взводовете за разстрел или бесилото, нашите деди съзаклятничели, за да освободят отечеството от чужденеца. Това са месарниците халал, тоест ислямските месарници, с които нашите желани гости са напълнили Италия, защото те ядат месо само ако животното е било заклано, обезкървено и после обезкостено. (Ерго, който го готви с кръвта и костите като нас, е презрян неверник и е за наказание.) Но се срещат също и в арабските гостилници, както и в кафенетата, поддържащи интернет за посетителите. И разбира се, в джамиите. Колкото до имамите на джамиите, але-луя! Възгорделите се от клането е Ню Йорк си смъкнаха маската и списъкът е дълъг. Например включва мароканския касапин, наричан с демократична почтителност от журналистите религиозен лидер на ислямската общност в Торино. Благочестивият разчетворител на телета, появил се в града през 1989-а с туристическа виза и допринесъл повече от всеки друг градът на Кавур и Костанца д 'Азелио да се превърне в касба[14], отворил две от гореспоменатите месарници, както и пет джамии, а днес издига портрета на Осама бин Ладен и заявява: „Джихадът е една справедлива и оправдана война. Не го казвам аз, пише го в Корана. Много наши братя тук биха искали да заминат и да се присъединят към борбата" (Господин министър на вътрешните работи, даже господин министър на външните работи, защо не го изпратите обратно у дома, заедно с онези нетърпеливи да се присъединят към борбата братя?) Включва имама, също и председател на ислямската общност в Генуа, друг осквернен и превърнат в касба славен град, както и колегите му в Неапол, Рим, Бари и Болоня. Всичките света вода ненапита, заети да прославят своя идол Бин Ладен или пък безсрамно да го защитават. И най-нагъл е онзи от Болоня, от чийто възвишен ум излезе следната присъда: „Двете кули в Ню Йорк бяха съборени от американската десница, използваща Бин Ладен като параван. Ако не е била американската десница, значи е Израел. Във всеки случай Бин Ладен е невинен. Опасността не идва от него, а от Америка".

Изглежда само кретен и толкова, нали? Само че не. В защита на вярата Коранът допуска измама, клевета, лицемерие. Всеки теолог на исляма може да го потвърди. А на 10 септември 2001-ва, тоест ден преди нюйоркския апокалипсис, в джамията на Болоня е бил раздаден позив, възхваляващ атентатите и предизвестяващ „близостта на едно изключително събитие".

(Полицията го иззела, но веднага го архивирала.) Нерядко техните застъпници — деца или внуци на комунистите, които отричаха или одобряваха касапниците на Сталин, твърдят, че в ислямската йерархия имамът е безобиден, незначителен персонаж. Дребен чиновник, ограничаващ се до воденето на петъчната молитва, енорийски свещеник, лишен от всякаква власт. Не, господа! Имамът е нотабил, който направлява и ръководи с неограничена власт своята общност. Разчетвори-тел на телета или не, той е свещеник с висок сан, който манипулира или влияе както си иска върху мислите и действията на своите вярващи: един агитпроп, отправящ политически послания по време на молитвата. Всички ислямски революции (sic) са започнали благодарение на имамите в джамиите. Иранската революция (sic) започна благодарение на имамите в джамиите, а не в университетите, както се смята днес. Зад всеки ислямски терорист стои имам и аз ви напомням, че Хомейни беше имам, всички лидери на Иран бяха имами. Напомням ви го и твърдя, че девет имами от десет са духовни водачи, значи съучастници в тероризма.

Колкото до Пърл Харбър — този път има риск той да се стовари върху целия Запад, ето — няма съмнение, че химическата и биологическата война са част от стратегията на новите нацифашисти. По време на бомбардировките върху Кабул един раздразнителен Бин Ладен ни ги обеща; известно е, че Саддам Хюсеин винаги е имал слабост към подобен вид ужасии. Въпреки тоновете бомби, изсипани от американците през 1991 —ва върху лабораториите и фабриките на Ирак, той продължава да произвежда патогенни микроорганизми, бактерии и бацили, за да разпръсква бубонна чуча, вариола, проказа или тиф. Да не забравяме разкритията на зет му, ликвидиран от него през 1998-а: Близо до Багдад имаме на склад огромни запаси от антракс". Ведно с огромните запаси от антракс, безккрайни количества нервнопаралитичен газ. Кошмар, добре познат ми от Войната в залива, когато в Саудитска Арабия трябваше да нося със себе си противогаз, ампули с антидот и спринцовки, за да си го инжектирам. (Ако допуснем, че остане време, защото този вид газ те парализира и задушава мигновено.) Е, до днес химическа война не сме видели, а биологическата се ограничи до антраксните писма, които не оставяха на мира Америка. Антраксната бактерия се оказа не толкова смъртоносна, колкото се считаше. Шестима мъртви и теглилото на горките пощальони, доста хора ги гледат с неприязън, отнасят се грубо, сърдито ги пъдят: „Go away, go away! To Hell with you and your fucking mail!/ Махай се, махай се! По дяволите и ти, и твоята шибана поща!". Сякаш разпръскват чума както през седемнайсети век, все едно са наемници на убийците. Но отговорността на Саддам Хюсеин и Бин Ладен не е доказана. Лошото е, че споменаваният от мен Пърл Харбър засяга също и друга заплаха на Свещената война, очакваната от американците атака, откакто ФБР я посочи с ужасните думи: „It is not a matter of If, it is a matter of When./ He е въпрос на Ако, а въпрос на Кога". Атака, според мен по-страшна от антракса, бубонната чума, проказата, нервнопараличния газ. Атака, заплашваща Европа много повече, отколкото Америка. Атака срещу античните паметници, произведенията на изкуството, историческите и културните ни ценности. Разбира се, като казват „when-not-if"/„Koгa, а не ако", американците мислят за собствените си ценности: Статуята на свободата, Мемориала на Джеферсън, Обелиска на Вашингтон, Либърти бел или Камбаната на свободата във Филаделфия, Голдън гейт в Сан Фран-циско, Бруклинския мост и така нататък. Имат право, аз също ги мисля. Както щях да мисля за Биг Бен в Лондон и за Уестминстърското абатство, ако бях англичанка; за Нотр Дам, Лувъра и Айфеловата кула, ако бях французойка. Но съм италианка, затова мисля още повече за Сикстинската капела и купола на базиликата „Свети Петър", Колизеума, Моста на въздишките, площад „Сан Марко", дворците по Канале гранде. Миланската катедрала, „Тайната вечеря" и Атлантическия кодекс на Леонардо. Аз съм от Тоскана и затова още повече мисля за Наклонената кула и Площада на чудесата в Пиза, Катедралата и Пиаца дел Кампо в Сиена, етруските гробници и кулите в Сан Джиминяно. Аз съм флорентинка, затова непрестанно мисля и за Санта Мария дел Фиоре, за Кулата на Джото, Батистерото, Пиаца дела Синьория, Лоджия Орканя, Уфици, Палацо Пити, Коридора на Вазари и Понте Векио, който освен това е единственият оцелял античен мост, понеже Мостът „Света Троица" е реконструиран. Дядото на Бин Ладен, тоест Хитлер, ми го вдигна във въздуха през 1944-та. Не забравям също и Галерията на Академията, където е Давид на Микеланджело. (Божичко, скандално гол, значи особено омразен за последователите на Корана.) Заедно с Давид, четирите статуи Роби, освен това и Свалянето от кръста, изваяно от Микеланджело вече като възрастен. И само ако шибаните синове на Аллах ми разрушат дори едно от тези съкровища, едно-единствено, ще се превърна в убийца. Затова чуйте ме добре, последователи на онзи бог, който настоява: ' око-за-око-зъб-за-зъб. Не съм на двайсет години, но съм родена във война, израснах по време на война и съм наясно с войната. И имам повече топки от вас, дето за да съберете кураж и да умрете, трябва да убиете хиляди души, включително четиригодишни деца. Искахте война, искате война? Що се отнася до мен, нека е война. До последен дъх.

* * *

Dulcis in fundo, десертът идва накрая. Този път с усмивка. Естествено, в някои случаи както смехът, така и усмивката скриват нещо друго. (Като пораснах, открих, че по време на мъченията, на които бил подложен от нацифашистите, баща ми се смеел. Затова една лятна утрин — бяхме на лов в горите на Кианти, му казах: „Татко, нещо ме човърка и трябва да те питам за него. Вярно ли е, че по време на мъченията си се смеел?". Той помрачня, после троснато просъска: „И какво? В някои случаи, като се смееш, все едно плачеш".) Преди няколко дни професор Хауърд Готлиб от Бостънския университет — университетът, събиращ и съхраняващ от десетилетия моите работи, се обади и ме попита: „How should we define „The Rage and the Pride"/ Как бихме могли да определим „Гневът и гордостта"? Отговорих му, че не знам, и обясних, че не става дума за роман, нито за репортаж, още по-малко за есе, мемоари, памфлет. После размислих. Обадих се на свой ред и му казах: „Call it a sermon/ Наречете го проповед". (Мисля, че е правилната дума, защото в действителност тази малка книга е проповед към италианците. Трябваше да бъде писаниця за войната, обявена на Запада от синовете на Аллах, но докато пишех, лека-полека се превърна в проповед към италианците.) Тази сутрин професор Готлиб отново ми се обади и попита: „How did the Italians take it/ Италианците как я възприеха?" „I don't know/He знам " — казах. „Една проповед се оценява по резултатите, а не по овациите или освиркванията. Ще е нужно известно време, преди да видя резултатите от моята. Не мога да претендирам, че само с малката си книга, избухнала за две-три седмици, ще събудя изведнъж една потънала в сън страна. I don't really know, professor Gotlieb/Наистина не знам…".

Затова пък знам, че когато статията излязла във вестника, той бил изчерпан и имало трогателни случки. Например с господина в Рим: той купил всичките трийсет и шест бройки от една будка и се захванал да ги раздава на минувачите. Или пък онази, с госпожата в Милано, направила копия с дузини, за да ги разпространи по същия начин. Знам също, че хиляди италианци написали на директора, за да ми благодарят. (Аз пък благодаря на тях, на господина от Рим и на госпожата от Милано.) Знам, че телефонната централа и електронната поща на вестника останали задръстени за много часове и само малцина читатели били на различно мнение. Но това не става ясно от публикуваните във вестника мнения със заглавия като: „Италия разделена под знака на Ориана". Виж ти! Ако преброяването на гласовете не е мнение, и ако гласът на онзи, дето е против мен, не струва десет пъти гласа на онзи, който е с мен, тогава ми се струва наистина несправедливо да се каже, че съм разделила Италия на две. И после, Италия, разбира се, няма нужда от мен, за да се раздели на две, драги отговорнико за това заглавие. Италия е разделена на две поне от времето на гвелфите и гибелините[15]. Като помислим, че през 1861-ва, когато е обявено Обединението на Италия, осемстотин гарибалдийци заминават за Америка, за да участват в Гражданската война, и те се разделят на две. Защото не всички избират да се сражават рамо до рамо със северняците, тоест в частите, споменати от мен във връзка с изгнанието ми, не! Много от тях решават да подкрепят южняците и вместо към Ню Йорк се присъединяват към Ню Орлиънс. Вместо към гвардейците на Гарибалди, тоест към 39-и пехотен полк, минал на преглед пред Линкълн, се присъединили към гарибалдийските гвардейци в италианския батальон на Луизианската милиция, който през 1862-ра се превръща в 6-и пехотен полк на Европейските бригади. И запомни добре, и те с трибагреника, принадлежал на Гарибалди, със същия надпис „Победа или смърт". И те също се отличили с изключителния си героизъм в сраженията: първата битка при Бул Рън, Крос Кийс, Северна Анна, Бристоу Стейшън, Реката По, Майн Рън, Спотсилвания, Уилдернес, Колд Харбър, Строубери Плейн, Питърсбърг и така нататък, та чак до Апоматокс. И знаеш ли какво се случило в 1863-та, в ужасната битка при Гетисбърг, където загинали 54 000 северняци и южняци? В три и половина следобед на 2 юли триста шейсет и петте гвардейци на Гарибалди от 39-и пехотен полк, по заповед на генерал Хенкок от Севера, се изправят срещу триста и шейсет гвардейци на Гарибалди от 6-и пехотен полк, под заповедите на южняшкия генерал Ърли. Първите — в сини униформи, вторите — в сиви. И двете страни под трибагреника, развяван в името на Обединението в Италия, декориран с девиза „Победа или Смърт". Едните — с вик: „Мръсни южняци", а другите, крещейки: „Смрадливи северняци", се хвърлят яростно в ръкопашен бой, за да завладеят височината, наречена Гробищния хълм, се избиват помежду си. Деветдесет и петима убити сред гарибалдийците от 39-и полк, шейсет от гарибалдийците на 6-и пехотен. А на следващия ден, в заключителната атака насред долината, почти двойно. Без да са чели статията на Фалачи, драги мой. Без да имам каквато и да било вина.

Знам също, че сред онези, чийто глас (както изглежда) тежи десетократно, тоест помежду изказалите се срещу мен, един прокобник написал или казал: „Фалачи се прави на смела, защото е с единия крак в гроба". (Е, не, драги мой, не. Аз не се правя на смела. Аз съм смела. В мир и война, на всички места. Винаги съм била. И винаги съм плащала висока цена, включително цената на физически и морални заплахи, на нечия ревност, на нечии подлости. Препрочетете ме и ще видите. Колкото до единия крак в гроба, вие чукайте на дърво. Не пращя от здраве, но болнави като мен често погребват здравите. Имайте предвид, и го намеквам също и в тази малка книга, че веднъж излязох жива даже от моргата, където бях захвърлена, защото ме мислеха за мъртва… Искате ли да се обзаложим, че ако някой от „светците" не ме убие, преди да съм го убила аз, ще дойда на Вашето погребение?) Освен това знам, че след публикуването на статията лошата, мизерната Италия, винаги продажната на чужденеца Италия, Италия заради която живея в изгнание, вдигна врява до небесата, за да защищава синовете на Аллах. Затова разпаленият директор се превърна в изплашен директор и взе предохранителни мерки, като даде трибуна на хулителите на усърдния труд, окуражен от самия него: онова, което можеше да бъде чудесна възможност да защитим нашата култура, се превърна в мизерен, жалък панаир на суетата. (И-аз-съм-тук, u-аз-съм-тук.) Като сенки от минало, което в Италия никога не умира, наричаните от мен цикади, или луксозни цикади, запалиха огромен огън в опита си да изгорят еретичката и нададоха крясъци отдолу. „На кладата, на кладата! Аллах акбар, Аллах акбар!" Обиди, обвинения, порицания, маратонски писания, които макар и като дължина се опитваха да ме наподобяват. Или поне така бях осведомена от насилилите се да ги изчетат, горкичките! Да си призная, аз не ги изчетох. Нито пък ще го направя. Първо, защото ги очаквах. А като ги очаквах, знаех върху какво щяха да скудоум-стват онези „и-аз-съм-тук " и не изпитвах никакво любопитство. Второ, защото след публикуването на статията бях предупредила разпаления директор, че не бих участвала в свади и излишни полемики. Трето, защото Цикадите неизменно са хора без идеи и качества, празноглави пиявици, които за да излязат пред публика, се прилепват към сянката на някой, изложен на слънце, и когато зацвърчат по вестниците, са убийствено досадни. (По-големият брат на баща ми беше Бруно Фалачи. Голям журналист. Ненавиждаше журналистите и, по времето когато работех за вестниците, винаги ме упрекваше, че съм журналист вместо писател, прощаваше ми единствено за военните репортажи. Но беше голям журналист. Освен това и голям директор, един истински майстор, а докато изреждаше правилата на журналистиката, боботеше: „Преди всичко не отегчавай читателя!". Те обаче отегчават.) И накрая, защото аз водя много суров и интелектуално богат живот. В моя начин на живот няма място за вестители на слабоумие и вятърничавост, а за да спазвам дистанцията, следвам съвета на прочутия ми съгражданин — вечния изгнаник Данте Алигиери: „Не им обръщай внимание, погледни и отмини". Даже правя и повече, когато преминавам, дори не ги поглеждам.

И все пак искам да се позабавлявам, като отговоря на един. Оставям настрана пол и самоличност, но ми казаха, че за да обори моето мнение за ислямската култура, ме обвинява в непознаване на „Хиляда и една нощ " и в отричане заслугата на арабите по дефинирането на понятието „нула". Е, не, драги Господине или Госпожо, или Половина и Половина, каквото сте там. Аз съм пристрастена към математиката и съм наясно с понятието „нула". В моята книга „Иншаллах" — между другото роман, изграден върху формулата на Болцман (онази, дето казва Ентропията-е-равна-на-Константата-на-Болцман-умножена-по-естествения-логаритъм-на-възможностите-за-разпределение), точно върху понятието „нула" създадох сцената, в която сержантът убива Паспарту. Или по-точно я изграждам върху най-дяволската задача, която във връзка с това понятие Скуола Нормале в Пиза някога е хързулвала на своите студенти: „Кажете защо едно е повече от нула". (Толкова дяволска, че трябва да бъде решена чрез довеждане до абсурд.) Но като твърдите, че дължим понятието „нула" на арабската култура, може да се позовете само на арабския математик Мохамед ибн Муса ал Хорезми, който около 810 година въвежда в страните от Средиземноморието арабските цифри и прибягва до нулата. Но грешите. Всъщност самият Мохамед ибн Муса ал Хорезми ясно и категорично разкрива, че десетичната бройна система не е негово дело. Че е взаимствана от индийската култура, И по-точно от индийския математик Брахмагупта, автор на трактата по астрономия „Брахмаспхутасидханта", който е дефинирал толкова ценната нула през 628 година. Вярно, според някои Брахмагупта стигнал дотам след маите. Казват, че още два века преди това маите посочвали датата на рождение на Вселената с година нула, първия ден от всеки месец обозначавали с нула, а в пресмятанията, където липсвало някое число, запълвали празнината с нула. Добре, но за да запълват празнината, маите дори не използвали точката, която биха използвали гърците. Изсичали или рисували човече с обърната назад глава. Това човече е извор на доста съмнения, драги Господине или Госпожо, или Половина и Половина, каквото сте там, и с цената на това да Ви разочаровам, Ви информирам, че в историята на математиката деветдесет и девет от сто математици приписват на Брахмагупта авторството на нулата.

Колкото до „Хиляда и една нощ", питам се кой ли клеветник Ви е разказал, че не познавам тази наслада. При това наслада, която не дължим изцяло на арабите, а също и на Запада. И по-точно на ориенталиста Антоан Галанд, в съгласие с издателя през 1715-а той добавя към оригиналния текст поне сто разказа, тайно написани от него. Между тях, трите най-прочути и може би най-хубави: „Али Баба и четиридесетте разбойници", „Пътуванията на Синдбад Мореплавателя", „Аладин и вълшебната лампа". (А това доста обезсилва отправеното към мен обвинение от онази цикада, чийто пол и самоличност оставям настрана.) Знаете ли, когато бях дете, спях в Стаята на книгите. Име, използвано от моите обичани и безпарични родители за мъничката всекидневна, претъпкана с купени с лишения и на вноски книги. В шкафа над миниатюрния диван, наричан от мен моето легло, имаше огромен том, а от корицата ме гледаше забулена жена. Една вечер го сграбчих и… Мама не искаше. Щом се усети, го измъкна от ръцете ми. „Засрами се! Това не е за деца!" Но после ми го върна. „Чети, чети! Няма значение." Така приказките от „Хиляда и една нощ " се превърнаха в приказките на моето детство и оттогава са част от книжовното ми наследство. Може да ги намерите у дома във Флоренция, в селската ми къща в Тоскана, а тук в Ню Йорк имам две различни издания. Второто на френски. Миналото лято го купих от Кен Глос, моя книжар антиквар от Бостън, заедно с Les Oeuvres Completes de Madame De La Fayette[16], отпечатани в Париж през 1812-а и Les Oeuvres Completes de Moliere[17], издадени също в Париж през 1799-а. Става дума за изданието на Иар, издателя на „Библиотека на приятелите на литературата", от 1832-ра, с предговор точно на Галанд. То е в седем тома, пазя ги като злато. Но честно казано, не съм способна да сравнявам онези грациозни приказки с „Илиада" и „Одисея" на Омир. Не бих се захванала да ги сравнявам с „Диалози" на Платон, „Енеида" на Вергилий, „Изповеди" на Свети Августин, „Божествена комедия" на Данте Алигиери, с трагедиите и комедиите на Шекспир и така нататък. Струва ми се несериозно. Край на усмивките, финални акорди.

* * *

Аз се препитавам с моите книги. С написаното от мен. Изхранвам се с моите авторски права и се гордея с това. Държа на моите авторски права, въпреки че процентът, получаван от автора за всяка продадена бройка, е наистина скромен, даже нищожен. Сума, която особено при книгите с меки корици (при преводите още по-зле), не стига да си купиш половин молив, даже третинка молив от някой от синовете на Аллах, дето продава моливи по тротоарите и никога не е чувал за “Хиляда и една нощ". Аз си искам авторските права. Получавам ги, защото без тях би трябвало аз да продавам моливи по тротоарите. Но не пиша за пари. Никога не съм писала за пари. Никога! Даже когато бях млада и имах крещяща нужда от пари, за да помагам на своето семейство да свързва двата края, а освен това да се издържам във факултета по медицина на университета, което по онова време струваше доста. На седемнайсет години бях приета като репортерка в един флорентински ежедневник. А малко преди да стана на деветнайсет, ме уволниха без предупреждение, защото отхвърлих принципа на ужасната дума „продажен писач". Е, да. Бяха ми заповядали да напиша фалшив материал за митинга на един известен лидер, към когото, внимавайте добре, хранех дълбока антипатия, даже неприязън. (Толиати.) Статия, която, внимавайте добре, не трябваше да подписвам. Възмутена, казах, не няма да пиша лъжи и директорът (един тлъст и надменен християндемократ) отговори, че журналистите са продажни писачи, назначени да пишат неща, за които им плащат. „Не се плюе в чинията, откъдето се яде. " Отвърнах, че в такава чиния би могъл да се храни той, и че по-скоро ще умра от глад, вместо да се превърна в продажна авторка, а той ме уволни начаса. Не се дипломирах по медицина и заради това. Озовах се без необходимата заплата, за да плащам таксите в университета. Не, досега никой не е успял да ме накара даже ред да напиша за пари. Всичко, написано от мен през живота ми, е било далече от парите. Винаги съм си давала сметка, че написаното въздейства на читателските мисли и действия повече, отколкото бомбите и щиковете, отговорността, произтичаща от това осъзнаване, не може да бъде упражнявана с мисълта за парите или в замяна на пари. Ерго, четирите страници и четвърт от вестника не запълних с мисълта за парите. Не заради парите положих непосилния труд, съсипал моето окаяно тяло през онези седмици. Още по-малко пък сложих своето „дете", тоест моя задължаващ ме роман, да спи, та аз да спечеля повече, отколкото успявам с моите авторски права. И тук става интересно.

Интересно, защото когато разпаленият директор се появи в Ню Йорк и ме помоли да наруша вече нарушеното мълчание, не спомена за пари. И аз му бях благодарна. Даже намерих за изискано, че той не повдига подобен въпрос, свързан с делото ми, освен че бях задвижена от хилядите изпепелени създания, от своя страна предлагах да отпуша ушите на глухите, да отворя очите на слепите и така нататък. Няколко дни след публикуването обаче ненадейно ми беше казано, че възнаграждението за непосилния труд е готово. Едно много-много-много-щедро-възнаграждение. Толкова щедро (не знам каква е сумата и не искам да узная), че би било излишно да ми изплатят и сериозните разходи, направени за презокеански 0елефонни разговори. Но макар да разбирах, че съгласно икономическите закони е справедливо да ми платят (ненапразно, написаните от моите клеветници материали за онзи вестник са били възнаградени богато и навреме), аз отказах много-много-много-щедрото-възнаграждение. Без обяснения. По-добре, преди да го откажа, изпитах същото смущение и вцепенение както в деня, когато четиринайсетгодишна научих, че италианската армия възнамерява да ми плати уволнението като на редник, защото се бях сражавала с нацифашистите в корпуса “Доброволци на свободата". (За случката пиша в малката книга, по повод на все пак приетите пари, за да купя обувки, каквито нито аз, нито сестрите ми имахме.) Е… Знам, че разкаяният директор не се превърнал в стълб от сол като жената на Лот. Но както на него, така и на четящия, еретичката казва: сега си имам обувки. А ако ги нямах, бих предпочела по-скоро да ходя боса, отколкото да усещам в джоба си парите за онази статия. И половин лира да бях приела, щях да опетня душата си.

Ориана Фалачи

Ню Йорк, ноември 2001

Този път искаш от мен да говоря. Искаш поне сега да наруша избраното от мен мълчание — наложила си го бях от години, за да не участвам в хора на цикадите. Ето, правя го. Защото чух, че и в Италия се намират ликуващи хора, подобни на палестинците от Газа онази вечер по телевизията. „Победа! Победа!" Мъже, жени, деца. (Ако допуснем, че би могло да определим като мъж, жена или дете онзи, който прави подобно нещо.) Чух, че някои луксозни цикади — политици или така наречени политици, интелектуалци или набедени интелектуалци, а освен това и куп индивиди, незаслужаващи да бъдат определени като граждани, всъщност се държат по същия начин. И казват: „Добре, добре! Така им се пада на американците!". Затова съм много, много, много разгневена. Разгневена с някакъв хладнокръвен, избистрен, рационален гняв. Гняв, заличаващ всяко безразличие, всяко снизхождение, който ми вменява в дълг да им отговоря и преди всичко да ги заплюя. И аз ги заплювам. Разгневена както мен, вчера афроамериканската поетеса Мая Анджелоу кресна: Be angry. It's good to be angry. It's healthy./ „Бъдете гневни. Добре е да бъдем гневни. Здравословно е". Не знам дали ще е здравословно за мен, но знам, че за тях няма да е. Имам предвид почитателите на такива като Осама бин Ладен, изразяващите разбиране, симпатия или солидарност към тях. Като прекратявам мълчанието, задействам един детонатор, който от доста време иска да избухне. Ще се увериш. Искаш от мен също да разкажа как самата аз преживях този апокалипсис. Да свидетелствам като очевидец. Тогава ще започна да свидетелствам. Бях си у дома, къщата ми е в центъра на Манхатън, и около девет часа изпитах усещане за опасност, може би не в непосредствена близост, но със сигурност ме засягаше. Усещането, изпитвано на война, даже насред битката, когато с всички пори на кожата предугаждаш летящия насреща ти куршум или ракета, наостряш уши и крещиш на другите: Down! Get down!/ „Долу! Залегни!". Но се отърсих от него. „Че да не се намирам във Виетнам — казах си, — да не би да съм в някоя от безбройните шибани войни, които от Втората световна насам вадят душата ми? По дяволите, намирам се в Ню Йорк, навън е великолепна септемврийска утрин! Единайсети септември 2001-ва". Но непонятно за мен усещането не ме оставяше на мира, тогава направих нещо, което сутрин винаги избягвам — включих телевизора. Липсваше звук. Имаше образ. И по всеки канал, а тук каналите са около сто, се виждаше една от кулите на Световния търговски център — от осемдесетия етаж нагоре пламтеше като гигантска факла. Късо съединение? Изгубил посоката малък самолет? Или обмислен терористичен акт? Като вкаменена стоях, вперила очи, и докато се взирах в кулата, докато си задавах тези три въпроса, на екрана се появи един самолет. Бял, огромен. Самолет от редовните линии. Летеше толкова ниско… И летейки толкова ниско, се насочваше към втората кула, като бомбардировач, взел на мушка целта си, спускащ се към нея. Веднага разбрах. Искам да кажа, разбрах, че е самолет камикадзе, а с първата кула се е случило същото. И докато го осъзнавах, се появи звук. Хор от диви, повтарящи се, нечовешки писъци. „Господи! О, Господи! О, Господи, Господи, Господи! Господи-и-и! Божичко! Божичко! Господи, Господи. Господи-и-и!" После белият самолет се вряза във втората кула като нож в буца масло. Беше девет и три минути. И не ме питай какво съм почувствала в онзи момент и след това. Не знам, не си спомням. Стоях като вледенена. И мозъкът ми беше леден къс. Дори не помня дали видях някои неща на първата, или на втората кула. Например хората, които не искаха да умрат, като изгорят живи, скачаха от прозорците над осемдесетия, деветдесетия, стотния етаж. Чупеха стъклата на прозорците, прекрачваха през тях и се хвърляха надолу, както парашутисти скачат от самолет. С дузини. Да, с дузини. Политаха толкова бавно. Толкова бавно… Размахваха ръце и крака, плуваха във въздуха. Да, все едно плуваха във въздуха. Полетът им сякаш нямаше край. Но към трийсетия етаж ускорението вземаше връх. Започваха отчаяно да размахват ръце и крака, предполагам вече съжаляваха, сигурно крещяха hеlр-помощ-hеlр. Може би викаха точно това. Накрая падаха като камъни и туп! Боже, мислех, че съм видяла всичко във войните. Смятах, че те са ме ваксинирали. Вече нищо не ме учудва. Даже когато съм ядосана, когато негодувам от нещо. Но на война винаги съм виждала умиращи принудително хора. Никога не съм попадала на човеци, загиващи по волята си, хвърляйки се без парашут от прозорците над осемдесетия, деветдесетия стотния етаж. Продължиха да скачат, докато кулите се срутиха, едната около десет, другата около десет и половина и… Знаеш ли, на война заедно с умиращите човеци винаги виждах избухващи неща. Неща, които рухват, защото избухват, защото експлодират ветрилообразно. Двете кули обаче не рухнаха по тази причина. Първата се срути от имплозия, самопогълна се. Втората — защото се стече, наистина се разтопи като буца масло. И всичко това се случи, или така ми се стори, в гробовна тишина. Възможно ли е? Наистина ли цареше онова мълчание, или беше вътре в мен?

Може би беше вътре в мен. Всъщност, вградена в онова безмълвие, чух новината за третия самолет, паднал върху Пентагона, и другата — за четвъртия, разбил се насред гората в Пенсилвания. Вградена в онова безмълвие, започнах да пресмятам броя на мъртвите и усетих как оставам без дъх. Защото в най-кървавата битка, на която съм била свидетел във Виетнам — едно от сраженията при Дак То, загинаха четиристотин души. При касапницата в Мексико Сити, онази, в която и аз отнесох доста куршуми, бяха поне осемстотин. И когато, мислейки ме за мъртва, ме захвърлиха заедно с тях в моргата и ме оставиха сред труповете, грамадата встрани и върху мен ми се струваше безмерна. Знаеш ли, в кулите работеха поне петдесет хиляди души и много от тях не успяха да ги напуснат навреме. По първоначална оценка са изчезнали безследно седем хиляди. Но има разлика между missing/изчезнал и dead/мъртъв: във Виетнам винаги разграничаваха изчезналите безследно от мъртвите… Хм-м! Аз съм убедена, че никога няма да узнаем истинския брой на мъртвите. Двете бездни, погълнали хиляди човешки същества, са твърде дълбоки, прекалено задръстени с отломки. Работниците ще изровят единствено парченца от разпръснати крайници. Тук някой нос, там един пръст. Или пък нещо като тиня, приличаща на мляно кафе, но всъщност органична материя. Останалото от разпадналите се, изпепелени мигновено тела. Вчера кметът Джулиани изпрати още десет хиляди чувала, за да слагат вътре труповете. Останаха неизползвани.

* * *

Какво мисля за неуязвимостта, приписвана на Америка от мнозина, какво изпитвам към камикадзетата, които сега ни причиняват страдания? За камикадзетата, никакво уважение. Никакво състрадание. Не, дори и капка състрадание, не! Аз, която винаги съм била подвластна на състраданието. На мен камикадзетата, онези типове, дето се самоубиват, за да убият другите, винаги са ми били противни, като се започне с японските през Втората световна война. Никога не съм ги смятала за следовници на Пиетро Мика, който за да спре настъплението на неприятелските войски, запалил фитила на барута, за да взриви себе си и цитаделата в Торино. Никога не съм ги смятала за войници. А най-малко пък за мъченици и герои, каквито ми ги описа господин Арафат през 1972-ра, докато вдигаше врява и пръскаше слюнка на интервюто в Аман. (Място, дето неговите фелдфебели обучаваха също и терористите от „Баадер-Майнхоф".) Според мен са самохвалковци и толкова. Ексхибиционисти, които вместо да търсят слава в киното, политиката или спорта, я виждат в своята и в чуждата смърт. Вярват, че заради такава смърт — вместо наградата „Оскар", министерско кресло или спечелването| на футболното първенство, ще си спечелят възхита. А пък молещите се на Аллах, място в Джанна[18]. (Отвъдното, което Мохамед запазва за героите мюсюлмани. Рая, където всеки герой има на разположение седемдесет и две девици хурии и където всеки оргазъм е стократно по-мощен в сравнение с нормалния оргазъм и трае хиляда години. Заедно с хуриите — триста роби, които за да го подкрепят по време на сексуалната оргия, му сервират в златни чинии огромни количества превъзходни ястия както и забранените от Корана в живота вина и ракии. И всичкото това в Джанна не се изхвърля с уриниране и дефекация, а през порите, издаващи пленително благоухание на мускус.) Бас държа, че са самохвалковци и физически. В момента пред очите ми е снимката на двете камикадзета, за които пиша в „Иншаллах" — романа, започващ с разрушаването на американската и френската база в Бейрут (почти четиристотин убити.) Снимали са се в навечерието на касапницата. А преди това са отишли на бръснар, и гледай какви хубави прически. Какви красиви напомадени мустаци, брадичките, последен писък на модата, ами шикозните бакенбарди… Колкото до онези, които се хвърлиха срещу двете кули и Пентагона, намирам ги за особено омразни. Разкриха, че техният лидер Мохамед Ата е оставил две завещания. Едното казва: „Не искам на погребението ми да има нечисти създания, тоест животни и жени". В другото се казва: „Не искам също и около гроба ми да има нечисти същества. И по-точно най-нечистите — бременните жени". Толкова ме утешава, като си помисля, че никога няма да има нито погребение, нито гроб, защото и от него не е останал дори косъм.

Ех, как ли щеше да беснее господин Арафат, ако ме чуеше… Знаеш, че той никога не ми прости фундаменталните различия в мнението, които имахме по време на срещата в Аман, аз също никога не му простих нищо, включително факта, че когато един италиански журналист неблагоразумно му се представил като мой приятел, бил посрещнат с насочен в сърцето му револвер. Ерго, между нас двамата разбирателство няма и повече не си говорим. Но ако го срещна отново, или по-точно ако му отпусна аудиенция, ще му кажа право в очите кои са мъчениците и кои героите. Ще му кажа: „Знаете ли кои са мъчениците, господин Арафат? Това са пътниците на четирите отвлечени самолета, превърнати в човешки бомби, и между тях четиригодишното момиченце, изпарило се вътре във втората кула. Това са служителите, работили в двете кули и Пентагона. Също и четиристотин и деветнайсетима пожарникари и полицаи, от тях триста четиресет и трима пожарникари и седемдесет и шестима полицаи, загинали, докато се опитват да ги спасят. (Почти половината с италианска фамилия, тоест с италиански произход. Между тях баща и син: Джоузеф Анджелини-баща, и Джоузеф Анджелини-син.) А знаете ли. кои са героите? Това са пътниците от самолета, който е трябвало да се вреже в Белия дом, но се разби в една горичка в Пенсилвания, защото всички на борда се опълчили! В техния случай наистина ще ни трябва раят, драги ми Арафат. Лошото е, че сега Вие сте пожизнен държавен глава, истински монарх. Папата Ви приема, посещавате често Белия дом, отричате тероризма, що за изпечен лъжец, отгоре на това изпращате съболезнования на Буш. А заради хамелеонската си вещина да се опровергавате, сигурно сте способен да отговорите, че имам право. Но да сменим темата. Предпочитам да говоря за неуязвимостта, приписвана на Америка от много хора в Европа.

Неуязвимост? Но как така неуязвимост?!? Колкото повече някое общество е демократично и открито, толкова повече е изложено на тероризма. Колкото по-свободна е една страна и не приема полицейщината, толкова повече понася или рискува да понесе отвличанията и касапниците, които ислямският тероризъм посредством палестинците ни е наложил от години в Европа. А посредством редниците на Осама бин Ладен току-що наложи и в Америка.

Ненапразно недемократичните държави, управлявани от полицейски режими, винаги са приютявали, финансирали и помагали всячески на терористите. Например Съветския съюз и неговите сателитни държави, Народна република Китай. Либия, Ирак, Иран, Сирия, Ливан на Арафат. После Египет, където Мюсюлманските братя още се държат като господари, точно те убиха Садат. Саудитска Арабия, чийто поданик е Осама, макар и лишен от гражданство. (Но за Саудитска Арабия може да се каже много повече, както ще видим.) Следва Пакистан, разбира се, и Афганистан, всички мюсюлмански региони на Африка… По летищата и в самолетите на тези страни винаги съм се чувствала сигурна, спокойна като спящо бебенце. Единственото ми опасение беше да не ме арестуват, задето пиша истината за онези джентълмени. По летищата и на борда на европейските самолети обаче винаги ми е било нервно. А пък на американските летища и самолети нервите ме друсаха двойно. В Ню Йорк — тройно. (Във Вашингтон, не. Признавам, съвсем не очаквах насочения срещу Пентагона самолет.) Според теб защо във вторник сутринта подсъзнателно изпитах безпокойство и усещане за опасност? Защо включих телевизора противно на навиците си? Защо мислиш, че сред трите въпроса, които си зададох, докато първата кула гореше и нямаше звук, единият беше за вероятна терористична атака? А според теб защо с появата на втория самолет всичко ми се изясни? Тъй като Америка е най-развитата страна в света, най-богатата, най-мощната, най-капиталистическата, почти всички попаднахме в клопката на неуязвимостта. И самите американци. Но уязвимостта на Америка се поражда именно заради нейната сила, богатство, мощ и иновативност. Познатата история за омагьосания кръг.

Тя се появява и заради нейната мултиетническа същина, либералност, уважението към гражданите и гостите Пример: повече от пет милиона американци са араби мюсюлмани. И когато някой Мустафа или Мохамед пристегнe, да кажем от Афганистан, за да гостува на чичо си никой не му забранява да посещава (само сто и шейсет долара на лекция) пилотски курсове и да се научи да упправлява Боинг 757. Никой не му пречи да се запише в университет и да учи химия и биология: двете науки, необходими за водене на бактериологическа война. Никой. Дори правителството да има едно наум, че този Аллахов син може да отвлече някой Боинг или да предизвика опустошение с бактерии. И като казвам това, нека се върнем в началото на разсъжденията. Кои са символите на силата, богатството, мощта, икономическото и военно превъзходство на Америка? Явно не са джазът и рокендролът, дъвката и хамбургерът, Бродуей и Холивуд. Това са нейните небостъргачи, нейният Пентагон, нейната наука и технологии. Спиращите дъха ни небостъргачи. Толкова високи, толкова очарователни, че като вдигнеш очи, забравяш за пирамидите и за неземните дворци от нашето минало. Както и гигантските, прекомерни самолети, които вече заместват камионите, влаковете и корабите, защото тук почти всичко се премества върху самолетите. Къщите от сглобяеми елементи, прясната риба, току-що набранитеплодове и зеленчуци. Слоновете за зоопарковете, органите за трансплантация. Безпарични туристи, войници на път към фронта, танкове, бомби по два-три тона. (Да не забравяме, че въздушната война е тяхно изобретение. Или поне са я развили до неимоверни висоти.) Пентагонът, толкова страховит. Каква крепост, само при вида ѝ Наполеон и Чингис хан биха се изплашили… Науката — вездесъща, всесилна, несравнима. Смразяващата технология, преобразила за броени години нашите ежедневни навици, хилядолетните ни способи за общуване, хранене, начин на живот. И къде ги удари Осама бин Ладен? По небостъргачите и Пентагона. И как? Посредством самолети, наука и технология. И какво мислиш ме впечатлява най-много в този зловещ мултимилиардер и бивш плейбой, който вместо да задиря руси принцеси и да лудува в нощните клубове (както му се случвало в Бейрут и Емирствата като двайсетгодишен), се забавлява да убива хора в името на Аллах? Фактът, че неговото огромно богатство се дължи също и на печалбите на корпорация, чийто обект на дейност е събарянето на сгради — самият той е експерт в занаята. А събарянето е сфера на американците. Всъщност ако можех да го интервюирам, един от въпросите ми щеше да засегне тъкмо тези му дела. Другият щеше да е насочен към неговия свръхполигамен, вече покоен баща, дал живот на петдесет и четири деца, момчета и момичета. За него (седемнайсетото дете) казвал: Винаги-е-бил-толкова-кротък-най-добрият-най-кроткият. И още нещо: неговите грозни сестри, дето се снимат с открито лице и глава в Лондон и на Лазурния бряг, отгоре на това с напращели гърди и огромни задници, видими отвсякъде благодарение на прилепналите фланелки и панталони. Както и за безбройните му жени и метреси. А накрая, за отношенията с родната му страна, Саудитска Арабия. С онази близкоизточна каса, която повече от половин век ни изнудва с шибания си петрол и своята алчност, но от десетилетия тайно финансира международния тероризъм. Ще го попитам: „Господин Бин Ладен, колко пари получавате не от страна на баща Ви или от личното Ви наследство, а от Вашите сънародници, включително членове на кралското семейство?". Но вместо да му задавам въпроси, вероятно бих го информирала, че не е поставил на колене Ню Йорк. А за да му стане ясно, че Ню Йорк не е поставен на колене, ще му цитирам казаното от Боби — осемгодишно момче от Ню Йорк, случайно интервюирано от телевизионна репортерка днес. Ето го тук. Дума по дума. My mom always used to say: „Bobby, if you get lost on the way home, have no fear. Look at the Towers and remember that we live ten blocks away on the Hudson River". Well, now the Towers are gone. Evil people wiped them out with those who were inside. So, for a week I asked myself Bobby, how do you get home if you get lost now? Yes, I thought a lot about this, but then I said to myself: Bobby, in this world there are good people too. If you get lost now, some good person will help you instead of the Towers. The important thing is to have no fear. Превеждам: „Мама винаги казваше: „Боби, ако се загубиш, докато си идваш у дома, не се плаши. Погледни Кулите и си припомни, че ние живеем десет пресечки по-надолу край река Хъдсън". Е, Кулите вече ги няма. Зли хора ги пометоха заедно с хората вътре. Затова от седмица се питам: „Боби, ако се загубиш сега, как ще се прибереш вкъщи? Доста мислих, да. Но после си казах: Боби, на този свят има и добри хора. Ако се изгубиш сега, вместо Кулите ще ти помогне някой добър човек. Важното е да не се плашиш".

Но по този въпрос имам да добавя още нещо.

* * *

Когато се срещнахме, ти ми се стори почти стреснат от героичното усърдие и достойното за възхищение единство, с което американците дадоха отпор на апокалипсиса.

Да, така е. Въпреки че постоянно изтъкват недостатъците им, а и самата аз ги изтъквам (но европейските и особено италианските са още по-сериозни), Америка може да ни научи на много неща. Що се отнася до героичното усърдие, остави ме да изпея хвалебствена ода за кмета на Ню Йорк. Онзи Рудолф Джулиани, пред когото ние италианците трябва да се преклоним заради италианската фамилия и произход, който ни представя великолепно в чужбина, ще рече, пред целия свят. Да, Рудолф Джулиани е велик, изключителен кмет. Казвам ти го аз, дето съм все недоволна от всичко и от всички, като започна със себе си. Достоен както един друг неподражаем кмет с италианско име, Фиорело ла Гуардия[19], а много от нашите кметове би трябвало да се поучат от него. Да застанат смирено пред него, даже да си посипят главата с пепел и да

го попитат: „Господин Джулиани, жив да сте, ще ни научите ли на акъл?". Той не прехвърля задълженията си на ближния, не. Не си губи времето с простотии и ламтежи. Не се разкъсва между задълженията на кмет и онези на министър или депутат. (Ало, ало, чува ли ме някой в трите града на Стендал — Неапол, Флоренция и Рим?) Незабавно се притече на помощ и веднага влезе във втория небостъргач с риск да бъде изпепелен както другите. Отърва се на косъм, по чудо. Едва за четири дни изправи на крака Ню Йорк. Град с девет милиона и половина жители, обърни внимание, и почти два милиона само в Манхатън. Как съумя, не знам… Горкият, мъчи го болестта, както и мен. Ракът, който го е приклещил, и настъпва ли, настъпва..-Но и той като мен се преструва, че е здрав. Не престава да работи. Да де, ама аз съм книжен плъх, по дяволите, седя си на масичката. Докато той… Изглеждаше като генерал, участващ лично в битката, войник, атакуващ на нож. „Напред, хора, напред! По-живо, запретнете ръкавите-е-е!" А пък вчера ни каза: The first of the Human Rights is Freedom from Fear. Do not have fear./ „Първото от човешките права е свободата да не се страхуваме. Не се страхувайте". Да, той може да се държи така, защото е заобиколен от хора, скроени като него. Съмишленици, които не си придават важност, не ги мързи и са куражлии. Като единствения пожарникар, спасил се след рухването на втората кула: извадили го жив от развалините. Казва се Джими Грило, на двайсет и осем, с морскосини зеници и сламеноруси коси. Сутринта го видях по телевизията и приличаше на Ессе Hommо[20]. Рани, изгаряния, порязвания, пластири. Попитаха го дали ще си смени работата. Отговори: I am a fireman, and all my life I shall be a fireman. Always here, always in New York. To protect my city and my people and my friends./ Аз съм пожарникар и ще бъда такъв през целия си живот, винаги тук, винаги в Ню Йорк. За да защитавам моя град, моите хора, моите приятели". Колкото до възхитителната им способност да се обединяват до почти военната сплотеност, с която американците отговарят на бедите и на враговете, ето признавам, че отначало ме изненада. Да, знаех, че сплотеността им изригнала още по времето на Пърл Харбър. По времето когато народът се обединил около Рузвелт, след като влязъл във войната против хитлеристка Германия, Италия на Мусолини и Япония на Хирохито. Да, бях я усетила след убийството на Кенеди. Но след него последва войната във Виетнам и последвалото я мъчително разделение, в известен смисъл това ми беше напомнило тяхната Гражданска война отпреди век и половина. Затова когато видях бели и черни да плачат прегърнати, повтарям прегърнати, когато видях демократи и републиканци да пеят прегърнати, казвам прегърнати God Bless America! „Боже, благослови Америка", когато ги видях да зачеркват всички различия, останах като гръмната. И пак така, когато чух Бил Клинтън (персона, която никога не ми е била особено симпатична) да заявява: „Нека се сплотим около Буш, имайте доверие в нашия президент!" Също и когато неговите думи бяха повторени пламенно от съпругата му Хилари, сега сенатор от щата Ню Йорк. Когато ги произнесе и Либерман, бившият кандидат за вицепрезидент на демократите. (Само загубилият Ал Гор си замълча недостойно.) После, когато Конгресът единодушно гласува за военни действия и наказване на виновниците. Също и когато открих, че девизът на американците е на латински и гласи: Е pluribus unum/ „От многото — единствен". Ще рече, всички за един. Когато разбрах, че децата го научават в училище и го казват наизуст както при нас казваме „Отче наш", даже се трогнах. Ех, ако Италия можеше да научи този урок! Но тя е толкова несговорна страна. Толкова разколническа, толкова натровена от племенната си поквара! В Италия се мразят даже и съпартийците. Не съумяват да останат единни дори когато са под една и съща партийна емблема, носят еднакви значки. Ревниви, жлъчни, суетни, дребнави, не мислят за друго освен за личните си интереси. В главите им е само собствената кариерка, собствената славичка, собствената им известност в провинцията и за провинцията. Заради личните интереси си нанасят оскърбления и издайничат. Ругаят се един друг, злословят… Твърдо убедена съм, че ако Осама бин Ладен взриви Кулата на Джото или Наклонената кула в Пиза, опозицията би обвинила правнителството, а правителството ще припише вината на опозицията. А пък правителствените и опозиционни лидери — на своите съратници или на другарите си. И като казах това, сега ме остави да обясня от какво се поражда умението на американците да се обединяват, да посрещат сплотени бедите и врага.

То е плод на техния патриотизъм. Не знам дали в Италия видяхте и разбрахте случилото се в Ню Йорк, когато Буш отиде да благодари на работниците (и работничките), които в опита си да спасят някой оцелял копаеха сред развалините, в онази каша приличаща на смляно кафе, но не изваждаха нещо повече от някой нос или някой пръст. И все пак, без да се отказват, без да се примиряват. Но ако бъдат попитани какво ги крепи, ще ти отговорят: I can allow myself to be exhausted, not to be defeated./ „Мога да си позволя да съм изтощен, но не и победен". Всички го казват, всички. Бели, черни, жълти, кафяви, лилави… Видяхте ли ги, или не? Докато Буш им благодареше, не преставаха да развяват американски знаменца, да вдигат юмруци и да тътнат: „Юесей! Юесей! Юесей!". Насред някоя тоталитарна страна бих си помислила: „Виж ти, властта добре го е организирала!". Но не и в Америка. В Америка не ще организираш подобни неща. Нито би и направлявал, нито би ги ръководил. И най-вече в един обезсърчен метрополис като Ню Йорк, и с работници като нюйоркските работници. До един са чудаци тези работници от Ню Йорк. Дръпнати, анархично настроени, по-волни от вятъра. Вярвай ми, не се подчиняват даже на собствените си синдикати. Но ако посегнеш на знамето им, ако заплашиш Родината им… В английския няма дума за Родина. За да кажеш Родина, трябва да обединиш три понятия: fatherland — татковина, motherland — майчина земя, Родина, native land — рождена земя. Или просто да кажеш my country — моята страна. Но съществителното patriotism/патриотизъм го има. Както и прилагателното patriotic/патриотичен. И може би освен Франция, не мога да си представя по-патриотична страна от Америка. Ах! Изпитах нещо като унижение, докато гледах онези работници с вдигнати юмруци и развети знаменца, без никой да им заповядва, ревяха: „Юесей-Юесей-Юесей!". Защото не мога да си представя как италиански работници развяват трибагреника и тътнат: „Италия-Италия!". Затова пък съм ги виждала да развяват много червени знамена по манифестации и митинги. Реки и езера от червени знамена. Малко трибагреници съм ги виждала да развяват. Даже никакви. Зле ръководени или тиранизирани от една предана на Съветския съюз левица, винаги са оставяли трибагреника на опонентите си. То и опонентите им не му намериха добро приложение. Слава богу, нито пък го обсебиха. Онези, дето ходят на църква — също. Колкото до простака със зелена риза и зелена вратовръзка, той даже не е и чувал за цветовете на трибагреника. Mi-sun-lumbard, mi-sun-lumbard./ Ломбардец съм, ломбардец съм. На него му се ще да ни върне във времето на войните между Флоренция и Сиена. Като следствие днес виждаме италианското знаме само на олимпиадите — ако случайно спечелим медал, а също и по стадионите, докато се играят международни футболни мачове. И това е единствената възможност да чуем: „Италия-Италия/".

Наистина каква огромна разлика между страна, в която единствено хулиганите по стадионите и спечелилите медали издигат знамето на Родината, и страна, където го развява целият народ. Например стеклите се под него работници, които разравят приличащите на мляно кафе руини и изваждат по някое ухо или нос на създанията, изтребени от синовете на Аллах, от милосърдния-и-страховит-бог.

* * *

Драги мой, това е така, защото Америка е специална страна. Страна за завиждане, повод да ревнуваме заради неща отвъд богатството, мощта, военното превъзходство|и така нататък. И знаеш ли защо? Тя е родена от един душевен стремеж, стремежът да имаш Родина, и от най-възвишената идея, зачената от Човека: идеята за Свободата, даже за свободата, прегърнала идеята за равенството. Такава е, защото когато това се случило, идеята за свободата не била на мода. Нито пък идеята за равенството. За тези неща говорели само философите, наречени просветители. Тези идеи присъствали само в една безумно скъпа книга в седемнайсет тома, заедно с осемнайсет тома илюстрации, публикувана във Франция под ръководството на някой си Дидро и на някой си Д'Аламбер, и наречена “Енциклопедия". Освен писателите и други интелектуалци, освен принцовете и владетелите, притежаващи пари за да купят книжището или пък вдъхновилите го книги, кой е имал представа за Просвещение? Нима е било за ядене! Даже френските революционери не говорели, тъй като Френската революция щяла да започне през 1789-а, тоест петнайсет години след Американската революция, избухнала в 1776-а, но възникнала в 1774-та. (Подробност, която антиамериканците тип така-им-се-пада-на-американците не знаят или се правят, че не знаят.) Но преди всичко Америка е специална страна, страна за завиждане, защото онази идея е била разбрана от често неграмотни, а като цяло необразовани селяни: селяните от тринайсетте американски колонии. И защото е била материализирана от малка групичка изключителни лидери, хора с голяма култура и всепризнати достойнства: The Founding Fathers/ Бащите основатели. Но какви хора са били Бащите основатели: Бенджамин Франклин, Томас Джеферсън, Томас Пейн, Джон Адамс, Джордж Вашингтон и другите! Това не са ти адвокатчетата (както справедливо ги нарича Виторио Алфиери) от Френската революция! Нито пък навъсените истерични палачи от Терора — Марат и Дантон, Демулен, Сен Жюст и Робеспиер! Бащите основатели са били самобитни екземпляри, владеели са гръцкия и латинския както италианските учители по гръцки и латински (ако приемем, че още ги има) никога няма да овладеят. Чудаци, прочели на гръцки Архимед, Аристотел и Платон, а на латински Сенека и Цицерон, Вергилий и Овидий; изучавали основите на гръцката демокрация, както дори марксистите по мое време не са изучавали теорията за принадената стойност (ако приемем, че наистина са я изучавали.) Джеферсън знаел също и италиански, той казвал „тоскански". Говорел и четял на италиански свободно. Всъщност с двете хиляди лозови корена, хилядата маслинови фиданки и нотната хартия, която във Вирджиния не достигала, в 1774-та флорентинският лекар Филипо Мацей му донесъл няколко екземпляра от книга, написана от някой си Чезаре Бекария, озаглавена „За престъпленията и наказанията". Колкото до самоукия Франклин, той бил гений. Учен, печатар, издател, писател, журналист, политик, изобретател. В 1752-ра открил електрическата природа на мълнията и изобретил гръмоотвода.

Изобретил също и печка с метален комин за отопляване на стаите, където липсвали камини. Даже тосканският ерцхерцог Пиетро Леополдо купил две за своето студио в двореца „Пити" и после му написал възторжено благодарствено писмо. Точно с тези изключителни лидери, хора с голяма култура и всепризнати достойнства в 1776-а, даже през 1774-та, онези често неграмотни, а като цяло необразовани селяни се опълчили на Англия. Повели Войната за независимост, Американската революция.

Започнали я въпреки пушките и барута, въпреки мъртвите, които всяка война прибира, без реките от кръв на бъдещата Френска революция. Направили я без гилотината, без кланетата във Вандея и Лион, в Тулон и Бордо. Направили я с лист хартия, който заедно с онзи душевен стремеж, стремежът да имаш Родина, обективизирал най-възвишената идея: идеята за Свободата, даже за свободата, прегърнала идеята за равенството: Декларацията за независимост. We hold these Truths to be self-evident…[21] /Ние смятаме, че от само себе си са видни истините: всички хора са създадени равни, а техният Създател ги е дарил с някои неотнемаеми права и между тях правото на живот, на свобода и на стремеж към щастие. И за да гарантират тези права, хората си учредяват управление…" Онзи лист, който от Френската революция насам ние европей-ците сме копирали добре или зле и сме се вдъхновявали от него, още съставлява гръбнака на Америка. Жизнената лимфа на тази нация. И знаеш ли защо? Защото превръща поданиците в граждани. Защото превръща плебса в Народ. Защото го подканва, даже му заповядва да се опълчи на тиранията, да се самоуправлява, да изразява своята индивидуалност, да се стреми към щастие. (А това за един бедняк, даже за някой плебей означава преди всичко да забогатява.) Всичко обратно на онова, което комунизмът правеше, като забраняваше на хората да се бунтуват, самоуправляват, изразяват, забогатяват, като слагаше Нейно Величество Държавата на мястото на обичайните крале. „Комунизмът е монархичен режим, монархия от старо време. И като такъв, реже топките на хората. А когато на един мъж му отрежеш топките, той вече не е мъж" — казваше баща ми. Казваше също, че вместо да освободи плебса, комунизмът превръща всички в плебеи. Докарва всички до глад и така препречва пътя към свободата.

Е, според мен Америка е освободила плебса. В Америка всички са плебеи. Бели, черни, жълти, кафяви, лилави. Глупави, умни, бедни, богати. Даже точно богатите са по-големи плебеи. В повечето от случаите, истински селяндури! Недодялани, невъзпитани. Веднага ти става ясно, че никога не са чели книгата с правилата за добро държане на монсиньор Джовани дела Каза и не са чували за понятия като изисканост, изтънченост, усет за красиво. Въпреки прахосваните за дрехи пари са толкова далече от елегантността, че в сравнение с тях кралицата на Англия изглежда шик. Но божичко, колко са разкрепостени! А на този свят няма нищо по-силно, по-мощно, по-непреклонно от освободения плебс. Срещу Освободения Плебс винаги ще си строшиш рогата. По един или друг начин, срещу Америка всички са си трошили рогата. Англичани, германци, мексиканци, руснаци, нацисти, фашисти, комунисти… Последно си ги строшиха също и виетнамците на Хо Ши Мин. След победата трябваше да направят много компромиси с американците, а когато бившият президент Клинтън ги посети, се почувстваха на седмото небе. Bienvenu, Monsieur le President, bienvenu! Ще правим бизнес c Америка, oui? Boku money, много пари, oui?. Лошото е, че синовете на Аллах не са виетнамци. И с тях задачата ще е тежка. Продължителна, неимоверно трудна, безкрайно тежка. Освен ако останалата част от Запада не престане да се напикава от страх. Ако поразсъждава малко и предложи помощ. Папата включително. Ваше Светейшество, позволете ми да попитам: Вярно ли е, че преди време Вие сте помолили синовете на Аллах да ни простят за кръстоносните походи, обявени от Вашите предшественици за отвоюване на Божи гроб? Аха, да? Но те помолиха ли Ви някога за извинение заради завоюването му? Помолиха ли Ви за извинение заради седемвековното поробване на проникнатия от католицизъм Иберийски полуостров, цяла Португалия и три четвърти от Испания, и ако в 1490-а Изабела Кастилска и Фердинанд Арагонски не се бяха постарали, днес в Испания и Португалия още щяха да говорят арабски? Учудвам се, защото мен никога не са ме молили за извинение заради престъпленията на сарацините, извършвани цели два века, чак до началото на деветнайсети век, по бреговете на Тоскана и Тиренско море, където са отвличали предците ми, слагали им вериги на краката, ръцете и шията, отвеждали ги в Алжир, Тунис или Турция и ги продавали на пазара, държали ги в робство до края на живота им и наказвали опитите за бягство с прерязване на гърлото. По дяволите, Ваше Светейшество! Вие положихте толкова усилия за рухването на Съветския съюз! Моето поколение — поколение, прекарало целия си живот в очакване, тоест в ужаса от очакването на Трета световна война, трябва да благодари също и на Вас за чудото, на което никой не е вярвал, че ще присъства: Европа, освободена от призрака на комунизма, Русия желае да се присъедини към НАТО, Ленинград отново се нарича Петербург, а Путин е най-добрият приятел на Буш. Най-добрият му съюзник. И след като допринесохте за всичко това, сега правите мили очи на някой, хиляди пъти по-лош от Сталин, молите за извинение онзи, дето Ви заграби Божи гроб, а вероятно му се иска да Ви отмъкне и Ватикана?!?

* * *

Разбира се, не говоря за лешоядите, които днес се наслаждават на гледката на развалините и се подсмиват: „Добре, добре, така им се пада на американците". Имам предвид онези, които нито са глупави, нито лоши, но все още робуват на предпазливост и съмнение. Говоря за хората, които грешат с добри намерения. На тях казвам: събудете се, хора, събудете се! Каквито сте боязливи заради опасенията ви да вървите срещу течението и за да не заприличате на расисти (отгоре на това думата е неточна, тук не иде реч за раса, а за религия), не разбирате или отказвате да разберете, че се провежда кръстоносен поход наопаки? Каквито сте свикнали на двойна игра, заслепени от късогледството и кретенизма на политическата коректност, не разбирате ли, или отказвате да разберете, че е в ход религиозна война? Може би поискана и обявена от една фракция на онази религия (може би?), но все пак религиозна война. Война, наричана от тях Джихад, Свещена война. Може би тя не цели да завладее нашата територия (може би?), но несъмнено се прицелва в завладяването на душите ни: в изчезването на нашата свобода и нашата цивилизация, в унищожаването на нашия начин да живеем и умираме, в начина ни да се молим или да не се молим, в начина ни да ядем, да пием и да се обличаме, да се забавляваме и осведомяваме… Не разбирате или отказвате да разберете, че ако не се опълчим, ако не се защитаваме, ако не воюваме, Джихадът ще победи? И ще срине света, който добре или зле успяхме да изградим, да променим, да усъвършенстваме, да го направим малко по-интелигентен, тоест не толкова лицемерен или напълно лишен от лицемерие. Ще унищожи нашата култура, изкуството, науката, нравствеността, ценностите, развлеченията ни… Божичко! Нима не си давате сметка, че такива като Осама бин Ладен се считат упълномощени да убиват вас и децата ви, понеже пиете вино или бира, не носите дълга брада или чадор, или бурка, ходите на театър и кино, слушате музика и си пеете песнички, защото танцувате в дискотеките или вкъщи, гледате телевизия и носите минипола или къси панталонки, защото на море или в басейна сте голи или почти голи, защото се чукате когато, където и с когото ви прииска? Дори и това ли не ви засяга, тъпаци? Аз съм атеистка, слава на бога. Непоправима атеистка. И нямам никакво намерение заради това да бъда наказана от варвари, които вместо да се трудят и да допринасят за възхода на човечеството, са вирнали задници и се молят пет пъти на ден.

От двайсет години го повтарям, от двайсет! Преди двайсет години написах по темата една уводна статия — не толкова гневна и страстна, с известна умереност. Бяха думи на човек, свикнал да живее сред всякакви раси и да приема всяко верую, на гражданка, привикнала да се опълчва на всякакви фашизми и всякаква нетърпимост, на лишена от табута привърженичка на лаицизма. Но в същото време слова на личност, негодуваща срещу онези, които не надушват вонята на предстоящата Свещена война и позволяват синовете на Аллах да си разиграват коня прекалено. Тогава разсъждавах приблизително така: „Има ли смисъл да уважаваме хора, които не ни уважават? Разумно ли е да браним тяхната култура, или предполагаема култура, докато те презират нашата? Аз искам да браня нашата и ви заявявам, че Данте Алигиери, Шекспир, Молиер, Гьоте и Уолт Уитман ми харесват повече от Омар Хаям". Боже опази! Жива ме изядоха. Изложиха ме на публично порицание, разпънаха ме на кръст: „Расистка, расистка!". И точно луксозните цикади, така наречените прогресисти (по онова време се наричаха комунисти) забиха пироните. Впрочем, обидата расистка-расистка отнесох, още когато Съветският съюз нахлу в Афганистан. Спомняш ли си брадатите с тюрбаните и фустите, които при всеки изстрел с минометите възхваляваха Господа с крясъка „Аллах акбар", „Аллах акбар?". Аз ги помня, и още как! А като чуех думата Господ ведно със стрелбата от миномета, тръпки ме побиваха. Сякаш се намирах в Средновековието, затова казвах: „Руснаците са такива, каквито са. Но трябва да сме наясно, че като водят тази война, те защитават и нас. И им благодаря". Отново да пази Бог! „Расистка, расистка!". В заслепението си дори не искаха да ме чуят, докато говорех за жестокостите, извършвани от синовете на Аллах върху пленените съветски военни. Режеха им с трион ръцете и краката, помниш ли? Порок, на който вече се бяха отдавали в Ливан с пленените християни и евреи. (Трябва ли да се учудваме, след като и през XIX век са го правели с дипломатите и посланиците. Преди всичко английските. На тях отрязвали и главата, та после да играят с нея на бузкаши. Нещо като поло. Затова пък ръцете и краката излагали като трофеи по площадите или пазарите.) И какво им пука на луксозните цикади за горкия войник украинец, лежащ в някоя болница с отрязани ръце и крака? В цинизма си възхваляваха американците, които, оглупели от страх пред Съветския съюз, затрупваха с оръжия героичния афганистански народ. Обучаваха брадатите и заедно с тях (Да им прощава Господ, аз не.) онзи с брадището, на име Осама бин Ладен. „Вън руснаците от Афганиста-а-а-н! Руснаците трябва да напуснат Афганиста-а-а-н!". Е, руснаците си отидоха. Доволни ли сте? А от Афганистан брадатковците на брадището Осама бин Ладен пристигнаха в Ню Йорк, заедно с голобрадите сирийци, египтяни, иракчани, ливанци, палестинци, саудитци, тунизийци, алжирци: тоест с деветнайсетимата идентифицирани, съставляващи бандата камикадзета. Доволни сте?

Някои нито са доволни, нито недоволни. Не им пука и толкова. И без това Америка е далече, казват. Между Европа и Америка има цял океан, напомнят. Не, уважаеми мои, грешите. Това е само струйка вода. Защото Америка е Западът, драги мой, другото лице на Запада. A когато оцеляването на Запада и неговите съдбини са заложени на карта, ние сме Ню Йорк. Ние италианците, ние французите, ние англичаните, ние германците, ние швейцарците, ние австрийците, ние холандците, ние унгарците, ние словаците, ние поляците, ние скандинавците, ние белгийците, ние испанците, ние гърците, ние португалците и така нататък. Също и ние руснаците, които заради мюсюлманите от Чечня си навлякохме касапницата в Москва и продължаваме да понасяме нашия дял от кланетата. Ако рухне Америка, рухва Европа. Рухва Западът, рухваме всички ние. И не само във финансовия сектор, който струва ми се безпокои най-много италианците, даже европейците. (Някога, още бях млада и зелена, казах на Артър Милър: „Американците измерват всичко в пари, в главата им са все парите". А пък той ми отговори раздразнено: „А вие?".) Във всички сектори ще рухнем, драги мои. А на мястото на камбаната ще намерим мюезина, вместо къса поличка ще носим чадор, даже бурка, вместо конячето — камилско мляко. Дори това ли не разбирате, дори това ли отказвате да разберете, кретени?!? Блеър го разбра. Веднага след трагедията пристигна тук и за пореден път увери Буш в солидарността на англичаните. Не солидарност, изразена с дърдорене и хленчове, а солидарност, основана върху преследването на терористите и военното съюзничество. Ширак, не. Както знаеш, дойде тук след катастрофата. Посещение, предвидено преди време, а не за случая. Видя развалините на двете кули, узна, че мъртвите са неизчислим, несподелим брой, но не се развълнува. Докато траеше интервюто по Си Ен Ен, бе попитан четири пъти по какъв начин и до каква степен смята да се опълчи срещу Джихада, но и четирите пъти избегна отговора, изплъзна се като змиорка. Идеше ми да му кресна:,Monsieur le President! Спомняте ли си десанта в Нормандия? Знаете ли колко американци загинаха в Нормандия, за да изпъдят нацистите от Франция?". Бедата е там, че като изключим Блеър, не виждам сред останалите европейци такива като Ричард Лъвското сърце. Още по-малко в Италия, където и до днес, две седмици след катастрофата, правителството още не е разкрило и арестувало нито един заподозрян в съучастие или съучастник на Осама бин Ладен. За бога, господин Кавалер, за бога! Във всяка европейска страна разкриха и арестуваха по някой съучастник или заподозрян в съучастие! В Германия, Франция, Англия, Испания… Но в Италия, където джамиите в Милано, Торино Рим гъмжат от негодници, възхваляващи Осама бин Ладен, от терористи или кандидат-терористи, на които толкова би се харесало да вдигнат във въздуха купола на Свети Петър, не се намери и един. Толкова ли са неспособни Вашите полицаи и карабинери? Толкова ли са задръстени Вашите тайни служби? Толкова ли дремят Вашите функционери? И всички ли синове на Аллах, приютени от нас, са чужди на онова, което се случи и се случва, до един ли са света вода ненапита? Или пък Вие се страхувате, че ако проведете справедливи разследвания, разкриете и арестувате хора, които до днес не са били установени и арестувани, то ще бъдете подложен на обичайния шантаж расист-расист! Виждате ли, аз не… Господи! Аз не отричам правото на никого да се страхува. Например хиляди пъти съм писала, че който не се страхува от войната е глупак, а който ни убеждава, че не се страхува от войната, е едновременно глупак и лъжец. Но в Живота и Историята има случаи, когато е недопустимо да се страхуваш. Случаи, когато да се страхудаш е неморално и нецивилизовано. Освен това онези, които заради слабост, липса на смелост или навика си да играят двойна игра се измъкват от тази трагедия, ми изглеждат малодушни, глупави и мазохисти.

* * *

Мазохисти, да, мазохисти. И в тази връзка, искаш ли да поговорим за това, което ти наричаш Контраст (а пък според мен е Конфликт) между двете култури? Казвам ти, даже ме дразни да говоря за две култури, да ги поставям на една и съща плоскост, сякаш са две паралелни реалности, с еднаква значимост и еднакви измерения. Защото зад нашата цивилизация стоят Омир, Сократ, Платон, Аристотел, Фидий, Архимед, Евклид. Древна Гърция с Партенона, с нейната скулптура и архитектура, с поезията, математиката и философията си, с демокрацията — нейно откритие. Стои и Древен Рим — с величието си, с опита си в юрисдикцията, с понятието си за Закона и своето римско право. (Останало непроменено с векове, Право, до което прибягваме и днес.) Неговата литература, скулптура, архитектура — тоест дворците, амфитеатрите, акведуктите, мостовете, пътищата. Стои един революционер, на име Христос, разпнат на кръста, който ни е проповядвал идеите за любов и справедливост (и толкова по-зле за нас, че не ги възприехме.) Стои също и Църквата, дала ни Инквизицията, съгласна съм. Хиляди пъти тя ни измъчваше и изгаряше на кладата, едва не уби Галилео Галилей, унизи го и му запуши устата. Векове ни принуждаваше да ваем и рисуваме само образите на Христос и Богородица. Но тя допринесе също и за историята на Мисълта. Даже атеистка като мен не може да го отрече. Стои Възраждането. Стоят Леонардо да Винчи, Микеланджело, Рафаело, Донатело и Лоренцо Великолепни. Стоят Еразъм Ротердамски, Томас Мор, Картезий, Спиноза, Паскал и Джамбатиста Вико. Стои Просвещението. Стоят Русо и Волтер. Стои „Енциклопедията". А също и музиката. Онази музика, която в тяхната култура, или предполагаема култура, е забранена: тежко ти, ако си припяваш някоя песничка или си тананикаш хора от „Набуко". („Най-много да им позволя по някой войнишки марш" — ми каза Хомейни. Разбира се, че е безполезно да му говоря за Бах или Моцарт, за Бетховен, Росини, Доницети или Верди.) За бога, най-накрая зад нашата цивилизация стои и Науката, както и произтичащата от нея технология. Наука, направила главозамайващи открития, сътворила чудеса, достойни за Мерлин Магьосника, и то за броени векове. Нима Коперник, Галилей, Нютон, Дарвин, Пастьор и Айнщайн бяха последователи на Мохамед? Или греша? Да не би моторът, телеграфът, електричеството, радиото, телефонът, телевизията да са изобретения на моллите и аятоласите? Или греша? Също и параходът, влакът, автомобилът, самолетът, ракетите, с които отидохме на Луната и на Марс, а скоро кой знае накъде. Или греша? Трансплантацията на сърце, черен дроб, бял дроб, очи, лечението на рака, откритието на генома? Или греша? И да не забравяме стандарта на живот, който западната култура постигнa във всяка сфера на обществото. Фактът, че при нас вече не се умира от глад и студ, от лишения и болести, считани за нелечими преди време. Фактът, че при нас жените вече са зачитани колкото мъжете. Фактът, че при нас всеки един може да изрази мнението си. И дори ако всичко това беше незначително, което съвсем не ми изглежда така, кажи ми, какво има зад другата култура, културата на брадатите с фустите и тюрбаните?

Без никакво уважение към историята — ако не греша, тя включва резултати, постигнати от египтяни, шумери, асиро-вавилонци, финикийци, евреи, гърци, римляни и от християнската революция — цикадите твърдят, че Ислямът е бил „фар на несравнима цивилизация". Култура, пробляскваща по най-високите върхове на изкуството, литературата, философията, математиката, медицината, а даже и в технологията. Е, нещата май не стоят точно така. Да започнем с изкуството. В пластичните и изобразителните изкуства този „фар" не е създал много. Никакви статуи, никакви рисунки, и само по щастлива случайност ни е оставил някои мозайки, изпълнени от победените византийци или подчинените андалусци. Слава богу, оставил ни е малко орнаментални мотиви и миниатюри на своите султани. (За да си поръча истински портрет, Сюлейман Великолепни трябвало да повика в Истанбул Джамбелино. Тоест Джовани Белини, венецианец и католик. В сферата на изкуството мюсюлманите винаги са се изразявали посредством архитектурата и толкова. И то ограничена до джамиите и минаретата, до военните крепости алказар, до кервансараите, ще рече сградите с двор за керваните, и до дворците с харемите. Джамията в Дамаск е нещо превъзходно, съгласна съм. Синята и Бялата джамия в Истанбул са прекрасни. (Но втората е дело на италианския архитект Монтани.) Алхамбра в Гранада и кралският дворец в Севиля са впечатляващи, добре. Но не си спомням тези учители по цивилизация някога да са построили мост, амфитеатър, обществен акведукт, някой път[22]. Като Виа Апиа например. Колизеумът. (А те са изграждали акве-дукти единствено за баните, шадраваните и градините на султаните и везирите. Пътища не са им били нужни, защото се придвижвали из пустинята. Мостове също — имали малко реки и ги преминавали с лодки. Колкото до амфитеатрите, те са издигани заради народа. А на султаните, халифите и везирите не им пукало за народа. Използвали го като пушечно месо по време на завоеванията и толкова.) В сферата на музиката все същото. Предислямската музика е оцеляла сред народа във вид на нении, но те едва ли са сравними с грегорианските песнопения, симфониите на Моцарт и Бах, хоровете на Хендел или увертюрите на Верди. Фламенкото възникнало сред испанците в Андалусия; ако Западът не се бил увлякъл по лютнята и мандолината (инструменти, изобретени от арабите преди Пророка да се роди), те щели да свършат на боклука. Не е ясно защо музикалните хармонии предизвикват дълбока ненавист у синовете на Аллах. Не и поезията, потвърждавам. Но освен персийската лирика и Омар Хаям не виждам възвишени примери. Мохамед мразел поетите повече от художниците и музикантите, само в Медина накарал да обезглавят четирима, сред тях поетесата Асма бинт Марван, посветила му недостатъчно хвалебствени стихове. Това, разбира се, не помогнало на Исляма да ни дари с някой Петрарка, Данте Алигиери, Гьоте, Бодлер или Леопарди. Колкото до прозата, единственият триумф, с който изпъкват, е Коранът. Книга, която най-нахално плагиатства идеи от Библията, Тората, евангелията. И въпреки многобройните преработки, от стилистична гледна точка съвсем не удовлетворява. А съдържанието? Е, според Мохамед му го продиктувал лично архангел Гавраил по заръка на Господ. Но според мен в онези дни архангел Гавраил не е бил в добра форма. Нито пък Господ.

В полето на философията ситуацията се променя към по-добро, съгласна съм. Към VII век в манастирите на християнските Сирия и Палестина воините на Пророка плячкосали гръцките текстове на Платон, Аристотел, Епикур, неоплатониците и още много. Впоследствие учените ги превели, образованите хора черпели знания от тях, затова през IX век вече имаме Ал Кинди. Според цикадите, „философът на арабите". През XI век Ибн Сина или Авицена. Но той е по-известен като клиницист и терапевт. В XII век Ибн Рушд, тоест Авероес. Юрист, лекар, математик и преди всичко автор на прочутите коментари върху произведенията на Аристотел, а също и на задълбоченото Destructio Destructionis/ „Опровержение на опровержението": произведение, в което защитава свободата на мисленето в сравнение с вярата, прави разграничение между разума и вярата, твърди, че буквалното тълкуване на Корана е за невежите, а не за образованите хора и накрая обяснява необходимостта от разделение между политическата и религиозната власт. (Заради всичко това злополучно влиза в полемика с догматика Ал Газали и през 1195-а трябвало да избяга от Кордоба и да се скрие във Фес, където все пак наемниците на халифа го откриват и го хвърлят в затвора. Изгарят книгите му, отнасят се с него като престъпник. И чак няколко месеца преди да умре, вече на седемдесет и две години, могъл да се завърне в Андалусия.) Е, да. Мисленето на Авероес прелива от напредничави идеи. Ненапразно авероизмът (представян като интегрален аристотелизъм или натурализъм) е преподаван чак до Възраждането в почти всички европейски университети. Повлиял на много западни учени, в 1270-а и 1277-а бил осъден от парижкия архиепископ, а през 1513-а бил забранен на Латеранския събор. Но Авероес е особен случай, не си прилича много с Авицена и Ал Кинди, както и с философите, появили се в ислямския свят след него. С нагласата да възприемат чуждите идеи, проникнати от мъдростта на Гърция, от неоплатонизма, мистицизма, от ерудиция, смесена с престорена набожност, никога не предлагат нови теории. Нито революционни идеи. Вместо философи приличат на професори по философия, помежду им никога не ще откриеш някой изключителен учител. Някой като Телезио например. Като Джордано Бруно, Кампанела, Монтен. Или Бейкън, Лайбниц, Лок, Кант. Липсва им духът. Липсва им демонът, разпалващ оригиналността. А заедно с нея творческата нагласа, способността да създаваш, да се осмеляваш и да променяш. Липсва им, защото тяхното мислене е замъглено от верую, призоваващо единствено към послушание: като следствие то потиска въображението, осъжда те на застой или в най-добрия случай на посредственост. Тези думи важат и за достойнствата, с които се гордеят най-много: въображаемото превъзходство в математиката.

С обичайните си крясъци и докато ме пръскаше с гадната си слюнка, през 1972-ра Арафат ми каза, че неговата култура е по-стойностна от нашата (значи той може да използва прилагателното стойностен?), защото предците му били измислили математиката. Но Арафат освен нискоинтелигентен е и късопаметен. Ето защо си противоречи на всеки пет минути и заедно с гадната слюнка от устата му излизат единствено глупости. Добре, никой не може да отрече, че ислямските математици имат забележителен принос в точните науки. Например Ал Хорезми, Ал Хасиб, Ал Батани. Също и Ал Бируни, Ал Суфи, Ал Вафа. Както и Авицена, Авероес, Омар Хаям. (Допреди няколко века науката не се деляла на категории. Ерудитите се интересували от всичко и се занимавали с всичко. Философия, математика, медицина, теология, инженерство, юриспруденция, музика, живопис, литература.) И тъй като математиката не ги излагала на ереси и наказания, развихрили асимилаторския си нрав в нейната област. Всъщност през 820-а Ал Хорезми доразвива таблици на синусите и косинусите (започнати от Птолемей и развити от индиеца Ариабхата.) А през 860-а Ал Хасиб завършва таблицата на тангенсите и котангенсите (вече формулирана от индиеца Брахмагупта.) В 912-а Ал Батани изучава равноденствията (познати на Птолемей) а Ал Бируни завършва работата си върху статиката (добре позната на египтяните, а после и на Архимед.) В XII век Омар Хаям се занимава с алгебра. Но между всичко това и откривателството (забележи тези скоби) има значителна разлика. И затова през XIII век вече не виждам имена, сравними с изброените. През XIV също. В XV има по някой астролог — естествено, отдаден на астрономията, както и някой алхимик, обзет от натрапчивата мисъл да намери философския камък, тоест от мечтата да превърне неблагородните метали в злато. През XVI и XVII век, когато ние имаме Коперник, Галилей и Нютон, гробно мълчание. И все пак, в тези векове Османската империя има своя апогей, и… Дали греша, че големите културни завоевания се случват, когато едно общество достигне висока степен на мощ и богатство? А по повод на гробното мълчание все се питам кой ли е бил глупакът, който с цел да възвеличае ислямската наука пред синовете на Аллах ѝ приписва изнамирането на очилата и телескопа. Но очилата са заслуга на флорентинеца Алесандро да Спина, който през 1268-а материализирал изследванията на Роджър Бейкън върху възможността за корекция на късогледството. (Отгатни как: като монтирал две лещи върху рамки, закрепващи се към ушите, или пък чрез пружина към носа.) А телескопът бил изобретен през 1609-а от Галилео Галилей[23], той пръв наблюдавал лунните долини, фазите на Венера, спътниците на Юпитер.

Колкото до медицината, също и тук приносът на ислямската наука се характеризира с традиционната липса на оригиналност и въображение. Също и в нея той се заключава в абсорбирането и разпространяването на останалите от древните гърци текстове. И тук всичко спиpa с процъфтяването на Османската империя. За да не извърша несправедливост, се снабдих със списък на онези свръхвъзхвалявани и ето го тук. Родоначалник е някой си Хунайн ибн Исхак, известен повече с латинското си име Йоанитий, който през IX век превежда на арабски Хипократ и Гален: лекар на гладиаторите, а после на Марк Аврелий. Но Йоанитий не бил мюсюлманин, а християнин несторианец дошъл от Багдад. През същия век живее и Абу Бакр ал Рази, или Разис, който пише различни коментари върху Гален на латински, както и трактата De variolis et morbillis. (Виж ти, и той на латински.) В X век намираме Абу ал Касим от Андалусия, по-известен като Албукасис. Той ръководи болница в Кордоба и оставя необработени записки по хирургия. В XI век най-известен е персиецът Авицена, който оставил известната “Книга на леченията" и прославения „Канон на медицината". Текстове върху менингита, плеврита, петнистите трески, апоплексията, но както винаги повлиян от Гален и неговия ужасяващ начин да лекува хората. Тоест с гълъбови глави, крака от скорпион, урина от жена или крава, компреси, да не ти казвам с какво. През същия век срещаме и андалусеца Маймонид. Но и той не бил мюсюлманин, а евреин, трудовете му са написани на еврейски и синовете на Аллах ги присвоили, тъй като след изгонването си от Кордоба се приютил в Кайро, където станал личен хирург на свирепия Саладин. През ХІІ век е Авероес. (Но в областта на медицината от него са останали малко следи.) В следващите векове — вековете, съответстващи на апогея на Османската империя, никой. Но да се разберем, все някой е трябвало да има. Немислимо е на върха на своята власт и богатство султаните да не са се заобикаляли с лекуващи лекари. И все пак, освен чудотворци и некроманти, тоест магьосници, освен астролози и алхимици, търсещи философския камък, единственото име, което намирам през XV, XVI и XVII век е това на отдавна починалия Авицена, вече преведен на латински и познат в цяла Европа. И тук става интересно. Защото цикадите твърдят, че от Средновековието до XVII век медицината в Европа се е предавала през поколенията благодарение на ислямската школа. Но това също е опашата лъжа. В Средновековието това е ставало благодарение на монасите бенедиктинци и на техните билки, на техните аламбици и дестилати, на знанията им по фармакология, развити в манастирите им. (От XI до XIV век също и благодарение на училищата в Салерно и Монпелие, както и на университетите в Падуа, Болоня и Париж.) А от XV до XVII век разцъфтяла заради Възраждането. Онова Възраждане, което ислямът никога не е имал.

Драги мой, има една-единствена област, в която синовете на Аллах винаги и недвусмислено са изпъквали: военната област, превъзходството на армиите. Ако не вярваш, погледни географския атлас. Ще видиш, че по време на османците повече от половината планета е линеела под петата на исляма. А половината планета е Близкият изток, целият африкански континент, две трети от Азия, където са били навлезли също в Индия и Китай, плюс две трети от Европа, откъдето стигнали до Украйна, Русия и Исландия[24]. Тези пацифисти не се появили само на Северния полюс, в Австралия, на Южния полюс и на американския континент — още неоткрит. А най-омразната подробност е, че тази ненаситност никога не се реванширала дори с капчица прогрес. С капка светлина, с нова идея. Боже! Другите завоеватели донесли по нещичко добро, щели да донесат. Употребата на съждението например. Удоволствието от познанието, усетът за красивото. Не и те. Когато завладявали, грабели, изтребвали, поробвали, донасяли само примитивната култура на свят, основаващ се на тирания, престорена набожност и жестокост. Знаели да налагат само обичаите и пороците на тяхната религия, която е копирала и копира най-лошото от религиите, появили се преди нея. Преподавали само стиховете от една книга, без някога те да са обсъждани, подлагани на съмнение, ревизирани. Книга, която въпреки това претендира да кондензира историята на човешкия род и да я доминира, като се позовава на отдавна отминало време. Времето на Авраам, времето в което ислямът не е съществувал. А сега ме остави да анализирам достойнствата на тази безпогрешна, неприкосновена, безупречна книга. Остави ме да съзерцавам съкровищата на това въображаемо наследство, което луксозните цикади тачат повече, отколкото Das Kapital[25].

* * *

Наистина ли достойнства, наистина ли съкровища? Откакто нашите врагове ни подариха 11 септември, цикадите не спират да повтарят, че мюсюлманите са едно, а ислямските фундаменталисти или интегралисти — съвсем друго нещо. Че Коранът има много версии, че трябва да бъде четен заедно с многото тълкования, но във всяка своя версия и тълкувание проповядва мир, братство и справедливост. (Даже и Буш го казва. Предполагам, за да са мирни неговите пет милиона американци с арабо-мюсюлмански произход. За да ги подбуди да издрънкат информация за евентуални роднини или приятели, верни на Осама бин Ладен. Горкият Буш.) Но в името на логиката: ако Коранът е толкова братски и миролюбив, как да погледнем на факта, че Пророкът е бил безмилостен воин — всичко друго, но не и братски настроен и миролюбив човек? Как да се примирим с факта, че лично е ръководил двайсет и седем сражения, лично е заколил седемстотин врагове, лично е подпалил три града? Как да възприемем факта, че ликвидирал противниците си като мафиотски главатар и премахвал съперниците си с ужасяваща жестокост? (За да открие къде е било скрито златото на превзетия град Хайбар, измъчвал до смърт вожда на племето Кинан, като накарал да разпалят огън върху гърдите му. После преспал със седемнайсетгодишната вдовица Сафия.) Какво да мислим за факта, че Коранът непрекъснато проповядва Свещена война, че определя немюсюлманските страни като „Дар ал Харб"[26], тоест „Земя за завоюване?". А немюсюлманите нарича „неверни кучета", третира ги като по-низши дори ако приемат вярата, че избягва да препоръча каквато и да е прошка, а налага закона „Око за око, зъб за зъб" и го счита за солта на живота? Какво да правим с чадора, или пък с бурката, покриваща жените от главата до петите, включително лицето, така че за да вижда какво има отвъд този покров, някоя нещастница трябва да се взира през ситната мрежа на нивото на очите? Как да възприемем полигамията, четирите съпруги (но със специално разрешение на архангел Гавраил Пророкът имал шестнайсет), харемите, където държанките и робините живеят като "проститутки в бордеите? Какво да кажем за историята с прелюбодейките, убивани с камъни или обезглавявани, и за смъртното наказание за пиещите алкохол? Ами законът за крадците, на които Коранът налага да бъде отрязана ръката: за първа кражба лявата, за втора дясната, за трета не знам точно, но ми се струва, че наказанието се състои в пробиване на зениците с нагорещено желязо? Цитирам хаотично и се осланям на паметта си. Разбира се, Свещената книга предлага още по-жестоки примери. Все пак и тези стигат, но защо ли в тях не съзирам миролюбие, братство, милосърдие и справедливост? Нито пък ми се струва да преливат от интелигентност. Що се отнася до интелигентността, вярно ли е, че днешните учени глави от левицата или от така наречената левица не искат да чуят думите ми? Вярно ли е, че като ги чуят, избухват и цвъртят: Неприемливо-неприемливо! Може би всички са приели исляма и вместо Партийния дом вече посещават джамиите? Или пък цвъртят, за да се харесат на папата, който си отваря устата само за да помоли за извинение онези, дето му откраднаха Божи гроб? Знам ли! Чичо Бруно имаше право, като казваше, че Италия не е имала Реформация, но е страната, преживяла най-интензивно Контрареформацията.

Ето отговора ми на твоя въпрос за конфликта между двете култури. На света има място за всички. В собствения си дом всички правят каквото си искат. И ако в някои страни жените са толкова малоумни и се съгласяват с чадора, даже с чаршафа, през който се гледа посредством ситната мрежа на нивото на очите, толкова по-зле за тях. Ако са толкова оглупели, че приемат да не ходят на училище и на доктор, да не се снимат и други такива, все същото. Ако са такива будали, че да се омъжват за някой простак, дето му се искат четири съпруги плюс пълен с държанки харем, пак така. Ако мъжете им са толкова плиткоумни, че не пият бира и вино, те си знаят. Не съм тази, дето ще им пречи. Само това остава. Възпитали са ме с идеята за свободата, а мама казваше: „Светът е красив, защото е многолик". Но ако претендират да наложат същите неща и на мен, в дома ми… А те претендират. Осама бин Ладен заявява, че цялата планета Земя трябва да се превърне в мюсюлманска, а ние масово трябва да приемем исляма, че с добро или лошо той ще ни накара, а за целта ще ни избива и занапред. Това няма как да се хареса нито на мен, нито на вас, лицемерни защитници на исляма. Лично в мен предизвиква огромно желание да си разменим ролите и убитият да е той. Лошото е там, че нещата няма да се разрешат, няма да приключат със смъртта на Осама бин Ладен. Защото последователите му вече са десетки хиляди, клонирани като овцете в нашите научни лаборатории. И вече не са живописните маври, които преди хиляда и триста години нахлули в Испания и Португалия, после във Франция, цилия и Южна Италия. Това не са добре разпознаваемите воини, които яздели чистокръвни коне или камили, убивали с ятагани и копия и достигнали до сърцето на Европа, като обсадили Виена. Това са индивиди, изглеждащи като занаятчии, интелектуалци, буржоа — привидно безобидни, но изграждащи основите на днешната Свещена война. Те са гостите, които обучаваме как да използват компютър от най-висок клас, как да се включват в телефонна или компютърна мрежа, как се управлява финансова компания или интернет сайт. А също и как да използват света на толерантната информация, на медиите, които посредством лъжи манипулират съзнанието на доверчивите хора. Всъщност най-интелигентните и добре обучени не са в пещерите на Афганистан или в джамиите на Пакистан, Иран, Ирак, Саудитска Арабиия, Йемен и така нататък. Не се намират по площадите на Джакарта и Найроби. Те са в нашата къща, на Запад. Носят вратовръзка, казват, че зачитат християнството и приемат демокрацията, имат превъзходни отношения с нашите политически партии. С нашите синдикати, общини, телевизии, вестници. Поддържат чудесни отношения също и с нашия църковен свят: с енорийските свещеници, епископите, кардиналите. С други думи, са се загнездили във възловите места на нашата култура и ежедневното ни съществуване. Живеят в сърцето на общество, приютило ги, без да обсъжда техните различия, което ги приема, без да контролира техните лоши намерения и без да наказва злите им действия. Общество, което ги закриля със своята мисловна разкрепостеност, прекалената си толерантност, либералните си принципи, своите цивилизовани закони. Закони, премахнали мъченията и смъртната присъда. Закони, които при липса на улики не позволяват арест. Не разрешават даването под съд, ако не ни защитава адвокат. Не позволяват издаването на присъда, ако вината не е била доказана. И накрая закони, които позволяват изклинчвания от всякакъв вид. Например да се анулира присъдата и престъпникът да бъде освободен. Благодарение на всякакви трикове много от синовете на Аллах влизат в страната ни и се установяват, държат се като господари. По време на асамблея, проведена от Ватикана през октомври 1999-а в Измир, за обсъждане на отношенията между християни и мюсюлмани, един виден мюсюлманин се обърнал към присъстващите католици с думите: „Посредством вашата демокрация ще ви завладеем. Посредством нашата религия ще ви владеем". (Информацията е предоставена от Негово Високопреосвещенство Джузепе Бернардини, архиепископ на местната епархия.)

Да, драги мой. Кръстоносният поход наопаки, походът на новите маври отдавна е в ход. Вече е необратим и за да напредва, не се нуждае от войски, които разрушават стените на Константинопол с бомбарди. Обстрелвани от нашето милосърдие, от нашата слабост, от нашата слепота, от нашия мазохизъм, стените на градовете ни вече са рухнали, Европа се превръща в гигантска Андалусия. Поради това новите маври с вратовръзка намират все повече съучастници, създават все повече прозелити[27]. Поради това стават все по-многобройни, претендират все повече, постигат все повече, хазяйничат все повече. И ако не внимаваме, ако останем инертни, ще намират все повече участници. Ще се умножават все повече, ще претендират все повече, ще постигат все повече, ще хазяйничат все повече. Докато ни поробят напълно. Докато нашата цивилизация изчезне. Ерго, с тях е невъзможно да преговаряме. Немислимо е да общуваме. Самоубийствено е да се залъгваме с отстъпчивост, толерантност, празни надежди. А който вярва в противното, е изпаднал в заблуда.

* * *

В заблуда, да, в заблуда. Казвам ти го, защото съм опознала и познавам доста добре ислямския свят. В Иран, Ирак, Пакистан, Бангладеш, Саудитска Арабия, Кувейт, Либия, Йордания, и в дома ми. Тоест в Италия. Опознах го, да, а посредством комични, дори гротескни случки се сблъсках с ужасяващи потвърждения. Никога няма да забравя случката в иранското посолство в Рим: поисках виза за пътуването си до Техеран (интервюто с Хомейни[28]) и се явих с лакирани в червено нокти. За тях — белег на порочност, даже престъпление, за което в най-фундаменталистките държави наказват с отсичане на пръсти. Упрекнаха ме остро и ми заповядаха незабавно да премахна червеното, ако не бях им се разкрещяла какво ми се ще да им премахна, даже да им отрежа, щяха да ми отрежат пръстите насред собствената ми страна. Нито пък ще забравя какво ми се случи в Кум, свещения град на Хомейни: като жена не ме приемаха в нито един хотел.

За да интервюирам Хомейни, трябваше да нахлузя чадор, това налагаше да си събуя джинсите, а събуването изискваше усамотение. Естествено, бих могла да извърша операцията в колата, послужила ми да пристигна в Техеран. Но преводачът — иранец, женен за испанка, ме разколеба: „Госпожо, Вие сте луда, напълно луда, за подобно нещо тук в Кум разстрелват". Така от забрана на забрана стигнахме до бившия дворец на шаха, където един милозлив пазач ни пусна. Даже ни предостави някогашната тронна зала. Огромно стаище, в което се чувствах като Дева Мария, която за да роди детето Исус, се подслонила заедно с Йосиф в затопления от магарето и вола обор. И знаеш ли какво се случи? Коранът забранява на неженени мъж и жена да се усамотяват зад затворена врата, но по някое време тя се отвори. Моллата, следящ за морала, нахлу с крясъци срамота-срамота, грях-грях и имахме само един изход, за да отървем разстрела: женитбата. Да подпишем четиримесечен брачен договор, който моллата размахваше пред очите ни. Женитба. Бедата беше в това, че Консуело, испанската съпруга на иранския преводач, съвсем не беше склонна да приеме полигамията. Аз пък не исках да се омъжвам за никого. Още повече за иранец със съпруга испанка, на нож с полигамията. Едновременно с това не ми се искаше да ме застрелят и така да пропусна интервюто с Хомейни. Блъсках си главата с тази дилема и…

Знам, смееш се. Звучи ти като виц. Анекдот за разправяне по време на вечерята. Затова няма да ти разкажа продължението на тази случка, оставям те да изгаряш от любопитство омъжих ли се за него, или не. Но за да те разплача, ще ти разкажа историята за дванайсетте неблагочестиви младежи (никога не се разбра в какво се състои неблагочестието им), които видях да екзекутират в Дака след края на войната в Бангладеш. Убиха ги на игрището на стадиона, удряха ги с щик в гърдите или корема, в присъствието на двайсет хиляди вярващи, скандиращи името Божие от трибуните: „Аллах акбар", „Аллах акбар". Знам, знам, древните римляни, онези древни римляни, с които моята култура се гордее, са се забавлявали в Колизеума, докато гледат как хвърлените за храна на лъвовете християни умират. Знам, знам, християните във всички европейски страни, онези християни, на които макар и през зъби признавам приноса за историята на Мисълта, се забавлявали, докато гледат как горят еретиците. Но оттогава са минали векове. Междувременно сме станали мъничко по-цивилизовани, а синовете на Аллах също би трябвало да са схванали, че някои неща не се правят. Те обаче ги правят. След дванайсетте неблагочестиви младежи убиха и едно дете, опитващо се да спаси осъдeния си на смърт брат, като се нахвърли върху кръволоците: „Не го пипайте, не го пипайте". Смазаха му главата с вонните си чепици. И ако не ми вярваш, препрочети хрониката ми, или онази на френските, немските, английските журналисти — бяха там с мен, ужасени колкото мен. А по-добре разгледай снимките, които направи един от тях, германецът. Но не това бих искала да подчертая, не това, а че след края на изтреблението двайсетте хиляди вярващи (много от тях жени) напуснаха трибуните и слязоха на игрището. Не в безредие, не хаотично, а подредено, величаво. Полека образуваха шествие и все така скандирайки “Аллах акбар", „Аллах акбар", минаха през труповете. Унищожиха ги като двете кули в Ню Йорк. Превърнаха ги в кървящ килим от сплескани кости. Ах! Бих могла да продължавам безкрайно с тези ужасяващи истории. Бих ти разказала нечувани, непубликувани неща. Защото знаеш ли какъв е проблемът на хора като мен, на виделите какво ли не? Че по някое време свикват. Струва им се, че ако ги разказват, сякаш предъвкват овехтели, досадни неща. И спират да ги споменават. Например за жестокостта на препоръчаната от Корана и никога неосъждана от луксозните цикади полигамия бих могла да те осведомя за казаното ми в Карачи от Зулфикар Али Бхуто — глава на Пакистан, обесен от своите противници екстремисти и по-точно от отвратителния генерал Зия Ул Хак. Познавах добре Али Бхуто. Придружавах го почти петнайсет дни около интервюто с него. Без да го подтиквам, една вечер ми довери историята на първия си брак. Брак, отпразнуван против волята му, даже въпреки неговото отчаяние, тогава нямал навършени тринайсет години. Съпругата — негова братовчедка, вече зряла жена. Призна ми го през сълзи. Една сълза се стичаше по носа му и стигаше до устата, а той я близваше и изпиваше. После размисли, разкая се. Помоли ме да съкратя някои подробности и аз го направих, защото винаги съм уважавала правото на личен живот на хората, винаги съм се чувствала неудобно да изслушвам съкровените им истории и после да ги разказвам. (Спомням си с какъв устрем прекъснах Голда Меир в Йерусалим, докато тя, също без да настоявам, споделяше историята за злополучните отношения с мъжа ѝ: „Голда, сигурна ли си, че искаш да ми кажеш всичко това?".) След като публикувах интервюто без подробностите, които ме бе помолил да съкратя, ми се случи пак да видя Бхуто и вече, променил решението си, той ми каза: „Знаете ли, сгреших, като Ви помолих да прочистите историята на първия ми брак. Някой ден би трябвало да я напишете цялата". А цялата история е нещо повече от изнудването, на което бил подложен, за да се ожени на ненавършени тринайсет за братовчедката, вече зряла жена: “Ако си послушен, ако консумираш брака, ще ти подарим чифт кънки". (Или чифт бухалки за крикет? Не помня.) Всъщност включва брачното тържество в отсъствие на булката, тъй като е жена — тоест низше същество. А заедно с церемонията, нощта, в която платеният с кънки или бухалки за крикет брак трябвало да бъде консумиран. „Не го консумирахме… Бях истинско дете… Не знаех откъде да започна… А вместо да ми помогне, тя плачеше. Плачеше, плачеше… Затова и аз се разплаках. После заспах, изтощен от плач, а на сутринта я оставих, отивах да уча в Англия. Щях да я видя отново чак след втория ми брак, когато вече бях влюбен в новата ми жена и… Как да го кажа? Не съм почитател на целомъдрието, често ме наричат женкар. Но от първата ми жена нямам деца. Искам да кажа, никога не се е стигало дотам… Въпреки нейното изящество и красота кошмарът от онази нощ винаги ме спъваше. Никога не успях. И когато ходя при нея, а тя живее като изоставено куче в Ларкана и ще умре без никога да е докоснала мъж, защото ако бъде с някой друг, ще извърши прелюбодеяние и ще я убият с камъни, се срамувам от себе си и от моята религия. Полигамията заслужава презрение. Уреденият, насилен брак е нещо презряно". (Ето, Бхуто. Където и да сте, а няма как да сте на друго място освен под земята, аз изпълних обещанието си. Написах Вашата тъжна история без съкращения.)

* * *

А сега забрави горкия човек. Забрави дивашката екзекуция на дванайсетте неблагочестиви младежи и на детето, нахвърлило се върху кръволоците, за да спаси брат си, но убито с ритници. Забрави моллата, следящ за морала, забрави моя брак или не-брак в Кум и ела да повървиш с мен по пътя на презрението, което мюсюлманите хранят към жените. Презрение, изпитано от мен даже в обстоятелства, когато би трябвало да очаквам поне малко човещина. През 1973-та го изпитах на гърба си сред една войскова част от палестински федаини, по онова време приютени в Йордания от крал Хюсеин. Единственият цивилизован и симпатичен лидер освен Али Бхуто, когото съм срещала в днешния ислямски свят. (Толкова цивилизован, че когато пожелаваше друга жена, се развеждаше. Никаква полигамия. Толкова симпатичен, че когато по време на едно интервю му споделих затруднението си да произнасям думата Величество, избухна в бурен смях и каза: „Тогава ме наричайте Хюсеин и толкова! Повярвайте ми, да си крал е занаят като всички останали".) А сега историята с палестинските федаини. Една нощ секретната база на онази част беше ударена жестоко от израелски самолети. При падането на първите бомби всички хукнаха да бягат към солидното скривалище, предлагано от една пещера над лагера, и аз направих същото. Но пред входа ме спря командирът. Изръмжа, че ако допусне една жена да бъде тяло до тяло с неговите хора, това ще е безсрамие и обида за Аллах, а после заповяда на двама заместник-командири да ме настанят другаде и познай къде ме затвориха тези негодници. Вътре в една отдалечена колиба, дървена къщичка, служеща като склад за боеприпаси. Усетих се чак в момента, в който запалих кибритена клечка, за да разбера къде съм, и пламъчето освети десетки кутии с надписи: Explosives-Dynamite-Explosives. Но това дори не беше най-лошото. Работата е там, че те не ме затвориха там поради грешка или от глупост. Набутаха ме вътре нарочно, за да се забавляват. Сякаш вероятността да ме видят как хвръквам във въздуха при избухването на някоя бомба беше най-смешното нещо на света. Затова след въздушното нападение всички щяха да се пръснат от смях и ехидно подмятаха: We never had such fun./ „Никога сме се забавлявали толкова".

По пътя на презрението има нещо друго. И за да ти го покажа, сега ще насоча вниманието ти към един документален филм, сниман наскоро в Афганистан от изключително храбра англо-афганска журналистка. Технически погледнато, филмът не е съвършен, но е толкова смразяващ, че ме свари неподготвена, нищо че още при началните надписи застанах нащрек. We warn our spectators. This program contains very disturbing images./ „Предупреждаваме нашите зрители. Тази прожекция съдържа много мъчителни картини." Даваха ли го в Италия? Е, дали са го прожектирали, или не, аз ще ти кажа кои са много мъчителните картини. Онези, показващи екзекуцията на три жени, виновни не се знае за какво. Мястото е централният площад на Кабул. По-скоро безлюден паркинг, отколкото площад. И на този безлюден паркинг изведнъж пристига камионче, от което слизат три жени, покрити с чаршаф, а на нивото на очите — мрежичка — с една дума, бурка. Проклетата бурка, в сравнение с която чадорът изглежда като оскъден бански костюм. Тази на първата жена е кафява, на втората — бяла, а на третата — сива. Жената в кафяво явно е ужасена. Залита, не се държи на крака. Тази с бялата бурка пристъпва колебливо, сякаш се бои да не се спъне и да навехне крак. Обаче жената в сивата бурка — много ниска и дребна, върви със сигурна стъпка и по едно време спира. Опитва се да подкрепи другите две, да ги утеши, но един брадат с фуста и тюрбан се намесва грубо и ги разделя. С бутане ги принуждава да коленичат на настилката. Всичко това се случва, докато минувачи пресичат площада, ядат фурми или си бъркат в носа като че ли събитието не ги засяга. Само един, на заден план, изглежда по-любопитен. Екзекуцията е извършена набързо. Без прочитане на присъдата, без барабани, без взвод военни, без церемонии и претенции за тържественост. Трите жени едва са коленичили върху асфалта и палачът, друг брадат с фуста и тюрбан, изниква кой знае откъде с автомат в дясната ръка. Държи го като пазарска чанта. Стъпва лека-полека, с досада, движи се с привични за него, може би ежедневни жестове, отива към тях, а те чакат неподвижни: така застинали, даже не приличат на човешки същества. Напомнят вързопи, оставени на земята. Стига до тях откъм гърба им и стреля без протакане, изненадващо, в тила на онази с кафявата бурка, а тя мигновено пада напред. Мъртва. После, все така бавно и с досада, се премества с един метър и стреля в тила на жената с бялата бурка, а тя пада по същия начин. Даже точно по лице. Още веднъж преместване с метър, изчаква за миг. Чеше си гениталиите, после стреля в тила на последната, в сивата бурка, но тя, вместо да се захлупи напред, остава коленичила няколко мига, с изправен бюст. Гордо изправен. Накрая рухва върху дясната си страна и с последен жест на неподчинение загръща пеша на чаршафа и показва краката си. Той невъзмутимо ги покрива и извиква гробарите, които набързо сграбчват трите трупа за краката. Оставят върху асфалта три дълги ивици кръв и ги мъкнат като чували с боклук, а на екрана изниква министърът на външните работи, както и на правосъдието господин Вакил Мутавакил. Да, записах си името. Никога не се знае какво ще ти предложи животът. Някой ден може да го срещна безлюдно място и за да го убия, ще трябва да се уверя в самоличността му. Are you Mister Wakil Motawakil/ „Вие ли сте господин Вакил Мутавакил?". Господин Вакил Мутавакил е шишко на около трийсет-четиресет години. Много дебел, много увит в тюрбана, много брадат, много мустакат и с писклив гласец на кастрат. Докато говори за трите жени, сияе от радост, месата му се полюляват като тенджера желатин и писука: This is a very joyful day. Today we gave back peace and security to our city./ „Това е един много радостен ден. Днес възвърнахме спокойствието и сигурността в нашия град". Но не казва по какъв начин трите жени са отнели спокойствието и сигурността на града, заради каква вина или престъпление са осъдени и екзекутирани. Може би са си свалили бурките? Открили са си лицата, за да изпият чаша вода? Или не са спазвали забраната за пеене и са пели приспивни песнички на децата си? Освен ако не са се провинили в най-страшното сред престъпленията: смеха. (Да, господа, смеха. Казах смеха. Не знаехте ли, че в Афганистан на талибаните жените не могат да се смеят, че им е забранено даже да се смеят?) Поредицата от въпроси ме задушава, докато Вакил Мутавакил изчезва и виждам върху екрана на телевизора стаичка, пълна с момичета без бурка. Момичета с открити лица, голи ръце, деколтирани дрехи. Коя се къдри, коя се гримира, коя си слага червило или си лакира ноктите в червено. Друга се смее — радостна, предизвикателна… Идвам до заключение, че вече не сме в Афганистан, а храбрата журналистка се е завърнала в Лондон, където иска да се утеши с финал, пропит от надежда. Грешка. Още сме в Кабул, а клетницата е изпаднала в такъв ужас, че нежният ѝ гласец звучи пресипнало, даже сподавено. И с този пресипнал, сподавен глас мънка-„За да снимаме тези кадри, аз и моят екип поемаме огромен риск. Намираме се в една от най-забранените точки в града: тайно място, изключително опасна сграда, символ на съпротивата срещу режима на талибаните. Тук сме в един фризьорски салон". Тръпки ме побиват, докато си припомням как през 1980-а (интервюто с Хомейни), без да си давам сметка, причиних зло на един фризьор в Техеран, чийто салон Chez Bashir — Coiffeur pour Dames беше затворен от проправителствените отряди като място на грях и развала. Защото не го приех сериозно, и като се възползвах от факта, че Башир притежаваше всички мои книги на фарси, четеше ме, го убедих да отвори за един час заради мен. „Бъди-така-добър, Башир. Само-за-час, трябва-да-си-измия-косата-а-в-стаята-ми-няма-топла-вода." Клетият Башир, махна печатите, поставени от отрядите, и ме пусна да вляза в празния салон, докато трепереше като лист. „Не разбирате какво рискувам, както и самата Вие! Ако някой ни открие или узнае за това, аз ще свърша в затвора, а Вие — заедно с мен." Тогава никой не ни откри. Но след осем месеца, когато се върнах в Техеран (друга гадна история, за която никога не съм говорила), го потърсих и ми казаха: „Не знаете ли? Някой все пак се е усетил и след като заминахте, е проговорил. Арестуваха го и още е в затвора".

Припомням си и разбирам, че трите жени са били убити, защото са посещавали фризьор. Разбирам, че е ставало дума за три сражаващи се жени, за три героини, а сега ми кажи: това ли е културата, за която намекваш, когато говориш само за контраст между двете култури? Е, не, драги мой, не. Разсеяна от моята любов към Свободата, започнах словото си с твърдението, че на света има място за всички, а майка ми казваше: Светът-е-красив-защото-е-многолик. Че ако някои жени са толкова малоумни се съгласяват с позорни неща, толкова по-зле за тях: важното-е-тези-позорни-неща-да-не-ги-налагат-на-мен. Но казах нещо неправилно. Защото като разсъждавах така, забравих, че Свободата, отделена от Справедливостта, е половин свобода, че да браниш единствено собствената си свобода е обида за Справедливостта. И като умолявам за прошката на трите героини, на всички екзекутирани, изтезавани, унижавани или покварявани от синовете на Аллах, покварявани до степен да се присъединят към шествието, тъпчещо мъртвите на стадиона в Дака, заявявам, че делото ме засяга, и още как. Засяга всички ни, господа или госпожи цикади, и…

На цикадите от мъжки пол, тоест на лицемерите, които — никога не отварят уста срещу бурката и никога не си помръдват пръста, нямам какво да кажа. Крайностите, които Коранът нарежда или позволява да бъдат извършвани срещу жените, не влизат в тяхното тълкуване на Прогреса или Справедливостта, подозирам, че тайничко изпитват силна завист към Вакил Мутавакил. (Блазе му, може да ги осъжда на смърт.) Нерядко бият жените си. Подиграват се на колегите, клеветят хора като мен. Цикадите хомосек-суалисти също. Разяждат се от яд, че не са съвсем жени и ненавиждат даже и страдалките, които са ги родили. В жените не съзират друго освен яйцеклетка за клониране на техния неопределен вид, затова и на тях нямам какво да кажа. На цикадите от женски пол, ще рече на феминистките с къса памет, обаче имам какво да кажа. Долу маските, фалшиви амазонки! Спомняте ли си годините, в които вместо да ми благодарите, че ви проправям пътя и ви показвам как една жена може да се справи с всякаква работа както мъжете или по-добре от мъжете, вие ме засипвахте с обиди? Спомняте ли си годините, в които вместо да ме вземате за пример, ме наричахте мръсна-маскулинистка, свиня-маскулинистка и ме хулехте, задето съм написала книга със заглавие „Писмо до едно неродено дете"[29]? „Лошо, лошо, по-лошо от това няма как. Ще изтрае само едно лято". А също и: „На тази матката ѝ е в мозъка". Е, добре, къде изчезна вашият жлъчен феминизъм? Къде се изгуби вашата въображаема войнственост? Как така, щом стане дума за афганистанските сестри, за същества, убивани, изтезавани, унижавани от свине-маскулинисти с фуста и тюрбан, се присъединявате към мълчанието на вашите мъжленца? Как така никога не вдигате врява пред посолството на Афганистан или на Саудитска Арабия, на друга мюсюлманска страна? Всички ли сте се влюбили в очарователния Осама бин Ладен, в очищата му като на Торквемада, привлича ви това, отдолу под фустата му? Намирате го за романтичен, мечтаете да бъдете изнасилени от него? Или пък не ви пука за сестрите мюсюлманки, защото ги считате за по-долни? В такъв случай кой е расистът тук — аз или вие? Истината е, че дори цикади не сте. Вие сте и винаги сте били кокошки, на вас се удава единствено да ровите в пепелта на кокошарника: ,Кудку-дяк-кудкудяк-кудкудяк!". Или паразити, за да изплувате, се нуждаете от помощта на някой мъж, който да ви държи за ръчичка. С това приключвам изложението и преминавам към заключението на тези ми умувания.

Заключение, което ще ни пренесе от Кабул в Италия и няма да се хареса на много хора, щом като в Италия да защитаваш собствената си култура се е превърнало в смъртен грях. „На кладата еретичката, на кладата! Аллах акбар, Аллах акбар!"

* * *

Знаеш ли, когато ме обземе отчаяние и се разтреперя за нашата цивилизация, заплашена от такива като Вакил Мутавакил, за нашата свобода, унижавана от техните защитници, пред очите ми невинаги са апокалиптичните сцени в началото на това слово. Телата, падащи с дузини от прозорците над осемдесетия, деветдесетия, стотния етаж, първата кула се срутва от имплозия и се самопоглъща, втората се разтопява и стича сякаш е буца масло. Върху двете несъществуващи вече кули се наслагват двете хилядолетни статуи на Буда в Афганистан, разрушени от талибаните миналия март. Двете картини се преплитат и съединяват, превръщат се в нещо единно, и си мисля: нима хората вече забравиха за онова унищожение? Аз не съм. Когато погледна двете мънички фигурки на Буда в моята всекидневна, които в Пном Пен ми подари един монах, преследван от червените кхмери по време на войната в Камбоджа, ми се свива сърцето. Вместо две месингови фигурки на Буда виждам двете огромни статуи на Буда в долината на Бамиян, изсечени в скалата. Долината, през която преди хиляди години са преминавали керваните, идващи от Римската империя на път за Далечния изток. Кръстопът, откъдето е минавал легендарният Път на коприната, смесица на всякакви култури. Виждам ги, защото знам всичко за тях. Че по-древният (от III век) е бил висок трийсет и пет метра. Другият (от IV век) — почти петдесет и четири метра. Че задната част на статуите е била част от скалата, имали покритие от многоцветен гипс. В червено, жълто, зелено, виолетово. Че имали позлатени лица и ръце, а на слънце блестели ослепително. Изглеждали като колосални скъпоценности. Че във вътрешността на нишите, сега пусти като празни очни кухини, гладките стени били изписани с великолепно изработени фрески, че до появата на талибаните стенописите също били непокътнати…

Сърцето ми се свива, защото пред произведенията на изкуството се прекланям, както мюсюлманите се прекланят пред гробницата на Мохамед. За мен едно произведение на изкуството е свещено, колкото за тях е свещена Мека, и колкото по-древно е, толкова по-свещено го намирам. Освен това за мен всеки предмет от Миналото е свещен. Вкаменелост, късче теракота, монета, всяко свидетелство за онова, което сме били, и какво сме творили. Миналото предизвиква любопитството ми повече от Бъдещето, никога не ще се уморя да твърдя, че Бъдещето е само хипотеза, предположение, догадка, тоест не-реалност. В най-добрия случай една надежда, която се опитваме да овеществим с мечти и фантазии. Затова пък Миналото е сигурност, конкретност, неоспорима реалност. Едно училище, което не можем да прескочим: ако не познаваме Миналото няма да разбираме Настоящето, не ще се опитваме да променяме Бъдещето с мечти и фантазии. И после всеки, оцелял от Миналото обект, е неоценим, защото носи в себе си илюзията за вечността. Той олицетворява победата над Времето, което съсипва, състарява, убива, изтръгнал се е от лапите на Смъртта. И както пирамидите, Партенона, Колизеума, както някоя красива църква, синагога, джамия или хилядолетно дърво — например секвоите в Сиера Невада, двете статуи на Буда от Бамиян ми даваха тази сигурност. Но онези мръсници, онези подобия на Вакил Мутавакил ми ги разрушиха. Убиха ми ги.

Страдам също и заради начина, по който ми ги убиха. Нe ги разрушиха в пристъп на лудост, внезапно и временно състояние на слабоумие, наричано от закона „неспо-собност да разбира и ръководи действията си". Не действаха с ирационалността и бруталността на китайските маоисти, които през 1951-ва разрушиха Лхаса, нахлуха в манастирите, а после в двореца на Далай Лама и като побеснели бикове изгаряха хилядолетни пергаменти, трошаха древни олтари, разбиваха вековната покъщнина на монасите, държаха се театрално, претопиха златните и сребърни статуи на Буда в кюлчета и ги изпратиха в Пекин. Унищожението в Лхаса не беше предшествано от процес. Не беше вследствие на присъда, липсваха му белезите на една екзекуция, основана върху правни норми или върху предполагаеми такива. Освен това бе извършено без знанието на света, без някой да се намеси и да успее да го предотврати или спре. За двете статуи на Буда в Бамиян обаче имаше истински процес. Издадена беше истинска присъда, ставаше дума за истинска екзекуция, основана върху правни норми или предполагаеми такива. Освен това беше изпълнена пред очите на света, паднал на колене, за да попречи. „Заклеваме ви, умоляваме ви, не го правете. Археологическите паметници са световно културно наследство и двете статуи, изсечени в скалата, не пречат на никого." Падна на колене ООН, падна на колене ЮНЕСКО, падна на колене ЕС. Паднаха на колене близки или граничещи страни. Русия, Индия, Тайланд и даже Китай, на чиято съвест тежеше престъплението в Лхаса.

Но това не послужи за нищо и спомняш ли си присъдата издадена от Върховния съд на ислямския трибунал в Кабул? „Всички предислямски статуи да бъдат разрушени. Всички предислямски символи да бъдат премахнати заедно с идолите, осъдени от Пророка…" Талибаните издадоха присъдата на 26 февруари 2001-ва (не 1001-ва), тоест в същия ден, в който разрешиха публичните обесвания по стадионите и отнеха и последните останали права на жените. (Заедно с правото да се смеят също и тези да носят обувки с висок ток, да си лакират ноктите, да стоят у дома без черни пердета на прозорците.) Спомняш ли си жестокостите, които веднага започнаха да понасят двамата Буда, куршумите от автомати в лицето, хвръкналия нос, изчезващата брадичка, разпадащата се буза? Помниш ли пресконференцията на министър Кадратуллах Джамал? „Тъй като се опасяваме, че гранатите, снарядите и петнайсетте тона експлозиви, натрупани от нас пред двата идола, не са достатъчни, поискахме помощ от експерти по разрушаване, както и от една приятелска страна. И тъй като главата и краката вече са разрушени, смятаме, че за три дни присъдата ще бъде окончателно изпълнена." (Вероятно под експерти по разрушаване разбираш Осама бин Ладен. А пък под приятелска страна, Пакистан.) И накрая, помниш ли същинската екзекуция? Онези две резки експлозии. Онези два гъсти облака. Приличаха на облаците, които след шест месеца щяха да се отделят от двете кули на Ню Йорк. И аз си помислих за моя приятел Кундун.

* * *

Защото през 1968-а интервюирах един изключителен според мен човек (или такъв ми се стори тогава.) Най-миролюбивия, най-благодушния, най-толерантния, най-мъдрия човек, когото съм виждала някога благодарение на скитническия ми занаят. Настоящия Далай Лама, онзи, когото будистите наричат живия Буда. По онова време беше на трийсет и три. Пет-шест години по-млад от мен. А от девет беше владетел, лишен от власт, папа или по-добре бог в изгнание. Като такъв живееше в Дхарамсала: едно градче в полите на Хималаите, почти до границата, разделяща Кашмир от Прадеш, приютен от индийската държава заедно с няколко дузини монаси и няколко хиляди тибетци, избягали от Лхаса. Беше дълга, незабравима среща. Време за пиене на чай в къщичката с изглед към снежнобелите планини и синкавите ледници с остри като кинжали кристали, време за разходка в градината, пълна с рози, останахме заедно през целия ден. Той говореше, аз, трогната и развеселена, слушax звънливия му, бодър глас. О! Моят млад бог беше разбрал от пръв поглед, че нямам склонност към реверансите. Жена без богове. Когато се появих, ми хвърли изпитателен поглед, бадемовидните му очи изглеждаха още по-проницателни заради златната рамка на очилата. И въпреки това ме остави край себе си до края на деня. В своята безкрайна толерантност ме прие като приятелка от детинство или момиче за ухажване, а след като го фотографирах в монашеските му одежди, направи нещо, което никога не съм разказвала. Под предлог, че е топло, отиде да се преоблече и отгатни с какво замени разкошния ръждивочервен вълнен шал, покривал голия му торс. Тениска с фигурата на Попай Моряка. Да, героят от комиксите. Онзи, дето не изважда лулата от устата си и яде спанак от консерва. И когато с усмивка го попитах откъде е намерил подобна дреха и защо я е облякъл, отговори невъзмутимо: „Купих я на пазара в Делхи. Облякох я, за да Ви доставя удоволствие".

Даде ми изключително интервю. Разказа за детството си, лишено от безгрижие и радост. Детство, преминало само сред учителите и книгите, тъй като шестгодишен вече изучавал санскрит, астрология, литература, на десет — диалектика, метафизика и астрономия, на дванайсет — изкуството да заповядваш и да управляваш… Говори ми за несретното си юношество. Юношество, изгубено в усилията да се превърне в съвършен монах, да устоява на изкушенията, да потиска страстите — а за да ги потиска, ходел в градината на своя готвач и отглеждал гигантски зелки: „С диаметър един метър, вярвате ли?". Спомена за влечението си към механиката и електротехниката, довери ми, че ако е могъл да избира професията си, е щял да стане механик или електротехник. „В Лхаса ми харесваше много да поправям електрическия генератор и да демонтирам, а после да монтирам двигатели. В гаража на двореца бях открил три стари автомобила, подарени от не знам кого на моя предшественик, тринайсетия Далай Лама. Две „Бейби Остин" от 1927-а, небесносиня и жълта, и един оранжев „Додж" от 1931-ва. Целите бяха в ръжда. С много труд успях да ги възстановя и даже ги карах. Жалко че не се намираше място за това. В Лхаса съществуваха само конски пътища и пътеки". Разказа ми и за Мао Дзедун: поканил го в Пекин за осемнайсетия му рожден ден и запленен от неговата интелигентност, го държал при себе си единайсет месеца. „Останах с надеждата, че това ще послужи за спасението на Тибет, но… А може би наистина искаше да го спаси, но му попречиха. Знаете ли, имаше нещо тъжно в Мао Дзедун. Нещо затрогващо. Обувките му все бяха мръсни, задъхваше се, пушеше цигара след цигара, даже ги припалваше една от друга, и не обсъждаше друго освен марксизма. Само веднъж спомена за будизма и призна, че е добра религия. Никога не говореше безсмислици, горкият Мао." Спря се и на жестокостите, извършени от маоистиге в Тибет. Плячкосаните или опожарени манастири, измъчваните или заклани монаси, изгонените от нивите или избити селяни. На принудителното му бягство. Бягството на един двайсет и четири годишен, който напуска двореца, преоблечен като войник, пълзи в тъмнината, смесва се с ужасената тълпа и достига покрайнините на Лхаса. Там възсяда кон и препуска седмици, преследван от ниско прелитащ китайски самолет. Скрива се в пещерите, после препуска, заляга в храстите и отново галопира. И в галоп стига до Индия, където Пандит Неру му дава убежище и го спасява. Но вече е крал без кралство, папа без църква, бог, канен единствено на вегетарианските конгреси, защото яде само зеленчук. И още по-лошо, тъй като неговите поданици са се разпилели из Индия, Непал или Сиким и след неговата смърт ще е невъзможно да му намерят наследник, той почти сигурно е последният Далай Лама. Тук го прекъснах и попитах: „Ваше Светейшество, ще простите ли някога на враговете си?". Но вместо да овори с „да" или „не", ме погледна изумено. Може би обидено и изумено. Накрая възкликна: „Врагове? Но аз никога не съм ги считал за врагове! Аз нямам врагове! Будистите нямат врагове!".

Бях пристигнала в Дхарамсала от Виетнам, разбираш ли? През онази година във Виетнам бях изпитала на гърба си офанзивата Тет и Майската офанзива, обсадата на Ке Сан и битката при Хуе. Идвах от свят, където враг-епету-enemy-враг се произнасяше всеки трийсет секунди, беше част от живота ни, звук, като звука от нашето дишане. Затова като чух фразата аз-нямам-врагове, будистите-нямат-врагове, свят ми се завъртя. Почти се влюбих в този млад мъж с бадемовидни очи и тениска с лика на Попай Моряка. Когато си тръгвах, му казах, че се надявам да го видя отново, дадох му телефонните си номера и останах доволна да чуя: „Разбира се. Но само ако не ме наричате Ваше Светейшество. Казвам се Кундун". Но освен на телевизионния екран, на който забелязвах, че остарява както мен, не го видях повече. Един-единствен път някой ми предаде поздрави от него и ми каза: „Далай Лама ме попита как си". Животът на всеки от нас вече преминаваше по толкова различни, толкова отдалечени коловози… Той даваше почти светски интервюта, посещаваше филмови звезди и вместо за мир говореше за пацифизъм. Аз пък продължавах да живея моя труден живот. Да бъда военен кореспондент, да се движа в среди, от които заключавах, че пацифизмът е само будалкане. Затова пък през всичките тези години научих много за будистите. И си изясних, че за разлика от мюсюлманите с тяхното око-за-око-зъб-за-зъб, обратно на християните, които говорят за прошка, но са измислили описанието на ада, будистите никога не използват думата „враг". Разбрах, че никога не са си създавали прозелити чрез жестокост, никога не са завладявали територии под религиозен претекст, а идеята за Свещена война е неразбираема за тях. Някои учени ме оборват. Отричат миролюбието на будистката религия и в подкрепа на тезата прилагат за пример монасите воини от Япония. Сигурно е възможно, доколкото всяко семейство включва хора с лош характер. Но даже и учените признават, че лошият характер на онези монаси воини не е бил впрегнат в създаването на прозелити и се съгласяват, че в историята на будизма не са вписани хора, жестоки като Саладин или папи като Лъв IX, Урбан II, Инокентий II, Пий II или Юлий ІІ. (Избирам ги наслуки, защото списъкът е прекалено дълъг.) Не е вписан някой Далай Лама, който с меч и броня командва войските и изтребва ближните си в името божие. Но въпреки това синовете на. Аллах не дават покой и на будистите. Взривяват техните статуи, пречат им да практикуват религията си. И се питам: чий ред е, на кого ще дойде ред сега, след като двете статуи на Буда в Бамиян хвръкнаха във въздуха както небостъргачите в Ню Йорк? Наистина ли имат зъб само на Запада тези синове на Аллах?

Въпросът важи дори ако Осама бин Ладен приеме будизма, а талибаните се превърнат в либерали. Защото Осама бин Ладен и талибаните — повтарям и никога не ще се уморя да го повтарям — са само най-новото проявление на еднa действителност, за която Западът глупаво си затваря очите. Драги мой, аз видях синовете на Аллах в действие, без Осама бин Ладен и без талибаните. Видях ги да разрушават църкви, видях ги да горят разпятия, видях ги да оскверняват богородиците и да опикават олтарите, като ги обръщат на нужници. Видях ги в Бейрут. Онзи Бейрут, дето беше толкова красив, а днес по тяхна вина изглежда като грозно копие на Дамаск или Исламабад. Онзи Бейрут, в който бяха приети от ливанците както Тибетците бяха приета от индийците в Дхарамсала, но противно на тибетците на моя изгубен приятел Кундун, бяха обсебили града, даже страната. С покровителството на господин Арафат, дето сега се прави на девица и отрича своето мрачно минало на терорист, си бяха създали Държава в Държавата. Ако си забравил, разлисти вестниците или препрочети книгата ми „Иншаллах". Да, това е роман, но изграден върху историческа действителност, преживяна от хиляди хора и описана впоследствие от стотици журналисти на всички езици. Историята не може да бъде заличена. Тя може да бъде изопачена, както прави Големия брат в романа на Оруел, може да бъде пренебрегната, забравена, но не и заличена. И все по адрес на онези, които си дават вид, че са я пренебрегнали или забравили, никой ли не си спомня предупреждението на Карл Маркс: „Религията е опиум за народите?". Никой ли не държи сметка, че всички ислямски страни, всички, са ръководени от жестоки теократични режими? За бога, не съществува дори една-единствена ислямска страна, управлявана от светски режим, от демокрация, макар и скапана! Дори онези, смачкани от военни диктатури като Ирак, Либия и Пакистан, дори тиранизираните от абсолютна монархия като Саудитска Арабия или Йемен, дори управляваните от по-умерена монархия като Йордания и Мароко никога не излизат от коловозите на една религия, уреждаща всеки миг от деня и живота! (Помисли си за покойния крал на Мароко — по време на дългото си управление никога не разкри името и образа на първата си жена, кралицата. Помисли си за сина му, сегашния владетел, който минава за модерен човек, защото обяви името на жена си, а тя се показва навън.) Драги мой, това са хора, които не само не разбират идеята за свободата, но и не я познават. Както и думата „лаицизъм", там са и още по-зле. „Какво означава лаицизъм" — попита ме в Рияд, по време на Войната в залива дъщерята на един саудитски сановник, с която се опитвах да започна разговор за бурката и чадора. „Означава да прилагаме автономност на мисленето по отношение на църковните власти, на религиозните вярвания. Лаицизмът е политико-морална доктрина, отхвърляща вмешателството на Църквата, на всички Църкви в държавните дела. Аспект на свободата, насочен към разделението между Държава и Църква" — отговорих. А тя ме погледна изумено, невярващо. После възкликна, почти с негодувание: „Разделение?!?". Колкото до сановника, щом узна какво съм казала на дъщеря му, ме обвини в непристойно поведение: „Вие злоупотребихте с моето гостоприемство".

Сега ми кажи: Може ли подобен свят да съжителства с нашите принципи, с представата ни за цивилизация? Може ли такава култура да се впише в нашата, да присади в нея своите варварски закони? И ако може, те питам: тогава защо се борихме срещу Хитлер и Мусолини, Сталин и неговите съучастници? Защо се опълчихме срещу мрачните режими на Фидел Кастро и Пиночет, защо хвърляхме бомби върху Югославия на Милошевич? Може би ислямските тирании са по-достойни за уважение, по-приемливи, по-простими от фашистките, нацистките, комунистическите? Нима Хомейни и Бин Ладен са по-добри от Кастро, Пиночет и Милошевич, дето ги разследваме в името на Човешките права? Може би принципите на демокрацията, прогреса и свободата са валидни само когато се опълчваме на деспотите от Запада? А за цикадите допълвам: Стига вече с двуличието, неяснотата, лицемерието, недобросъвестността, двойната игра, не използвайте номера с двата аршина при осъждането на Злото! Бъдете малко по-последователни, по-логични, по-почтени и ми кажете: Къде изчезна вашият лаицизъм, вашият прогресизъм? И по-лошо, дали някога го е имало? Защото ако е съществувал, и ако в някой ъгъл на нашето изкривено съзнание е останало нещичко, питам: какво право се нахвърляте срещу ционизма на израелците, които имат демокрация, искат прогрес, подкрепят свободата? С какво право мразите ортодоксалните евреи (абсолютно малцинство също и в техния парламент), които носят дълга брада, черна шапка и дълги къдрици като Дамата с камелиите, и удрят глава в Стената на плача? Такова право имам аз, защото подкрепям лаицизма и настръхвам, като чуя думите теократична държава, дори тя да е управлявана от моя приятел Кундун, а не вие които приемате, одобрявате, прощавате на ислямските тирании и направо ги защитавате! И като казах това, да преминем към първопроходците на ислямизацията, авангардът, който кръстоносният поход наопаки разположи в Европа. Особено в нашата страна, в моя град.

* * *

Аз не ходя да разпъвам палатки в Мека. Не ходя да пея „Отче наш" и „Аве Мария" пред гроба на Мохамед. Не ходя да опикавам мрамора на техните джамии. Още по-малко да дрискам върху него. Когато се намирам в техните страни (нещо, от което никога не съм изпитвала задоволство), никога не забравям, че съм гостенка и чужденка. Внимавам да не ги обиждам с облекло, жестове, обноски, които за нас са нормални, а за тях недопустими. Отнасям се с дължимото уважение, с нужната вежливост, ако поради разсеяност или невежество наруша техните порядки или суеверия, моля за извинение. И докато картината на двата унищожени небостъргача се преплита с картината на двамата убити Буда, сега виждам също и онази — не апокалиптична, но за мен символична, на голямата палатка, с която преди две лета сомалийски мюсюлмани (Сомалия е изключително дружеска страна за Бин Ладен, спомняш ли си?) замърсяваха, осираха, принизяваха площада на катедралата във Флоренция. Моя град.

Палатка, разпъната, за да укорява, порицава, оскърбява италианското правителство — по онова време от левицата, което като никога се двоумеше да им поднови паспортите, служещи им да миткат из Европа, и освен това алелуя!) не им позволяваше да доведат в Италия ордите свои роднини. Майки, бащи, братя, сестри, лели, чичовци, братовчеди, бременни снахи, даже и роднини на роднините. Палатка, наместена до Архиепископския дворец, а на тротоара му си държаха обувките или чехлите, в техните страни ги подреждат извън джамиите. Заедно с тях, празните бутилки от минерална вода, послужила им за измиване на краката преди молитвата. Палатка, разположена срещу катедралата „Санта Мария дел Фиоре", встрани от Баптистерия със златните врати на Гиберти. И накрая палатка, обзаведена като непретенциозно апартаментче. Столове, масички, шезлонги, дюшеци за спане и чукане, котлони за приготвяне на храната, значи за умирисване на площада с пушек и смрад. Захранена с електричество — с благоволението и обичайното безхаберие на електрическата компания ЕНЕЛ, загрижена за нашите произведения на изкуството колкото и за пейзажа ни. Благодарение на винаги включения касетофон, озвучавана от провлечения вой на мюезина, който акуратно надъхваше вярващите, проглушаваше неверниците и заглушаваше звъна на камбаните. Ведно с всичко това, жълтеникавите следи от урина, оскверняващи мрамора на Баптистерия. (По дяволите! Дълга струя имат синовете на Аллax! И как ли улучваха целта отвъд предпазната ограда, почти на два метра от уринарния им тракт?) А освен жълтеникавите следи, вонята от изпражнения, препречила вратата на „Сан Салваторе ал Весково", великолепната романска църква от девети век зад катедралния площад, превърната в нужник от Аллаховите синове. Знаеш го добре.

Знаеш го добре, защото тогава ти се обадих и те помолих да повдигнеш въпроса в твоя вестник, помниш ли? Обадих се също и на кмета на Флоренция, от партията „Демократи на левицата", признавам, той най-любезно ме посети вкъщи. Изслуша ме, съгласи се с мен. „Имате право наистина имате право…" Но не премахна палатката. Дали забрави, или не му стигна кураж… Потърсих и министъра на външните работи — флорентинец, даже от онези, дето говорят с ясно изразен флорентински акцент, освен това въвлечен в историята с паспортите, служещи на синовете на Аллах да миткат из Европа. Благодарна съм, той също ме изслуша. Съгласи се с мен: „Е, да. Имате право, да". Но и пръста не си помръдна, за да премахне палатката. Тогава смених тактиката. Обадих се на един непознат полицай, който ръководи службата за гражданска защита в града и му казах: „Уважаеми полицаю, аз не съм някой политик. Когато намисля да направя нещо, го правя. Ако до утре не премахнете проклетата палатка, ще я запаля. Заклевам се в честта си, ще я запаля. А после ме арестувайте за това. Заведете ме в затвора с белезници, арестувана. Така ще се появя по всички вестници и телевизии, „Фалачи, арестувана в своя град, защото го защитила", и ще се изложите пред всички". Е, като по-интелигентен от другите, полицаят я премахна в течение на няколко часа. На мястото ѝ остана само огромно, отвратително петно от мръсотия, остатъците от бивака, изтраял повече от три месеца. Но моето беше пирова победа. Защото веднага след това им подновиха паспортите. Издадоха им разрешителни за престой. Освен това техните бащи и майки, братя и сестри, братовчеди и братовчедки, заедно с междувременно родилите бременни снахи, сега се намират където са пожелали да бъдат, тоест във Флоренция и в други европейски граове. Накрая, беше такава, защото премахването на палатката не повлия с нищо на останалите простаци, които от години нараняват и унижават някогашната столица на изкуството, културата и красотата. С нищо не обезкуражи другите крайно арогантни гости на града: албанците, суданците, бангладешците, тунизийците, алжирците, пакистанците, нигерийците, които с много плам са се включили в търговията с наркотици. (Както изглежда, това престъпление не е забранено от Корана.) А заедно с тях амбулантните търговци, окупирали площадите, за да ти продадат моливи. Постоянни търговци, изложили стоката си на килимчета, постлани върху тротоарите. Болни от сифилис и СПИН проститутки, лагеруващи даже покрай селските пътища. Крадци, които те връхлитат, докато си спиш в леглото, и тежко ти ако на техните револверни изстрели отговориш с изстрел от твоя револвер, освен расист ще те нарекат палач, гаден убиец.

Е, да. С разрешението, даже с подкрепата на кмета от “Демократи на левицата" и на неговия съпартиец, управляващ област Тоскана (един тип, предан на антиглобалистите и пацифистите), всички са там, където са били преди полицаят да премахне палатката. Постоянните търговци са даже на площадчето пред Уфици, до Кулата на Джото, пред галерията „Орканя", около галериите „Порчелино", срещу Националната библиотека, на входа на музеите, на Понте Векио — там понякога се мушкат с ножове, по крайбрежните улици на Арно, където изявиха претенции кметството да ги финансира и успяха. (Да, господа, да ги финансира!) Има ги също и в преддверията на църквите. Например в това на — Църквата Сан Лоренцо, където напук на Аллах се напиват с вино, бира и ликьори, а после дрънкат цинизми на жените. (Миналото лято точно там ги наприказваха и на мен, дето съм вече жена на възраст, но ги сполетя беда! О-о-о, какво само им се случи! Единият още стои там и оплаква гениталиите си.) Въртят се наоколо под претекст, че продават проклетата си стока. А под „стока" разбират чанти и куфари, копия на защитени с патент модели, значи имитации, фотографски увеличения, картички, африкански статуетки, смятани от невежите туристи за скулптури на Бернини. Както и обичайните наркотици. Je connais mes droits/„Знам си правата" — ми просъска един нигериец на Понте Векио, когото погледнах зле, защото ги продава. Същите думи ми бяха казани на превъзходен италиански две години преди това от един млад Аллахов син на площадчето при Порта Романа, след това ми опипа гърдите, но аз го подредих с обичайния ритник в топките: „Знам-си-правата". Недоволни от всичко това, претендират за все повече джамии, те, които в собствените си страни и църквичка няма да построят, а при първа възможност убиват монахините и мисионерите. И горко му на гражданина, ако протестира. Тежко му, ако отговори: „Върви да упражняваш тези права в твоята къща". Да му мисли пешеходецът, ако докато се провира между задръстващите пътя стоки, закачи мнимата статуя на Бернини. Расист, расист! Горко му на общинския полицай, ако приближи и се осмели: „Господин Аллахов син, Ваше Превъзходителство, ще благоволите ли да се преместите мъничко, за да могат хората да минават?". Ще го наръфат като зли кучета. Най-малкото ще го напсуват на майка и дъщеря. И хората мълчат безропотно — наплашени, изнудвани с думите „ксенофоб, реакционер, расист". Не си отварят устата дори ако им креснеш онова, което татко ми викаше по време на фашизма: „Къде ви изчезна достойнството, овце такива? Не ви ли е останало мъничко честолюбие, страхливци?".

Случва се и в други градове, знам. Например случва се в Торино. Градът, създал Италия: но вече не прилича на италиански град. Напомня Дака, Найроби, Дамаск, Бейрут. Случва се във Венеция. Онази Венеция, където гълъбите на площад „Сан Марко" са заместени от килимчетата със “стока", а хилядолетните паметници са замърсявани както Баптистерия във Флоренция по време на палатката. Случва се в Генуа. Онази Генуа, където разкошните дворци, смайвали Рубенс, до такава степен са присвоени от тях, че линеят като насилени красиви жени. Случва се в Рим. Онзи Рим, където измамният политически цинизъм от всякакви цветове ги ухажва с надеждата да си осигури бъдещите им гласове. И даже ги покровителства самият Папа. (Ваше Светейшество, защо в името на Единния Бог не си ги приберете във Ватикана? Разбира се, при условие да не осират Сикстинската капела, статуите на Микеланджело и фреските на Рафаело.) Случва се също и във Франция. В Белгия, Англия, Австрия и Швейцария. В Испания, Германия, Холандия, Скандинавия и другаде. Случва се в цяла Европа, но в Италия безобразията прехвърлят всякакви граници. Защото Италия е отчайващо близо до предната линия на мюсюлманската емиграция — Египет, Либия, Тунис, Мароко, страните, които я тормозят с най-голям брой емигранти. Освен това не е толкова далече и от Нигерия, Ганa, Сенегал, Судан, където емиграцията се е удвоила. Имa ли нужда да напомням, че на практика нашата страна е остров с осем хиляди и петстотин километра брегова ивица (често неохранявана), тоест един гигантски кей по средата на Средиземно море? Трябва ли да подчертавам, поради това е заложница на масовото мюсюлманско преселение, да изяснявам ли, че веднъж слезли на брега, двайсет и пет процента от тези гости отказват да продължат към Северна Европа и остават у нас? Отгоре на това посрещнати с отворени обятия. Аз ли не проумявам нещо? Вместо Аллахови синове у нас ги наричат „чуждестранни работници". Или „необходима работна ръка". Несъмнено някои от тях работят. Италианците са станали такива сноби, такива глезльовци. Все се правят на бедни, оплакват се дори от техните изключително взискателни, даже арогантни синдикати, а после заминават за Сейшелите на ваканция, за Коледа са в Париж, държат английска бавачка и тъмнокожа прислужница, срамуват се да бъдат работници или селяни. С една дума, няма как да ги сбъркаш с пролетариата, а все някой трябва да работи вместо тях. Но какви работници са онези, за които говоря? Какво работят? По какъв начин отговарят на нуждата от работна ръка, която бившият италиански пролетариат вече не удовлетворява? Като се разполагат в града под претекст да си продават „стоката", включително наркотици и проститутки? Като безделничат зад импровизираните масички и килимчета на амбулантни търговци? Като разпъват палатки пред нашите катедрали и оскверняват древните ни паметници? Като се напиват в преддверията на църквите и дрънкат цинизми на минаващите наблизо възрастни жени, докато опипват гърдите им и съскат знам-си-правата! И още нещо не разбирам. Ако са толкова бедни, кой им дава парите за пътуването до Италия с кораб или гумена лодка? Кой им отпуска тези пет до десет милиона на глава (най-малко пет), за да си платят пътуването? Нима не ги захранват такива като Осама бин Ладен, с цел да укрепят предмостията и да вербуват по-лесно терористи за Ал Кайда? Или пък принцовете от саудитското кралско семейство, шейховете от Арабските емирства, президентите на африканските страни, готови да сложат начало не гова на завоюване на душите, колкото на превземане на територии — подобно на онова, което толкова векове измъчва планетата? Отгоре на това се плодят прекалено. Италианците вече не раждат деца, що за проклетници. Затова пък онези друго не правят. Размножават се.

Да, всичко това ме държи нащрек. Грешат онези, които го подценяват или приемат оптимистично. И по-точно онези, които сравняват имигрантската вълна, заливаща Италия и Европа, с онази, стоварила се върху Америка през втората половина на XIX век, даже към края му и началото на XX век. Сега ще ти кажа защо.

* * *

Наскоро ми се случи да дочуя фраза, произнесена един от безбройните министър-председатели, с които Италия (уви) се е гордяла за броени десетилетия. „Е, чичо ми също е бил емигрант! Помня го, като тръгваше за Америка с мукавеното куфарче!". Или нещо подобно. Е, не, драги бивш министър-председателю, не. Дори да оставим настрана факта, че чичовците отиваха в Америка с мукавени куфарчета в началото на XX век, когато Вие не сте били роден, примерът Ви не е убедителен. И е така поради ред добре познати Ви причини, които заради удобство се преструвате, че не познавате или не помните.

Причина първа. Америка е континент с територия от 9 363 353 квадратни километра. И до днес там има изцяло ненаселени или толкова слабо населени райони, че в течение на доста месеци може да не зърнеш човешко същество. Така е било по-специално през втората половина на XIX век, в началото на голямата преселническа вълна голяма част от тези райони са били напълно безлюдни. Никакви градове, никакви села. Нито пък пътища и къщи. Най-много някой форт или заградено място за смяна на конете. Преобладаващото мнозинство от населението е било съсредоточено в източните щати, в регионите по Атлантическия бряг. В Средния запад, тоест в централната зона, не са се мяркали други освен ловци авантюристи и местните племена — така наречените индианци или червенокожи. Още по-малко в Далечния запад, откъм страната на Тихия океан, треската за злато е била в началото си. А сега стигам до същината: Италия не е континент. Тя е по-скоро малка страна, трийсет и два пъти по-малка от Съединените щати, и не се характеризира с безлюдни райони, тя е пренаселена. Петдесет и шест милиона и триста хиляди преброени граждани (без имигрантите и по-точно влезлите незаконно) срещу двеста осемдесет и шест милиона американци. Ерго, ако сто хиляди, петдесет хиляди или дори двайсет хиляди синове на Аллах се установяват всяка година в Италия, за нас е все едно милиони мексиканци да влизат всяка година само в Тексас или само в Калифорния.

Втора причина. В разстояние на един век, ще рече от Войната за независимост до 1875-а година, Америка е била отворена граница. Липсвала охрана по бреговете ѝ както и по вътрешните граници, чужденците можели да влизат според волята си. Даже били желани. За да расте и процъфтява младата нация, трябвало да разработва огромните си пространства, своето потенциално богатство, и по тази причина през 1862-ра Ейбрахам Линкълн подписва Homestead Act/ Заселническия закон, с който федералното правителство подарявало 270 милиона акра, тоест 108 милиона хектара на всеки (мъж или жена, местен гражданин или чужденец) на възраст не по-малко от двайсет и една, който приеме две условия. Първо, да се установи в избрания имот (от 160 акра или 65 хектара) и в течение на пет години да го обезлеси, разоре и превърне в чифлик или животновъдна ферма. Второ, да си построи къща, да създаде семейство и ако е чужденец, да вземе американско гражданство. Заради лозунгите American Dream America — Land of Opportunities[30] много от кандидатите дошли от Европа. От Германия, Холандия, Англия, Испания, Италия. Дошли толкова много, че необработените и ненаселени територии на Монтана, Небраска, Колорадо, Канзас, Северна и Южна Дакота и Оклахома били заети почти само от тях. А много индиански племена трябвало да заминат или да останат в резерватите. Например чероки, крийки, семиноли, чикасо, шайени… Да, но в Италия никога не е имало Homestead Act, канещ чужденците да се установят в земите ни. „Елате, Аллахови синове, елате. Ако дойдете, ще ви подарим по един хубав чифлик в Кианти или в долината на По, може и на Ривиерата. А за да ви го подарим, ще изселим тосканците, ломбардците, лигурийците. Ще ги изгоним с ритници по задника и ще ги натикаме в резерватите." Както навсякъде в Европа, дойдоха в Италия без всякаква покана и молба от наша страна. Изсипаха се по нашите плажове с проклетите лодки на албанската мафия против волята на бреговата охрана, която не успяваше да ги отблъсне. Защото, драги мой бивш министър-председателю и въображаем внук на чичото с мукавеното куфарче, ние не сме Open Frontier, отворена граница. Нямаме необработваеми земи за даряване, нито безлюдни области за заселване. А вие ни третирате като чероки, мускоги, чикасо, семиноли или шайени, ще ни затворите в концлагерите, в резерватите, за да освободите място за синовете на Аллах.

Трета причина. Дори Америка, страната на неограничените възможности, не е продължила с великодушието си след президентството на Линкълн. Разтревожено от придобилото гигантски мащаби явление, през 1875-а федералното правителство разбира, че трябва да определи граници на нашествието. И Конгресът издава закон, забраняващ влизането в страната на онези, които са били в затвора за престъпления или проституция. През 1882-ра друг, недопускащ лудите и скитниците: те само щели да тежат на държавните разходи. В 1903-та друг, изключващ професионалните просяци и заразените със сифилис или други заразни болести, както и анархистите. (Дума, по онова време използвана за лесно измъкващи ножа или револвера типове, за драки и метежници, организиращи стачки или безредици.) Миграционната политика се превръща в ограничителна, а влезлите нелегално веднага били експулсирани. Затова пък у нас всички влизат, когато си поискат. Крадци, грабители, терористи от Ал Кайда. Проститутки, сводници, рецидивисти, търговци на наркотици, просяци, болни от СПИН. И далече от мисълта, че ще бъдат отхвърлени, веднъж слезли на брега, ги посрещаме разточително. Приютени, хранени, лекувани за сметка на чероките, на чикасо и шайените, тоест на коренните жители, които плащат данъци. Все за тяхна сметка получават даже месечна сума за дребни разходи. А когато се установят в нашите градове и села, вземат помощи. Дори да имат автомобил, мобилен телефон и компютър, лапат помощи. Дори през лятото да отиват на ваканция, като пътуват с луксозните самолети. Тази щедрост не включва нелегалните имигранти, съгласна съм. Но те имат други изгоди. Като такива могат да нарушават закона по-лесно, а ако случайно бъдат експулсирани, се връщат. Ако отново ги експулсират, историята се повтаря. Естествено, за да извършват нови престъпления. Докато властите не правят нищо, за да ги изгонят. Боже мой, никога няма да забравя тълпите нелегални имигранти, изпълващи нашите площади преди няколко месеца: претендираха за разрешителни за престой. Разкривените им, свирепи лица. Заплашителните юмруци, готови да се стоварят върху нас: чероки, чикасо и шайени. Крясъците им, напомнящи Техеран на Хомейни и Багдад на Саддам Хюсеин. Никога няма да ги забравя, защото освен че се чувствах обидена от това нахалство в моя дом, бях взета на подбив от властите, които казваха: „Искаме да ги репатрираме, но не знаем къде се крият". Ама че негодници, що за измамници! Не-сте-знаели?!? Нима, като бяха на площадите, се криеха? За да ги репатрирате, е достатъчно да ги натоварите в автобусите: Моля господин нелегален имигрант, заповядайте, да ги придружите до някое пристанище или летище и да ги върнете обратно в техните страни.

Колкото до четвъртата причина, тя е толкова простичка, че би я разбрало дори дете. Америка е много млада страна. Като знаеш, че нацията се ражда в края на XVIII век, ще пресметнеш, че е на малко повече от двеста години. Освен това е съставена почти изцяло от емигранти. От „Мейфлауър" нататък, или след Тринайсетте колонии всеки в Америка е емигрант. Син, внук, правнук, потомък на емигрант. Коренните жители — червенокожите, чиято земя и Родина заграбихме, в Америка са вече незначително малцинство. Тя е страна, съставена изключително от емигранти, най-невероятната смесица от раси, религии и езици, съществувала някога на нашата планета. Смесица, превърнала се в сплав поради факта, че каквато и да е фамилията, религията, цветът на кожата, всички се чувстват американци. (I am American!) Като следствие нейната културна идентичност не е ясно определена и според мен е доста объркана. Затова пък Италия е стара, даже древна страна. Историята ѝ води началото си отпреди три хиляди години. И въпреки че нашествениците са я окупирали, разкъсвали, потискали векове наред, никога не е била страна на емигранти, смесица от раси, религии и езици. (Нейните диалекти — сега почти изчезнали — не са отделни езици, а разновидности на един и същ език.) Освен това Италия е избегнала претопяването от нашествениците, които са я окупирали, разкъсвали, потискали. Не са успели готите, вестготите, остготите, франките, норманите, свебите, а после французите, австрийците, испанците… Заради съвместния живот е придобила много от техните социални характеристики, да. Например разнообразните начини на хранене, прегрешение, труд и поведение. В резултат на споделеното легло поради любов, изнасилване или брак е приела доста от техните соматични белези, да. Русите коси и сините очи от норманите или австрийците, черните коси и тъмните очи от испанците. Но културата ѝ никога не е била претопена. Обратното, винаги ги е поглъщала, подобно на гъба, попиваща течността, в която е потопена. Достатъчно е да си помислим за Хабсбург-Лотарингите, които в 1735-а придобиват Великото херцогство Тоскана, установяват се във Флоренция и остават там до 1859-а, чак до навечерието на Обединението. Забравили, че са австрийци, и се чувствали тосканци, даже флорентинци, говорели, пишели, живеели и се държали като флорентинци. Когато отивали във Виена, постоянно въздишали:,Липсва ми Флоренция, липсва ми Тоскана, липсва ми моето отечество". (Има го в спомените на Петер Леополд.) Французите и испанците, и по-точно Бурбоните, управляли Неаполитанското кралство, били същите. Говорели, пишели, държали се като неаполитанци и тежко ти, ако им напомниш, че са испанци. Съгласна съм, в юга и до днес са останали неприятни белези от арабското владичество. Помисли си само за мачизма, който там тържествува както при Исляма. Спомни си за окървавените чаршафи, които в някои селища още увесват по прозорците на стаята след първата брачна нощ, за да покажат, че булката е била девствена. Затова пък от Южна Италия нагоре няма да откриеш дори и най-малка следа от исляма. Като следствие нашата културна идентичност е категорично изявена и няма какво да приказваме: от две хиляди години е свързана с една религия, наречена християнска, и с една църква, наричана католическа. Хората като мен напразно говорят: Аз-нямам-нищо-общо-с-католическата-църква. Имам, и още как. Харесва ли ми или не, имам. И как иначе? Родена съм в пейзаж, изпъстрен с църкви, манастири, светци, богородици, христоси. При идването си на този свят първо чух музиката на камбаните. Камбаните на „Санта Мария дел Фиоре", в дните на палатката заглушавани от натрапчивия глас на мюезина. С онази музика, в онзи пейзаж израснах. Благодарение на онази музика и онзи пейзаж научих какво е архитектура, скулптура, живопис, изкуство, знание, красота. Заради онази църква (рано отхвърлена, но неизбежно вкоренена в мен, в моята култура) започнах да си задавам въпроси за същината на Доброто и Злото, дали Господ съществува или не, и за бога…

Видя ли? Отново написах „за бога". При целия ми лаицизъм, с целия ми атеизъм съм толкова пропита от католическата култура, че тя дори е част от начина ми на изразяване. „За бога, боже мой, хвала тебе Господи, божичко, Исусе, Дево Марийо, Христос тук, Христос там." Тези думи ми идват толкова спонтанно, че дори не се усещам като ги произнасям или пиша. Да кажа ли и още? Въпреки че никога не бих простила на католицизма за сторените ми през вековете издевателства (започвайки с Инквизицията, изгорила една моя баба през XVII век, горката ми баба), въпреки че не се разбирам със свещениците и си живея добре без техните молитви, много харесвам музиката на камбаните. Милва сърцето ми. Харесват ми също красивите изображения на Христос, Богородица и светците. Затова се прехласвам пред иконите. Харесват ми и манастирите. Карат ме да се чувствам примирена, често завиждам на хората в тях. И после, нека си го признаем, катедралите ни са по-красиви от джамиите и синагогите, не е ли така? По-красиви са и от протестантските църкви. Гробището на моето семейство е протестантско. В него погребват мъртви от всички религии, но е протестантско. Една моя прабаба е била от валденската църква[31]. Моя пралеля — от евангелистката. За съжаление не познавах прабабата валденска. Умряла е сравнително млада. Но пралелята евангелистка, да. Като дете все ме водеше на службите в нейната църква на улица „Бенчи" във Флоренция и… Божичко, каква скука! Чувствах се толкова самотна сред вярващите, които само пееха псалми и толкова, свещеникът, който не беше свещеник, а само четеше Библията и толкова, в онази църква, дето не ми приличаше на църква, като изключим малкия амвон и едно голямо разпятие и толкова. Никакви ангели, никакви богородици, никакви големи и малки свещи, никакъв тамян… Даже и вонята на тамян ми липсваше, искаше ми се да се намирам наблизо, в базиликата „Санта Кроче", там тези неща ги имаше даже в излишък. Ритуалите, фигуралните орнаменти, с които бях свикнала. И да добавя, в градината на извънградската ми къща в Тоскана има мъничък параклис. Постоянно е затворен. Откакто мама умря, никой не влиза. Но понякога отивам и забърсвам праха, проверявам дали не са се завъдили мишки. И въпреки лаическата ми нагласа, се чувствам в свои води. Напук на моята непоносимост към свещениците съм като у дома си. Сигурна съм, че повечето италианци биха признали същото нещо. г: С мен го сподели Берлингуер[32].

Боже мой (ето пак с моята християнска, даже католическа култура), само казвам, че ние италианците не сме в положението на американците, скорошна мозайка от етнически и религиозни групи, естествена смесица от религии, езици и обичаи; в едно и също време отворени за всяко нашествие, но и в състояние да го отблъснат. Казвам, че точно защото е дефинирана и много ясно изразена от доста векове, нашата културна идентичност не може да понесе мигрантска вълна, съставена от хора, които по един или друг начин искат да променят начина ни на живот. Нашите принципи, нашите ценности. Казвам, че у нас няма място за мюезините, за минаретата, за привидни въздържатели, за проклетия чадор и за дваж I по-проклетата бурка. А и да го има, не бих им го дала.

Защото ще е равностойно на това да изхвърлим Данте Алигиери, Леонардо да Винчи, Микеланджело, Рафаело, Възраждането, Рисорджименто[33], извоюваната за добро или зло свобода, установената за добро или зло демокрация, благоденствието, което несъмнено сме постигнали. Ще е равностойно на това да им подарим нашата Родина. Италия. Но аз не ще подаря Италия. Така стигам до един въпрос, който ми се иска да изясня веднъж завинаги. И тук всички трябва добре да си отпушат ушите.

* * *

Аз съм италианка. Грешат глупаците, които ме имат вече за американка. Никога не съм искала американско гражданство. И когато преди доста години посланик Максуел Раб ми го предложи заради моя celebrity status[34], му отговорих горе-долу така: „Господин посланик, аз съм тясно свързана с Америка. Въпреки честите ни караници, въпреки че много неща в нея ме смущават и огорчават. Например прекалено честото забравяне на благородните начала, основа за нейното създаване и израстване. Нейният калвинистки култ към парите, нейната инфантилна любов към охолството, нейното безразсъдно прахосване на богатството, нейната арогантност в икономическата и военната област. (Арогантност, която неизбежно изпъква, когато някоя страна достигне нейното ниво на влияние и господство.) А също и мъчителният спомен за една язва, която днес е заздравяла напълно, макар и погрешно експлоатирана от потомците на нейните жертви, но все пак изтраяла много дълго, язвата на робството. Както и празнините в нейната хуманистична култура, както и пропуските, правещи по-оскъдни нейните познания, тъй като в научната и технологичната сфера познанията ѝ са грандиозни, но в полето на хуманитаристиката са недостатъчни. Ненавиждам и нейната несекваща възхвала на насилието и бруталността, непрестанното парадиране със секса, нейното досадно обожествяване на хомосексуалността, прекомерния хедонизъм. Все грехове, допринесли решително за падането на Римската империя, а ако не се вразумите, ще допринесат решително и за рухването на вашата. (О, да, вие също сте империя, Mister Ambassador. Империя без империализъм, но империя. Ще е лицемерно да отричате.) И все пак, повтарям: аз съм тясно свързана с Америка. За мен Америка е съпруг, или ако предпочитате — любовник, на когото познавам всеки недостатък и на когото съм и ще остана винаги вярна. (Стига само да не ми изневери, да не ме измами.) Защото ми харесва неговата наглост и смелостта му, неговият интелект и оптимизмът мy, неговата увереност в бъдещето и в самия себе си. Харесва ми безкрайното търпение, с което понася обидите и клеветите, опълчва се на завистта и ревността от страна на посредствените или провалилите се. Харесва ми изключителната скромност, с която поддържа своя безподобен успех, тоест фактът, че е пръв в класа, архетип, от който всички се вдъхновяват в Добро и в Зло, спасителен пояс, към който всички прибягват. И никога няма да забравя, че ако Америка не беше влязла във войната срещу Хитлер и Мусолини, днес щях да говоря немски. Ако не беше се противопоставила на Съветския съюз, днес щях да говоря на руски. Освен това се възхищавам на нейното безспорно и неоспоримо великодушие. Което показва, например когато пристигам в Ню Йорк и подавам паспорта с удостоверението за постоянен адрес и митничарят ми казва: Welcome home./ „Добре дошла у дома". Жестът ми се струва толкова безкористен, сърдечен, щедър. Напомня ми, че тази страна винаги е била приют за отритнатите и клетниците, сиропиталище за хората без родина. Но аз вече си имам родина, Mister Ambassador. Моята Родина е Италия и аз я обичам. Италия е моята майка и ако взема американско гражданство, ще ми се струва, че се отричам от майка си.

Отговорих му още, че моят език е италианският, пиша на италиански, а на английски само превеждам мисълта си и толкова. По същия начин превеждам мисълта си и на френски — усещам го еднакво чужд. Обясних му, че когато слушам химна на Мамели, се вълнувам. Когато чуя онова Братя-италианци, Италия-се-събуди, парапа-парапа-парапа, гърлото ми се свива. Даже не забелязвам, че е доста недодялан и почти винаги го свирят зле. Само си мисля: „Ето го химна на моята Родина". Гърлото ми се свива също и като видя развяващо се зелено-бяло-червено знаме, италианският флаг. Аз имам един трибагреник от XIX век. Целият на петна, мисля, че са петна от кръв, целият наяден от мишки. И нищо че в центъра му стои гербът на Савоите, гербът на една недолюбвана от мен монархия (но без Виктор Емануил II Савойски и без Кавур, който се е покланял на тази монархия, без Гарибалди, който я приел, никога нямаше да постигнем обединението на Италия), пазя го като скъпоценност. Умирали сме за този трибагреник! Бесени, разстрелвани, обезглавявани. Убивани от австрийците, от папите, от херцозите на Модена, от французите, от испанците. Под този трибагреник бяхме по време на Рисорджименто. Водихме войните за независимост, постигнахме обединението на Италия, за бога! Никой ли не си спомня какво е означавало Рисорджименто?!? То е било пробуждане на нашето достойнство, изгубено заради вековете нашествия и унижения. Било е възраждане на нашето съзнание, на нашето себелюбие, на нашата гордост, унизена от чужденците. От французите, австрийците, испанците, папите и така нататък! Никой ли не си помня какво са означавали нашите войни за независимост?!? Те са били възмездие за нашите унижения и срам. Били са възвръщане на нашата гордост, на достойнството ни! Затова са били нещо повече от Войната за независимост на американците. Всъщност американците са имали само един враг, само един господар: Англия. Докато ние сме имали всички онези, които Виенският конгрес за забавление възстановил в нашата къща, след като за стотен път я разкъсал като печено пиле. Никой ли не си спомня обединението на Италия, за реките от кръв, които ни е струвало?!? Когато празнуват победата си над Англия, издигат своето знаме и пеят God bless America[35], американците слагат ръка на сърцето си, за бога! На сърцето! А у нас нищо не се празнува, не слагаме ръката на никое място. Някой даже би я сложил, да не ти казвам къде.

За този трибагреник проливахме кръв и сълзи още цял век, помниш ли? Аз да. Защото за него през 1848-а един от предците ми по майчина линия, Джобата, се сражава при Куртатоне и Монтанара, като е ужасяващо обезобразен от австрийски снаряд, а в 1856-а хърватските тъмничари на служба при австрийците го изтезават по най-зверски начин. Превръщат го в развалина, разкривява се и окуцява. За този трибагреник от 1914-та до 1917-а чичовците ми са воювали през Първата световна война в окопите при Карсо, а по време на Втората световна война баща ми е участвал в Съпротивата. Попадна в затвора, понесе всякакви мъчения и цялото ни семейство го последва в борбата. Аз също. В редиците на „Справедливост и свобода"[36], под името Емилия. Бях на четиринайсет години и когато следващата година се уволних от корпуса „Доброволци за свободата" на италианската армия като редник, се чувствах толкова горда, така се надувах. Я виж ти, бях се сражавала за моята страна, за свободата на моята страна като италиански войник! Но когато ме уведомиха, че заради уволнението ми се полагат 15 670 лири, не знаех да ги приема ли, или не. Струваше ми се неприлично да получа пари срещу изпълнения дълг към Родината. После ги взех. Вкъщи всички бяхме с окъсани обувки. И с тези пари купих обувки за мен и сестрите ми. (На татко и мама не, те не пожелаха.)

* * *

Естествено, моята родина, моята Италия, не е сегашната Италия. Епикурейската, лукавата, вулгарната Италия на италианците, които мислят само как да се пенсионират, преди да навършат петдесет, и се възторгват единствено от почивките в чужбина или футболните мачове. Мизерната, невежата, двуличната Италия на дребните хиени, които за да стиснат ръката на някоя холивудска звезда, биха продали дъщеря си в бейрутски бордей, но ако камикадзетата на Осама бин Ладен превърнат хиляди нюйоркчани в планина от пепел, напомняща мляно кафе, се кикотят ехидно: Така-им-се-пада-на-американците. (Тук напомнят другите европейци, но за Европа ще говорим после.) Безпринципната, двуличната, малодушната Италия с корумпираните си, некадърни партии, дето нито умеят да печелят, нито да губят, но са наясно как да наместят тлъстите задници на техните представители в депутатското, кметското или министерското кресленце. Все още Мусолиниевата Италия на черните и червените фашисти, които те подбуждат да се съгласиш с ужасяващата реплика на Енио Флаяно: „В Италия фашистите се делят на две категории: фашисти и антифашисти". И накрая Италия на италианците, които със същия ентусиазъм викат: „Да живее кралят" и „Да живее републиката", „Да живее Мусолини" и „Да живее Сталин", „Да живее папата" и „Да живее първият срещнат". Франция или Испания, стига само да се яде[37]. Онези италианци, които еднакво непринудено преминават от една партия в друга, даже биват избрани за депутати от някоя партия и веднъж станали „почитаеми" (почитаеми?[38]), преминават ъм противниковата партия. Приемат министерския пост от партията съперница. С две думи, Италия на нагаждачите. Боже, колко ме отвращават такива отстъпници! Колко ги мразя, колко ги презирам!

Вярно, отстъпниците не са италиански специалитет. Първенството принадлежи на Франция, където ги наричат girouettes / ветропоказатели, и където от Революцията насам те стигат до непреодолявани, даже непреодолими върхове. Помисли само за техния Exemple-Supreme / най-висш образец, за онзи, когото Наполеон наричал ипе merde dans ип bas de soie / „лайно в копринени чорапи". С една дума, Шарл Морис дьо Талейран-Перигор, епископ на Отун и отлъчен революционер, ту републиканец, ту монархист, веднъж бонапартист, друг път антибонапартист, ту поддръжник на Бурбоните, ту на Орлеанската династия, а накрая умрял на преклонна възраст в леглото си, отново предан на папата… Помисли за самия Наполеон, който като млад минавал за бунтар и казвал за Марат и Робеспиер: Voila mes dieux / „Ето моите богове". Но след този дебют се повишил в император, разпределял европейските тронове на братята, сестрите и приятелите си, възстановил аристокрацията. Спомни си за Барас, Талиен и Фуше, комисари на Терора, извършители на кланетата в Лион, Тулон и Бордо, които по време на Директорията се заели да заговорничат с отървалите гилотината аристократи, и първият изнамерил Наполеон. Вторият го последвал в Египет, третият му служил до последно… Ами Жан Батист Бернадот, който благодарение на Наполеон станал крал на Швеция и като такъв се съюзил с неговите врагове, обявил му война, допринесъл повече от всеки друг за поражението му при Лайпциг. Помисли за Жоашен Мюра, получил в дар от същия августейши покровител и шурей кралство Неапол, а той му изменил през 1814-та, преминавайки към австрийците… И да не забравяме, че през 1815-а точно французите съставили удивителния Dictionnaire des Girouettes / „Речник на ветропоказителите" и продължават да го допълват и преиздават, все по-претъпкан с имена на съвременници. Но това не ме утешава. Всеки изплаква своите сълзи, в отстъпничеството нашата страна изпъква почти колкото Франция, но знаеш ли коя е най-болезнената подробност? Италианците никак не се възмущават, защото са свикнали. Даже се смайват, ако някой остане верен на идеите си. Преди години ми се случи да говоря с един прославен всезнайко и проповедник на демокрацията, и както си бъбрехме, му разказах, че докато съм проучвала корените си, съм открила нещо чудесно: както в майчиния, така и в бащиния ми род никой не е бил член на Националната фашистка партия. И нещо повече: когато една от лелите ми се влюбила в някакъв фашист (безобиден, но фашист) и се омъжила за него, братя и сестри я заклеймили: „Продажница, мръсница, предателка, тежко ти, ако отсега нататък ни продумаш". Обясних му също, че макар да познавам житието на измъчвания ми баща, на изстрадалия ми чичо и на дядо ми, заплашван от черноризците, това потвърждение ме е изпълнило гордост. И знаеш ли какво ми каза онзи проповедник на демокрацията? Каза ми: „Явно са живели в облаците!". А пък аз му отговорих: „Не, господине. Живееха в Бърза помощ или в затвора. Тоест, в съвестта си". Но ако се захвана да изброявам всички Италии, които са ми чужди, недолюбваните от мен Италии, които ме карат да страдам, нямa да ми стигне времето.

И все пак ще опитам. По възможно най-бърз начин, като избера една, и толкова. Например Италия на бившите комунисти, които за четиресет години (би трябвало да кажа даже петдесет, когато започнаха, бях много млада) оставиха безброй синини в душата ми. Нараниха ме със своя деспотизъм, с надменността и арогантността си, с интелектуалния си тероризъм, с навика си да осмиват и охулват инакомислещите. Който не е комунист, бива третиран от тях като глупак и троглодит. Наричат го реакци-онер и даже слуга на американците. (Написано amerikani, а не americani.) С една дума, Италия на червените попове, на триноздревците[39], набързо сменили тона след падането на Берлинската стена. Объркани като пиленца, които вече не могат да се подслонят под крилата на майката квачка, тоест Съветския съюз, се престориха че поставят на изпитание съвестта си. Изплашени като енорийски свещеници, треперещи да не изгубят енорията си, а с нея и придобитите привилегии, се престориха на либерали и даже започнаха да изнасят лекции по либерализъм, толерантност и великодушие. Станаха любезни и днес са заели позата на добродетелни. Като кръщават партиите и съюзите си, използват имена от растителното царство като дъб, маслиново дърво, маргаритка, както и картинка на магаре. Животно, свикнало да надава магарешки рев, а не да символизира интелигентност — за когото го знае. Изкачват се на съблазнителни длъжности. Получават главозамайващи заплати, посещават салоните на нашумели личности. Накрая идват в Ню Йорк, за да си купуват ризи от „Братя Брукс" и чаршафи от „Блумингдейлс", провеждат конгресите си под знака на един англо-американски лозунг, напомнящ реклама на перилен препарат: I care40[40]. Здраве да е, ако работниците, потънали в реките, в езерата от червени знамена, не знаят английски. Здраве да е, ако моят дърводелец — стар и почтен флорентински комунист, не разбира онова І care. Чете го Икар и смята че става дума за Икар, онзи грък, дето му се харесало да лети, но по време на полета му се разтопили крилата, и засрамено ме пита: „Госпожо Фалачи, ама какво общо има Икар?!?". И госпожа Фалачи трябва да му обяснява, че той няма нищо общо, І care не означава Икар, а „засяга ме", и тогава той се ядосва. „Ще ми се да науча кой е тъпакът, измислил тази идиотщина!". Вече дори не ме наричат глупачка, троглодитка, реакционерка и така нататък, нали сега провеждат конгресите си под знака на англо-американски лозунги… Доколкото знам, техният ежедневник вече не ме напада (но скоро ще го направи) с ругатни, неоснователно злорадство, безсрамни клевети, каквито е бълвал върху мен повече от четиресет години във фашистката си рубрика “Будала на деня", после превърнала се в „Пръст в окото". Както и седмичниците на техните запазени енории. А сега ме остави да отворя една скоба, която дължа на самата себее си от трийсет години. Ето я.

* * *

Съблазнено заради репортажите ми от Южен Виетнам през 1967-а и 1968-а година, репортажи от които италианската левица беше на седмото небе, защото изразяваха без половинчати изрази мнението ми за онази полемична война, през 1969-а правителството на Хо Ши Мин ме покани да посетя Северен Виетнам. Естествено, приех, а веднъж оказала се там, не ми трябваше много време, за да разбера, че ако южновиетнамците имаха твърде малко възможности да отидат в рая, то северновиетнамците разполагаха с още по-малко да не свършат в ада. Трагедията ставаше още по-голяма заради тамошния сталинизъм, който ужасяваше даже руснаците. Here old Joseph is far from being dead / „Тук старият Йосиф още не е умрял" — ми казаха тримата съветски пилоти, които втората вечер срещнах в бара на хотел „Метропол" в Ханой. Затова без заобикалки разкрих тази истина. Дотогава никой не го беше правил. (Препрочети статиите на журналистите, били там преди мен: забелязали са същите неща, говорили са със същите хора, понасяли са същите несгоди, но ще видиш, че всички са се включили в хора на пропагандата, дирижиран от режима. Всички.) Разобличих тяхната истина, като разкрих също и неприязънта и незачитането, които Северът изпитваше към Фронта за национално освобождение и по-точно към бойците, нечленуващи в комунистическата партия — католици и будисти. Неприязън и незачитане, които вече бях доловила в Южен Виетнам, докато разглеждах полуголите и зле въоръжени трупове на партизаните, за разлика от добре екипираните и въоръжени на редовните войници, но освен това в Ханой ми ги потвърди през сълзи един ветеран от Виетмин. Madame, Madame, vous пе savez ras comme nous sommes traites ici! / „Госпожо, госпожо, Вие не знаете как се отнасят с нас тук!". Разобличих я също и като разказах за ежедневните страдания, на които кварталните милиции и партийните началници подлагаха народа. Едно от тях — принуждаваха ги да уринират и дефекират отделно, на две различни места. (Това позволяваше на Министерството на земеделието да събира тонове човешки изпражнения, неразредени с урина, и да произвежда много ефикасен тор за отглеждане на ряпа и други зеленчуци.) Последната ми дописка завършваше с описанието на един селянин, който за да се спаси от американските бомби, намираше убежище в нужника, където даже не се радваше на комфорта, на свободата да се разтовари от страха си на едно и също място.

Е, знаеш ли как реагира италианската левица, на която дотогава репортажите ми от Сайгон се нравеха? Като възложи на едно известно комунистическо периодично издание, „Ние жените", да ме накаже с поредица от оскърбителни статии. Статии, описващи ме като негодница и мракобесница, отишла в Ханой само за да оклевети героичния северновиетнамски народ, и които всеки път излизаха под същото заглавие, проснало се на две страници с едър шрифт: „Госпожица Сноб отива във Виетнам".,И търпение, ако подобни гадости ме сполетяха също и откъм чуждестранните цикади. Говоря за Джейн Фонда, холивудската звездичка, поканена от режима на Хо Ши Мин малко след това, насърчавана от неизлечимата си липса на интелигентност, както и заради ужасяващата ѝ мания за публичност, след завръщането си ме обвини в шпионаж за Пентагона и ЦРУ там долу. (Отговорих ѝ да се моли никога да не ме срещне, защото ако се случи, ще я подбера с ритници в задника.) Говоря и за американския военнопленник, когото интервюирах в Ханой. Онзи пилот, старши лейтенант Р. Ф. Фришман, който с нисък трикратен поклон събираше бонбоните, хвърлени му от присъстващите северновиетнамски офицери. Соте-оп-благодаря-соте-оп. Онзи старши лейтенант Фришман, който напираше да ми каже единствено че надзирателите се държат добре с него, даже му дават кюфте от прясно месо; напразно се опитвах да разпаля в него мъничко гордост, като му разказах за неговите сънародници, току-що кацнали на Луната. Онзи старши лейтенант Фришман, пилот, заради когото се скарах зловещо с бонбонените офицери. Който благодарение на мен беше освободен, но след завръщането си в родината ме обвини, че съм съчинила всичко това. Никакви бонбони, никакъв трикратен нисък поклон, никакво кюфте от прясно месо, никакви откровения за полета до Луната. Инструктиран от Пентагона и ЦРУ, които искаха да мине за герой, даже отрече да ме е срещал. Отказа да изслуша и лентата с интервюто, записано и публикувано в нюйоркския седмичник Look. „Не познавам онази жена" — каза. (Същите думи, които президентът Бил Клинтън щеше да изрече след трийсет години пред камерите, за да отрече историйката си с пухкавелката.) Злото няма националност, знайно е. И за да си го припомнят, човешките същества не трябва да избиват хиляди себеподобни в името на Аллах. Затварям скобата, нека се върнем на нашенските цикади.

Не, поне засега не го правят повече. И всички са забравили, че са го правели. Но аз не съм забравила и изпълнена с негодувание, крещя: „Кой ще ми върне онези чети-ресет и повече години обиди, синини в душата, оскърбления на моята чест?". Преди време говорих с един бивш комунист от бившата Италианска комунистическа младежка федерация: организация, от която са излезли всички или почти всички министри, министър-председатели, кметове или управители на области, които представяйки Левицата, тормозят нашата страна. Напомних му, че фашизмът не е идеология, а поведение и го попитах: „Кой ще ми върне онези четиресет години?". А тъй като днес и той се преструва на либерал, на добронамерен и прогресивен, си въобразявах, че ще се извини. Вярвах, че с ръка на сърцето ще ми отговори: „Простете!". Вместо това се изкикоти и отсече: „Съдете ни!". Думи, от които заключавам, че вълкът козината си мени, но нрава не, и благодарение на тях потвърждавам: не, тяхната Италия не е и никога няма да бъде моята Италия.

* * *

Нито пък е Италия на техните противници, нека да е ясно. Не гласувам и за тях, следователно от дълги години не гласувам за никого. Признавам, правя го с мъка — защото да, негласуването е гласуване: законен и оправдан вот, вот, означаващ вървете-по-дяволите-всички. Но също е и най-тъжният, най-трагичният съществуващ вот. Изпълненият с терзание вот на гражданина, който не се припознава в никого, не се доверява на никого и като следствие не знае от кого да бъде представляван, затова се чувства изоставен, измамен, самичък. Самичък като мен. Аз страдам много по време на избори в Италия. Пуша, ругая, повтарям си: „Исусе, лежахме в затворите и умирахме, за да имаме отново право на глас! Другарите ни бяха разстреляни или загинаха в концлагерите. А аз не гласувам…". Страдам, да. И проклинам моята непреклонност, непоколебимост, надменност. Почти завиждам на умеещите да се нагаждат, да се огъват при нужда, с една дума, да се съгласяват с компромисите и да гласуват за някого, който им изглежда не толкова лош като другите. (Затова пък когато има референдум, гласувам. Защото на референдумите не трябва да облагодетелствам мъже или жени, в които не се припознавам и отказвам да бъда представлявана от тях. Там демократичният процес се развива без посредници.

„Искаш ли монархия? Не. Искаш ли република? Да. Искаш ли до къщата си ловци, избиващи птичките? За бога, не. Искаш ли закон, защитаващ личното пространство? За бога, да.") И като казвам това, остави ме да кажа няколко приказчици на лидерите на онези противници.

Приказчици. Многоуважаеми господин Кавалер, знам, че като чуете казаното от мен за бившите комунисти, Вие ще се надуете, ще засияете от радост като щастлива младоженка. Но потърпете малко, моля Ви. Има също и за Вас. Накарах Ви да чакате много, държах Ви на тръни само защото не принадлежите към онези четиресет и повече години горчивини. Според мен Вие наистина сте невинен. Освен това не Ви познавам от около половин век, тоест толкова добре, колкото тях. Вие сте новичък, истинска новост. Появихте се, когато вече не исках да чувам нищичко за политика (свещена за мен дума, ако досега не Ви е станало ясно.) В политиката изникнахте подобно на някои растения, изникващи в зеленчуковата градина или сред цветята, а ти стоиш пред тях и се питаш: „Що за чудо е това? Репичка? Коприва?". Оттогава Ви наблюдавам с любопитство и недоумение, без да мога да реша дали сте репичка, или стрък коприва, и все още мисля, че ако сте репичка, не сте ряпа, а ако сте стрък коприва, не сте голяма коприва. Освен това Вие също подхранвате тези съмнения, като не се вземате прекалено на сериозно. Поне с уста (с очи доста по-малко) Вие все се смеете. Вие се смеете даже когато няма никаква причина за смях, сякаш знаете, че успехът Ви в политиката е чудновата и неоправдана случайност, шега на Историята, необичайно приключение във Вашия прещастлив живот. И като казах това, ми позволете (използвам Вашия начин на говорене, виждате ли) да изложа онова, което не харесвам у Вас. Например липсата на добър вкус и съобразителност. Фактът, че толкова държите да Ви наричат Кавалер. Наистина не става дума за рядка и важна титла, повярвайте ми. Италия произвежда повече кавалери и командори, отколкото простаци и приспособленци. Веднъж един президент на Републиката искаше да включи в онзи куп и мен. За да му попреча, трябваше да го известя, че ако опита, ще подам иск за злепоставяне. А Вие носите тази титла с толкова гордост. Сякаш е златен медал или феодален герб. И тъй като Мусолини също се е обкичвал с нея, а Вие държите на Свободата, титлата „кавалер" ми се струва политическа грешка. Също и комична. А един министър-председател не може да си позволи да бъде комичен. Ако е, взема на подбив страната. Не ми харесва и липсата Ви на такт, даже лекомислието, с което избрахте името на Вашата партия[41]. Име, напомнящо крясъците, с които ни оглушават запалянковците по време на международните футболни мачове. А това ме обижда и натъжава, колкото ме обиждаше и натъжаваше злобата на комунистите. Даже и повече, защото този път раната не е нанесена лично на мен, причинена е на моята Родина. Вие нямате никакво право да използвате името на моята Родина като име на Вашата партия. Родината е родина за всички, също и за Вашите съперници и врагове. Нямате никакво право да отъждествявате Италия с проклетите футболни отбори, с дваж по-проклетите стадиони. За подобна злоупотреба: моят прапрадядо Джобата би Ви извикал на дуел със сабята от Куртатоне и Монтанара. Моите чичовци, с байонетите от Карсо. Баща ми би Ви набил с юмруци, а майка Ми щеше да Ви извади очите. Колкото до мен, щом видя онова име, напомнящо ми международен футболен мач, изпадам в ярост. Но кой Ви го подсказа? Вашият прислужник, Вашият готвач, Вашият шофьор?

И после, не ми харесва липсата на сериозност, която проявявате с лошия си навик да разказвате вицове. Мразя вицовете, божичко, колко мразя вицовете, и считам че един лидер, даже глава на правителство, не трябва да разказва вицове, тоест да прави политика с вицове. Господин кавалер, знаете ли какво означава думата политика? Знаете ли откъде идва? Идва от гръцкото ПОЛ1Т1КН и означава наука за държавата. Означава изкуството да управляваш, да ръководиш съдбата на една нация. Нима Ви се струва, че има нещо общо с вицовете?!? Когато дочуя вашите, страдам дори повече, отколкото страдам заради меденото гласче и хлъзгавите обрати в речта на антипатичния Ширак. Отчайвам се и си мисля: „Исусе! Нима този човек не разбира, че италианците са гласували за него от отчаяние, защото вече не понасяха предшествениците му, защото им беше омръзнало, даже дошло до гуша да бъдат вземани на подбив от тях? Не разбира ли, че би трябвало да запали свещ на Богородица, да се държи сериозно, да направи всичко, за да изглежда достоен за този рядък късмет, дошъл му изневиделица?!?". Накрая не ми харесват някои от съюзниците, избрани от Вас. Зелените ризи на аз-съм-ломбардец, който дори не знае кои са цветовете на трибагреника, и внучетата на онези, дето носеха черна риза. Те казват, че вече не са фашисти; кой знае, може би е вярно. Но аз не се доверявам на хора, идващи от комунистическата партия с думите, че вече не са комунисти, тогава как бих могла да имам доверие на онези, които идват от някоя неофашистка партия с уверението, че вече не са фашисти? А сега да преминем към главното.

Господин Кавалер, сигурно забелязвате, че аз не Ви натяквам за богатството. Не се присъединявам към хора на онези, които виждат в него най-голямата Ви вина. Съвсем не. Според мен да отричаш правото на някой богат човек да влезе в политиката е антидемократично, демагогско, противозаконно. В Италия също е и безкрайно глупаво. По този въпрос всъщност мисля както Алекос Панагулис — когато някой лидер или държавен глава беше богат, той казваше: „По-добре! Така няма да краде. Няма нужда да краде". Освен това толкова възхваляваните Кенеди също бяха и са скандално богати. Аз не Ви натяквам даже и факта, че притежавате три телевизионни канала, дори намирам тревогите на противниците Ви за смешни. Преди всичко защото това за Вас — чак неприлично и патетично благочестив — не представлява опасност. Фактът, че се опитвате да му подражавате, също. Не Ви натяквам и защото другото, толкова успешно и добре ръководено, Ви малтретира по такъв нахален начин, сякаш принадлежи не на Вас, а на партиите с имена от растителното царство. На противниците Ви. Във всеки случай Вашите опоненти до такава степен държат в ръцете си света на телевизионната и книжна информация, така безсрамно облъчват страната с тяхната сектантска пропаганда, че биха сторили добре, ако си мълчат по този въпрос. Не, не, вината, за която Ви упреквам, е друга. Четох, че макар и не толкова изтънчено и сполучливо, Вие сте ме изпреварили в защитата на западната култура. Но когато луксозните цикади Ви се нахвърлиха: расист-расист, се отметнахте. Говорихте или оставихте да говорят за „досадна грешка". Извинихте се смирено на Аллаховите синове. Преглътнахте обидата от техния отказ. Без да обелите дума, понесохте лицемерните укори на колегите Ви от Европа и плесницата на Блеър. С една дума, изплашихте се. А това не е добре. Уверявам Ви, че ако аз оглавявах правителството, щях да ги изям всичките с горчица и господин Блеър не би си позволил да каже онова, което каза на Вас. (Чувате ли ме, господин Блеър? Похвалих Ви и пак ще Ви похваля, че се изправихте срещу осамабинладеновците, както никой друг европейски лидер досега. Но ако играете на вече изтърканите игри дипломация и хитрост, ако разделяте осамабинладеновците от света, на който принадлежат, ако заявите, че нашата цивилизация е равна с онази, която налага чадора и бурката, но пък забранява да се изпие една чаша вино, тогава не сте по-добър от италианските луксозни цикади. Ако не защитавате културата ни, моята култура и Вашата култура, моят Леонардо да Винчи и Вашия Шекспир, ако не се застъпите за него, Вие самият сте луксозна цикада и ще Ви попитам: защо избирате моята Тоскана, моята Флоренция, моята Сиена, моята Пиза, моята Уфици, моето Тиренско море за летните си ваканции? Защо вместо това не изберете безлюдните пустини на Саудитска Арабия, запустелите скали на Афганистан. Имах лошо предчувствие, когато министър-председателят ми беше смъмрен от Вас. Предчувствие, че няма да стигнете много далеч с тази война, че ще се оттеглите веднага, щом тя вече не служи на политическите Ви интереси.)[42]

Освен ако, господин Кавалер, не сте се отказали от справедливата защита на нашата култура заради уважението към онзи Чичо Скрудж, отговарящ на името Негово Кралско Височество принц Ал Уалид, член на саудитското кралско семейство, и доколкото знам, Ваш съдружник в бизнеса. Но в такъв случай Ви напомням, даже натъртвам, че поне половината от саудитското кралско семейство е обвинявано от цялата преса, даже от всички секретни служби, в тайно финансиране на ислямския тероризъм. Напомням Ви, че някои членове на това семейство са свързани с „Рабита тръст": благотворителната организация, поставена от американското министерство на финансите в черния списък с финансовите донори на Бин Ладен, и за която самият Буш говори с възмущение. Напомням Ви, че много от тях имат пръст и във фондацията „Мувафак", друга благотворителна организация, която отново според американското финансово министерство превежда средства на Бин Ладен. Напомням Ви, че до ден днешен огромните капитали на Бин Ладен в Саудитска Арабия не са блокирани, а там Законът няма върховенство — командва кралското семейство. Напомням Ви, че преди двайсет години, когато палестинците ни избиваха по самолетите и на европейските летища, саудитското кралско семейство финансираше щедро Арафат. (Заяви ми го тогавашният министър на петрола Ахмед Ямани, освен това не беше тайна за никого.) Напомням Ви, че в Саудитска Арабия министерството на религията по волята на кралското семейство е поверено на най-екстремистки настроените фундаменталисти, тоест на онези, които са обучавали Бин Ладен. Напомням Ви, че това министерство се грижи за разпространението на фундаменталистките теории, финансира навсякъде по света ислямските университети, тоест джамиите, където младите мюсюлмани трябва единствено да наизустят 6236-те стиха на Корана. (Никаква история, никаква география, никаква философия, математика, физика или химия, никакви политически науки. Само онези 6236 стиха.) Напомням Ви, че студентите в джамиите биват вербувани да станат федаини или муджахидини, войници на Свещената война, и че тази операция (започнала преди двайсет години в Чечня) се провежда преди всичко на африканския континент. Сомалия, Кения и Судан са предпочитаните страни. Напомням Ви го, да, и подозрението, че Вие бихте се лишили от всяко нещо заради уважението към Вашия съдружник Чичо Скрудж ме дразни неописуемо. Направо побеснявам. Господин Кавалер, прав е онзи, който Ви напомня, че да управляваш една страна не е същото, като да ръководиш предприятие или да притежаваш футболен отбор. Вярно, за управлението на една страна всъщност се изискват качества, които Вашите многобройни предшественици никога не показаха, нито пък Вашите европейски колеги проявяват, но и сам Вие не разкрихте. Качествата, притежавани например от Клеменс Венцел Лотар — принц Метерних, Камило Бенсо, граф на Кавур, Бенджамин Дизраели, а в наши дни от Чърчил, Рузвелт и до известна степен от Дьо Гол. Последователност, престиж, познаване на настоящите и отминалите събития. Стил и класа в излишък. И накрая, кураж. Или специално за това последното изисквам твърде много?

Да, може би изисквам твърде много. Защото знаете ли, аз съм родена и израсла сред едно доста необикновено богатство: богатството да сме възпитавани като Боби и кмета Джулиани. А за да се изясня по-добре, ще кажа няколко думи за майка си. О, господин Кавалер, Вие нямате представа коя беше майка ми. Нямате представа на какво научи дъщерите си. (Бяхме само сестри. Никакви братя.) Когато през пролетта на 1944-та татко беше арестуван от нацифашистите, никой не знаеше къде са го отвели. В ежедневника на Флоренция пишеше само, че са го арестували, защото е бил престъпник, продал се на враговете. (Разбирай англо-американците.) Но мама каза: „Аз ще го открия". Тръгна да го търси от затвор на затвор, после във Вила Триете, централата на мъченията, и даже успя да се вмъкне в кабинета на началника. Някой си Марио Карита[43]. Онзи признал, че да, татко е при него, и добавил с язвителен тон: „Госпожо, може да се облечете в черно. Утре сутрин в шест часа съпругът Ви ще бъде разстрелян на Партере. Ние не губим време с процеси". Знаете ли, винаги съм се питала как бих реагирала на нейно място. И отговорът винаги е бил: не знам. Но знам как е реагирала мама. Известно е. Останала за миг неподвижна, като поразена от гръм. После полека вдигнала дясната си ръка. Насочила показалеца си към Марио Карита и с непоколебим глас, говорейки му на „ти" сякаш е неин слуга, отчетливо произнесла: „Марио Карита, утре сутрин в шест аз ще направя това, което казваш. Ще се облека в черно. Но ако си раждан от жена, посъветвай майка си да направи същото. Защото твоят ден ще настъпи много скоро".

Колкото до случилото се после, е, ще Ви го разкажа някой друг път. Засега Ви стига да знаете, че татко не бил разстрелян, дните на Марио Карита свършили скоро, както мама предсказала, а Вашата Италия не е моята Италия. И никога няма да бъде моята Италия.

* * *

Нито пък е ленивата и безмозъчна, хедонистична Италия, която, лишена от идеали, живее в култ към удобствата, а под Свобода разбира Разюзданост. (Ще-правя-каквото-си-искам.) Италия, която не е наясно с понятието „дисциплина", даже „самодисциплина", и като не го разбира, не го свързва с понятието „свобода": не проумява, че свободата е също и дисциплина, даже самодисциплина. Италия, която на смъртното си легло баща ми описваше с думите: „В Италия винаги се говори за Права и никога за Задължения. В Италия се преструват, че не знаят или наистина не знаят, че всяко Право влече след себе си Задължение, а който не изпълнява задълженията си, няма никакви права". И още: „По дяволите, нима съм сбъркал, като съм се бъхтил толкова и бях в затвора заради италианците?". Заедно с тази Италия, оскъдната Италия, нейно следствие. Оскъдна на достойнство, на гордост, на знания и даже на граматика. Например Италия на известните магистрати и депутати, които сякаш никога не са чували да се говори за съгласуване на времената и ни поучават от телевизионните екрани с ужасни синтактични грешки. (Не се казва: „Ако аз бих научил преди две години", добичета! Казва се: „Ако аз бях научил преди две години", магарета! Не се казва: „Магазина е затворен", неграмотници! Казва се: „Магазинът е затворен", малоумници!). Италия на учителите и учителките, на професорите и професорките, от които получавам писма, а в тях синтактичните грешки се преплитат с правописни. Затова ако ти се случи секретар, който е бил техен ученик, ще попаднеш на съобщение, приличащо на това пред очите ми. „Госпожо, Вашата приятелка казва, че е във Чикаго." Италия на студентите в университетите, даже на дипломиралите се вече, които заменят Мусолини с Роселини-съпругът-на-Ингрид-Бергман, Чайковски с Троцки, Наполеон с прочутия коняк. А пък ако ги попиташ какво се е случвало в Дахау и Маутхаузен, отговарят: „Произвеждали са сапун". И за бога, не ги питай кои са били карбонарите, защото ще ти отговорят: „Онези, дето са продавали въглища". Не ги питай кои са били Силвио Пелико, Карл Алберт, Масимо д'Азелио, Федерико Конфалониери, Джиро Меноти или Пий IX. Нито пък кой е бил Кавур, кой Виктор Емануил II, кой Мацини, що за движение е било „Млада Италия". Само ще те зяпат с изгаснали зеници и увиснал език. Най-много някой да е дочул името на Гарибалди (онзи-дето-пиел-марсала), а благодарение на един филм с Марлон Брандо друг ще си спомни, че Наполеон не е коняк, ами генерал, после император и съпруг на някоя си Жозефина. В замяна на това знаят да се дрогират, в събота вечер да си пилеят времето в дискотеките, да си купуват джинси, струващи колкото месечната заплата на работник. Знаят как до трийсетата си година да бъдат на издръжка от родителите, които, още по-некадърни от тях, са им подарили телефонче още на девет години, мотопедче на четиринайсет, автомобил на осемнайсет. Всъщност ако потърсиш друг секретар на мястото на онзи, дето пише е-във-Чикаго, и попиташ кандидата на двайсет и седем години какво е работил досега, той ще ти отговори: „Момент да помисля. Ах, да, преди работех като треньор по тенис. Аз играя добре тенис". Знаят също да се тълпят по митингите на един папа, който според мен изпитва огромна носталгия по светската власт и скришом я упражнява с голямо умение. Знаят и да прикриват лицето си зад качулка, за да се забавляват, като играят ролята на бунтари по време на демокрация, когато ги няма Карита, Пиночет и екзекуционните взводове. Безстойностни революционери. Наследници на онези от 1968-а, които вдигаха врява в университетите, а днес управляват „Уолстрийт" или Борсата в Милано. Подобни неща ме отвращават жестоко, защото гражданското неподчинение е нещо сериозно, а не повод за забавление или начин да правиш кариера. Благоденствието е завоевание на цивилизацията, а не претекст да живееш на аванта. Аз започнах работа шестнайсетгодишна, на осемнайсет си купих велосипед и се почувствах като кралица. Баща ми е работел от деветгодишен. Майка ми — едва дванайсет-годишна. И няколко дни преди да умре, ми каза: „Отивам си доволна, че съм видяла изкореняването на толкова несправедливости". Ех! Клетата ми майка вярваше, че щом като децата вече не са принудени да работят, всичко си е дошло на мястото. Вярваше, че със задължителното училище и достъпните за всички университети (чудо, останало непознато и неразбираемо за нея) младите научават неща, които тя не беше научила, но много би искала да знае. Мислеше, че е победила, мислеше, че сме победили. Добре поне че умря, преди да разбере заблудата и грешката си! Защото ние загубихме, драги мой, загубихме. Вместо образовани младежи разполагаме с магаретата, за които говорех. И си спести репликата не-са-такива-всичките, има-също-и-добри-студенти, сериозни-дипломирани, отлични-момчета-и-момичета. Знам добре, че има. Оставаше и да няма. Но са малко, уви. Твърде малко. И това е още една причина синовете на Аллах да имат силни карти в ръцете си и у нас, а като продължаваме по този начин, ще имат все повече.

Колкото до цикадите, с които започнах своята безутешна реч, включването им в списъка ми изглежда колкото естествено, толкова и излишно. Онези цикади, които, пременени в крак с модата като идеолози, всичколози, журналисти, писатели, коментатори, актьори, певци, психиатри, духовници и проститутки, говорят само неща, нужни им да влязат или да останат във висшите политически и интелектуални кръгове и да се наслаждават на произтичащите привилегии. Онези меланхолични създания, които се заблуждават, че ръководят общественото мнение чрез телевизионните екрани. Онези фалшиви прогресисти, дето оправдават безобразията на ретроградния ислям и така оскверняват самото значение на думата „прогрес". Онези мними християни, които интригантстват с последователите на Мохамед и така опетняват самия смисъл на думата „християнство". Онези насекоми, онези паразити, които заради циничната облага замениха евангелията и марксизма с конформизма на политическата коректност. Конформизмът или по-точно гаврата, която в името на Братството (sic) проповядва Мир, а после възхвалява касапниците, извършени от Аллаховите синове. Която вижда в Саддам Хюсеин жертва на Америка, а в Бин Ладен освободител. Конформизмът, или по-добре измамата, която в името на Хуманността (sic) почита нашествениците и сипе удари върху защитниците, оправдава престъпниците и осъжда жертвите, опрощава всичко на палестинците и нищо на израелците. Конформизмът, или по-добре демагогията, която в името на Равенството (sic) отрича заслугите и успеха, ценностите и конкуренцията. И като ги отрича, слага на едно ниво една симфония на Моцарт и някаква гадост наричана „рап", ренесансов дворец и шатра в пустинята. Конформизмът, или по-добре лицемерието, което в името на Справедливостта (sic) премахва думи от речника и нарича метачите „екологични оператори", прислужничките „семейни сътруднички", разсилните в училищата „непреподаващ персонал", слепците „незрящи", глухите „нечуващи", куците „трудно придвижващи се". А пък хомосексуалистите са gay. Английска дума, означаваща весел, радостен, игрив, жизнерадостен, но за бога, занапред няма как да бъде използвана в това си значение. Конформизмът или по-точно подлостта, която в името на Многообразието (sic) нарича „местен обичай" обрязването, тоест жестоката практика, налагана от много мюсюлмани на младите момичета, за да не изпитват удоволствие от сексуалните отношения. Конформизмът, или по-точно мазохизмът, който в името на Безпристрастността (sic) приписва на исляма първенството в познанието, тоест в постиженията на знанието, творчеството, откривателството. И знаеш ли последното? Жан дьо Лафонтен не е написал басните си, вдъхновен от Езоп, а защото плагиатствал: бил прочел някакви индийски разкази, преведени на френски от арабин на име Ибн ал Мукафа[44]. И накрая конформизмът, който в името на Цивилизацията (sic) позволява на непочтени малограмотници да променят, фалшифицират, употребяват в своя полза значението на думата „расизъм". Тези шарлатани даже не познават етимологията ѝ. Не разбират, че думата „расизъм" произлиза от думата „раса". Не схващат, че тя е свързана с етнически сходства и соматични особености, а не с религиозните вярвания. И въпреки това я експлоатират толкова безсрамно, че е безполезно да им привеждаш сбитото съждение на много афроамерикански интелектуалци: Speaking of racism in relation to a religion, not a race, is a big disservice to the language and to the intelligence. / Да се говори за расизъм във връзка с религия, а не с раса е в голяма вреда за езика и за интелигентността". Още по-безполезно ще е да попитам: „Ами атеистите като мен към коя раса принадлежат?".

Безполезно е, защото в най-добрия случай ще реагират като глупака от любимата пословица на Мао Дзедун: „Когато посочиш Луната с пръст, глупакът поглежда и вижда пръста, не Луната". Нищо че понякога виждат Луната, и още как. Търпение, ако в глъбините на тяхното безкрайно дребно съзнание мислят точно като мен, но понеже нямат необходимия кураж да вървят срещу течението, се преструват, че виждат пръста. Затова кажи ми, моля те кажи ми, с тези ли хора искаш да празнословя, когато не одобряваш моето мълчание, затворената ми врата? Сега даже ще залостя затворената врата! Ще купя хапливо куче и да са благодарни на Господ, ако увеся табелка с надпис Cave сапет[45] на решетката пред залостената врата. Знаеш ли защо? Защото разбрах, че някои суперлуксозни цикади скоро ще дойдат в Ню Йорк. Ще пристигнат на ваканция, за да посетят новия Херкулан и новия Помпей, или несъществуващите вече кули. Ще вземат луксозен самолет, ще се настанят в луксозен хотел, „Уолдорф Астория", „Четири сезона" или „Плаза", където нощувката никога не пада под шестстотин и петдесет долара, тоест милион и половина лири, и едва оставили куфарите, ще хукнат да разглеждат развалините. Ще фотографират останките от разтопена стомана с техните прескъпи фотоапарати, ще щракат внушаващи снимки, за да ги показват в салоните на столицата. Ще тъпчат мляното кафе с прескъпите си обувки от два милиона за чифт и знаеш ли какво ще направят после? Ще отидат да си купят противогази, тук ги продават на онези, които се опасяват от химическа или бактериологическа атака. Разбираш ли, много е шик да се върнеш в Рим с противогаз, купен в Ню Йорк заради химическа и бактериологическа атака. Позволява ти да се хвалиш, да кажеш: „Знаеш ли, в Ню Йорк рискувах живота си!". Позволява също да лансираш нова мода. Модата на опасните ваканции. Първо измислиха интелигентните ваканции, те, дето не притежават и капка интелигентност, а сега ще измислят опасните ваканции. Те, които треперят пред опасностите като лист трепетлика. Лошото е, че цикадите от другите европейски страни правят абсолютно същото. Ето какво имам да кажа на тях.

* * *

Драги английски, френски, немски, испански, холандски, унгарски, скандинавски и така нататък цикади, амин: не ликувайте прекалено заради ругатните ми срещу Италия, която не е моята Италия. Вашите страни съвсем не са по-добри от моята. Десет случая от десет са плашещи копия и всичко, казано от мен за италианците, важи също и за вас, защото сте замесени горе-долу от същото тесто. В това отношение наистина принадлежим на едно голямо семейство… С еднакви прегрешения, коварства, лицемерия. С еднакви заслепления, дребнавости, предразсъдъци. Едни и съши недобросъвестност, приспособенчество, интелектуален тероризъм. Еднаква е демагогията, представяна като демокрация, разюздаността, обявявана за свобода, лъжата за истина. Еднаква е липсата на гордост от собствената култура, водеща до неспособност или отказ да бъде защитавана. Еднаква е безсъвестността, с която покровителствате или направо подкрепяте Бин-Ладеновия кръстоносен поход наопаки. За да си дадем сметка, е достатъчно да хвърлим един поглед на този фалирал финансов клуб, наричан Европейски съюз: не е ясно за какво служи, освен да узаконява антиамериканизма и така да разцепва на две Запада, да ни налага една глупост, наречена обща валута, да плаща прекомерни и незаслужени заплати (необложени с данъци) на членовете на своя негоден и безполезен Парламент. Както и да дразни хората с популистките си глупости. Например глупостта да зачеркне седемдесет кучешки породи. („Всички кучета са еднакви" — остроумно коментира антроположката Ида Мали.) Или глупостта да уеднакви всички седалки в самолетите. („Всички дупета са еднакви" — добавям аз.) Този Европейски съюз, който винаги говори на английски и френски, но никога на италиански, фламандски, испански, финландски, шведски или де да знам какъв, и където командва единствено столетният чифт, наричан Франция-Германия, толкова скъп на Наполеон. Този Европейски съюз, който приютява петнайсет, но някои говорят за двайсет милиона мюсюлмани — все враждебни, неблагодарни, арогантни и чужди на нашия начин на живот. Освен това хиляди от тях са терористи, кандидат-терористи или подготвящи се за такива. Този Европейски съюз, който не се свени да съглашателства с арабските страни, чийто петрол служи за финансиране на Ал Кайда, и който за да натъпче в джоба си мръсните петродолари, скришом продава нашите банки, търговски предприятия, хотели, вековните ни палати. Този Европейски съюз, който се осмелява да говори за „културни прилики между Запада и Близкия изток". Културни-прилики?!? Ама че палячовци и малоумници, къде са тези културни прилики?!? В Мека? Във Витлеем, Дамаск, Бейрут? В Найроби, Джакарта, Рияд? В Багдад, Техеран, Кабул?

Когато бях много млада, на около седемнайсет години, често мечтаех за обединението на Европа. Идвах от една война, в която италианци и французи, италианци и англичани, италианци и финландци, италианци и руснаци, италианци и гърци, италианци и германци, германци и французи, англичани, поляци, холандци, датчани, руснаци и така нататък се бяха избивали помежду си, спомняш ли си? Втората световна война, проклетата, гадната. Отдаден изцяло на новата борба, баща ми възхваляваше европейския федерализъм, миража на Карло и Нело Росели, и провеждаше митинги. Говореше на тълпите, прогърмяваше: „Европа, Европа, трябва да изградим Европа!". Изпълнена с ентусиазъм и доверие, аз го следвах, както го следвах, докато прогърмяваше: „Свобода, свобода!". Заедно с мира, дотогава невъобразим и невкусван, започвах да опознавам дотогавашните си врагове. Германците. И като ги виждах без униформа, без пушка, без картечница, без оръдия, си мислех: „Божичко, те са същите като нас. Обличат се като нас, ядат, пият и спят като нас, обичат поезията и музиката като нас, молят се или не се молят като нас. Като мен. Възможно ли е тогава да са ни сторили толкова зло? Възможно ли е да са ни преследвали, тероризирали и убивали толкова много?!?". А после си казвах: „Но и ние им причинявахме зло, и ние ги убивахме!". И с тръпка на ужас се питах дали по време на Съпротивата самата аз съм причинила смъртта на някой германец. Например като съм носела оръжие на партизаните. Като съм им предавала съобщение, указващо пътя на някой конвой, за да го нападнат. Като съм разпръсквала пирони по провинциалните пътища, за да спукат гумите си и да свършат по урвите… Питах се, и още как. И като си отговарях: „Вероятно да", „Сто на сто", изпитвах нещо като срам. Чувствах се сякаш съм се сражавала през Средновековието, когато Флоренция и Сиена воювали помежду си и водите на Арно почервенявали от кръв. Кръвта на флорентинците и кръвта на сиенците, принадлежащи на една и съща земя. Които говорели един и същи език. Живеели рамо до рамо, тоест на седемдесет километра разстояние. После с друга тръпка, този път тръпка на неверие, оспорвах гордостта си, че съм била войник на моята родина и заключавах: „Стига! Татко е прав, стига! Европа, Европа, трябва да изградим Европа!".

Е, италианците от Италиите, които не са моята Италия, твърдят, че Европа е изградена. Германците, французите, англичаните, испанците, холандците, поляците, унгарците, шведите и така нататък, с една дума, другите членове на Голямото семейство също го потвърждават. И ако си помислиш за нашето наследство от братоубийствени войни, кървави съперничества, жестоки хегемонии, си склонен да се съгласиш с тях. Но за мен Европа означава Западът. Означава културата, към която принадлежа, цивилизацията, изпълваща ме с гордост. А този циничен Финансов клуб, който не защитава тази култура и цивилизация, даже я продава, за да си натъпче в джоба мръсните петродолари, тази жалка говорилня, която дрънка за културни-прилики-с-Близкия-изток, за да се подмилква и кани нашествениците, този негоден Европейски съюз, който с петнайсетте, а според някои двайсетте милиона мюсюлмани се превръща в провинция на исляма, не е Европа. Той е самоубийството на Европа.

* * *

Коя е тогава моята Европа, коя е моята Италия? Божичко, първият въпрос е труден. Откакто се превръщаме в провинция на исляма, думата Европа ми напомня репликата, с която през XIX век австриецът Метерних унижавал нашите патриоти от Рисорджименто: „Италия не съществува. Италия е само едно географско понятие". Виж ти… Въпреки очевидния и същностен интерес, който го е подтикнал да каже подобна глупост, винаги съм се питала дали Метерних не е бил ръководен от своя дяволски вкус към парадокса. Италия никога не е била само географско понятие. Дори когато е вехнела, разделена на държави и държавици, разпокъсана на парчета като печено пиле, е била обединена като чувствителност и култура страна. От Алпите до Йонийско море се е говорело, пишело и мислело на италиански и нашите корени са се впивали в общия хумус. Европа — не. Добре, когато казвам, че Европа означава Западът, че за мен Европа е културата ми по принадлежност, цивилизацията, с която въпреки многобройните ѝ недостатъци се гордея, аз я изразявам в конкретен образ. Признавам ѝ една идентичност, която надхвърля отличителните географски характеристики на континента, разположен между Атлантика и Средиземно море, между Черно и Норвежко море. Но тази идентичност, този образ произтича от минало, за което винаги и неуморно ще говоря. Минало, водещо началото си от Древна Гърция и Древен Рим, за да продължи после с християнската революция, оклеветеното Средновековие, Възраждането, Просвещението, борбите за свобода и равенство, завоеванията на модерното общество. Минало, което не можем да оставим настрана, но въпреки това днешна Европа го отрича, опитва се да го затъмни, като започва от християнството, нищо че сме пропити от него. Но даже християнството не стига, за да амалгамира бъркотията от езици и мозайката от държави, съставящи Европа. Дори то не стига, за да направи Европа компактна материя като другото лице на Запада — Съединените американски щати. Знаеш ли защо? Защото хумусът, в който впиваме нашите корени, никога не е същият. Образуван е от различни елементи, често пъти в контраст помежду си. (Ще се съгласиш, че между норманите и каталунците, или между парижаните и сицилианците има повече различия, отколкото би могло да има между торинците и неаполитанците, както и между миланците и жителите на Пулия.) Но преди всичко не е хумус с еднороден език. Европа говори френски, английски, немски, испански, италиански, гръцки, холандски, малтийски, шведски, датски, норвежки, унгарски, португалски, финландски, чешки, полски, словашки, български, румънски, литовски, естонски, латвийски и така нататък. И всеки от тези езици представлява отделна родина. Отделна натура, отделна история, отделно наследство от идеи, навици и чувства, значи съкровище за опазване. Родината не е мнение. Нито само едно знаме и толкова. Родината е верига, съставена от много звена, намиращи се в нашата плът и душата ни, в нашата генетична памет. Тя е връзка, която не може да бъде изскубната като някой нежелан косъм.

Американците казват, че може. За да го покажат, късат веригата, пренасят старите знамена в знамето с петдесет звезди и като говорят един език, тоест същия език, се вписват в цялото. Забравят родината, която са напуснали, превръщат се в американци. Аз-съм-американец. Но въпреки че Америка е неповторим феномен, защото е изникнала на един почти безлюден континент без минало и без развита цивилизация, винаги идва моментът, в който аз-съм-американец се превръща в аз-съм-китаец, или аз-съм-италианец, аз-съм-африканец и така нататък. Винаги идва моментът, когато американецът разбира, че веригата не е скъсана. Че дори говорейки един език, тоест същия език, мисли и чувства на езика на изоставената родина. Впрочем Съветският съюз се опита да направи същото, което прави Европейският съюз. Отмени родините и съедини мъжа от Москва с мъжа от Одеса, жената от Петербург с жената от Самарканд, създаде една Свръхродина. Свръхдържава, Свръхнация. Но едва рухнала комунистическата идеология, всички се разединиха и издигнаха старите знамена. Затова на онези, които претендират, че повтарят неповторимия американски феномен в Европа, ще кажа: никога няма да успеете. Вашата Свръхродина, вашата Свръхдържава, вашата Свръхнация, поддържана в единство само от идеологията на парите, ще се разпадне както Съветският съюз. Ние можем да направим само онова, за което говореше баща ми, тоест едно голямо семейство, то ще ни попречи да воюваме помежду си и да се избиваме помежду си подобно на Флоренция и Сиена, или както по време на Първата и Втората световна война. (А това не е малко.) Лошото е, че в семействата някой винаги иска да командва другите, налага своята хегемония както Франция и Германия правят в Европа. А други извършват предателство. Водят врага вкъщи, продават себе си, децата и братята си на нашественика. Днешна Европа представлява точно това, ето защо на първия въпрос отговарям: Желаната от мен Европа е пълна противоположност на действителната. И ще продължи да бъде, докато рухне като кула от карти, от лъжи и измами.

Колкото до втория въпрос, отговорът е кратък. Защото той засяга мама, а тя остава мама дори да се държи зле. Дори да участва в предателство. Дори да те кара да страдаш. Затова с цената на това да изглеждам високопарна или наивна, отговарям: Лесен е, драги мой, лесен. Мечтаната от мен Италия е една Италия, която се противопоставя на чуждите за мен Италии, една идеална Италия. Смела, достойна, сериозна, Италия, която не се предава на неприятеля. Не се плаши от онези, които отварят портите пред врага, не се оставя да бъде изнудвана и не се кретенизира заради гадостите на политическата коректност. Която е горда със своята идентичност и поздравявазнамето в зелено, бяло и червено с ръка на сърцето, а не на задника. Италия, за която мечтаех, когато бях момиче и нямах прилични обувки, но вярвах в едно по-добро бъдеще. И знаеш ли какво ще добавя? Ще добавя, че като си помисля добре, тази Италия не е една идеална Италия. Тя е Италия, която въпреки всичко съществува. Накарана да млъкне, осмивана, подигравана, клеветена, но съществуваща. Затова тежко му на онзи, който ми я засегне. Тежко му на онзи, който ми я завземе, тежко му, който ми я отнеме. Защото (ако не си разбрал досега, го повтарям още по-ясно) дали ще я завземат французите на Наполеон, австрийците на Франц Йосиф, германците на Хитлер, или съучастниците на Бин Ладен, за мен е едно и също. Дали ще я завземат с оръдия или гумени лодки, idem[46].

Спирам. Казах, каквото имах да казвам. Гневът и гордостта ми го вмениха в дълг. Чистата съвест и възрастта ми го позволиха. А сега стига. Точка.

Ориана Фалачи

Ню Йорк, септември 2001

Бележка на италианския издател

Първото издание на „Гневът и гордостта" се появява в италианските книжарници на 12 декември 2001-ва, три месеца след 11 септември и след публикацията в „Кориере дела сера" от 29 септември на статията, представляваща сърцевината на книгата. В дългия предговор, по желание на самата Фалачи, в курсив — за да може читателят да схване по-добре различните периоди в написаното, авторката коментира задълбочено предизвиканите от статията реакции. Текстът е обогатен с дълги пасажи и епизоди, които заради липса на място не са били включени на страниците на „Кориере".

Ориана Фалачи работи с обичайното си увлечение при подготовката на книгата, като определя формата и преглежда коректурите от Ню Йорк, обсъжда с графичните дизайнери странирането, вмъкнатите пояснителни бележки, избира цвета на корицата и шрифта за името на автора и заглавието.

След първоначалното издание с тираж 200 000 екземпляра следват пет допечатки по 100 000 екземпляра всяка: 700 000 екземпляра само за две седмици, темпото на продажба е изключително. Допечатките следват през годините и до края на 2004-та вече са трийсет и шест, продадени са повече от един милион екземпляра. През декември 2004-та книгата е издадена като част от трилогия, съдържаща още „Силата на разума" и „Интервю със себе си. Апокалипсис'”, от която до днес са издадени над 200 000 екземпляра.

Успехът в Италия и дебатите около идеите на Фалачи, разпространявани гръмко от медиите и чрез интернет, имат международен отзвук, довел през следващите месеци до шестнайсет преводни издания в чужбина. Авторката лично редактира френския, английския и испанския превод. По нейно желание чуждестранните издания имат еднаква корица, с надписи в златножълто на тъмночервен фон.

Книгата е международен бестселър, на първите места в класациите на всяка страна, често в центъра на жестоки полемики. Ориана Фалачи отговаря на френските си критици на страниците на „Кориере дела сера" от 8 юни 2002-ра[47]. Във връзка с публикуването на американското издание Фалачи провежда изключителна беседа в Американския предприемачески институт във Вашингтон, публикувана изцяло в „Кориере дела сера" от 26 октомври 2002-ра[48].

Бележки

1

Луций Квинкций Цинцинат е древноримски патриций, консул и диктатор, известен с това, че е водил живот на фермер. — Бел. ред.

2

От латински — убежище за грешниците. Това е една от католическите титли на Света Богородица. — Бел. ред.

3

Държава, съществувала за кратко през 1849 г, в Централна Италия, след като за кратко властта в Рим преминала от ръцете на папата в ръцете на републиканско правителство. — Бел. ред.

4

Държава, съществувала за кратко през 1849 г, в Централна Италия, след като за кратко властта в Рим преминала от ръцете на папата в ръцете на републиканско правителство. — Бел. ред.

5

От английски — Издъхнали преди разцвета на живота/ Нима ще каже някой, че са умрели твърде скоро?/ О, вие скърбящите, престанете със сълзите/ Такива дела надживяват годините. — Бел. прев.

6

Легендарен герой от ранната история на Древен Рим. Известен е с невероятната си издръжливост на болка. — Бел. ред.

7

Майката на братята Тиберий и Гай Гракх е Корнелия Африкана — жена, смятана за пример за праведна римлянка. — Бел. ред.

8

Става въпрос за статията „Гневът и гордостта", написана за вестник „Кориере дела сера" на 29 септември 2011-а. — Бел. ред.

9

Прякор на Силвио Берлускони. — Бел. ред.

10

Латинска сентенция, гласяща: Тъй преминава световната слава. — Бел. ред.

11

Правилното изписване е Усама. Него избрах в първото издание на тази книга, но в ежедневната употреба Усама се превърна в Осама. Малко хора вече използват изписването Усама и за яснота променям У в О. — Бел. авт.

12

Политическа система, в която властта е в светски ръце и съществува разделение между религия и държава. Още позната като секуларизъм. — Бел. ред.

13

Лявоцентристка политическа партия, съществувала в Италия от 1995 г, до 2007 г. — Бел. ред.

14

Крепост в арабския свят. — Бел. ред.

15

Противопоставящи се политически течения в Централна Италия През 12-и и 13-и век. Причина за разделението им бил конфликтът между пялата и Свещената римска империя. — Бел. ред.

16

„Пълните произведения на Мадам дьо Лафайет". — Бел. ред.

17

„Пълните произведения на Молиер". — Бел. ред.

18

Едно от имената на Рая. На арабски означава „градина”. — Бел. ред.

19

Кмет на Ню Йорк от италиански произход, управлявал града през 30-те и 40-те години и известен с това, че е помогнал за възстановяването му след Голямата депресия. — Бел. ред

20

“Ето Човекът!" — това са думите, използвани от Пилат Понтийски, о показва вече измъчвания Христос на разгневената тълпа. — Бел. ред.

21

Цитат от встъплението на Декларацията за независимост на САЩ, написано от Томас Джеферсън. — Бел. ред.

22

Ориана Фалачи пропуска работата на османския архитект Мимар Синан, който освен джамии и дворци строи и мостове, като Вишеградския мост в Босна и моста на Мустафа паша при Свиленград. Пример за османска архитектура е и Дяволския мост край Ардино. Османски архитекти поддържат, поправят и реставрират древни римски акведукти в градове като Константинопол, Кавала и Сяр. — Бел. ред.

23

Всъщност Галилей е първият, който използва телескоп за астрономически изследвания. Подобни уреди са били известни още преди това в Нидерландия и се смята, че са изобретени от Ханс Липерсхей. — Бел. ред.

24

Тук Ориана Фалачи преувеличава. Исландия никога не е била под ислямска власт. Ислямът в Африка се разпространява около Сахара, покрай бреговете на Индийския океан и в части на Западна Африка, но никога не се налага трайно в големи райони на Централна и Южна Африка. — Бел. ред.

25

„Капиталът" на Карл Маркс — Бел. ред.

26

Ориана Фалачи говори за разделението на света на „Дар ал Ислям" — къщата на исляма, и „Дар ал Харб", което се превежда като къщата на войната, също известна и като къщата на Запада или къщата на езичниците. Това разделение обаче не съществува в Корана, а е дело на ислямски юристи, работили поне век след Мохамед — по време на големите завоевания на Халифата. — Бел. ред.

27

Хора, приели нова религия. — Бел. ред.

28

Споменатото интервю с Хомейни можете да прочетете на български език в сборника с текстове на Ориана Фалачи „Корените на омразата”-в превод на Иво Йонков, издаден от „Сиела" през 2016 г. — Бел. ред.

29

Роман на Ориана Фалачи, издаден през 1975 г. Написан е като писмо от майка към все още нероденото ѝ дете. Романът показва трудния избор, пред който е поставена героинята — избора между това да се грижи за детето, което е заченала неочаквано, и това да продължи кариерата си. — Бел. ред.

30

От английски — „американска мечта", и „Америка — земята на възможностите". — Бел. ред.

31

Християнско движение, възникнало през Средновековието. Неговите последователи по-късно станали част от протестантската Реформация. — Бел. ред.

32

Енрико Берлингуер — един от най-известните лидери на Италианската комунистическа партия. След като се дистанцира от влиянието на Съветския съюз, той започва да бъде смятан за идеолог на една нова, по-Умерена форма на комунизъм, известна като еврокомунизъм. — Бел. ред.

33

Така е наричано обединението на Италия в една държава през 19-и век. — Бел. ред.

34

От английски — статус на известна личност. — Бел. ред.

35

„Бог да благослови Америка" — американска патриотична песен — Бел. ред.

36

Италианско антифашистко движение. — Бел. ред.

37

Francia o Spagna purche se magna. Израз, приписван на Франческо Гуичардини (1483–1540), флорентински политик и дипломат. Докато монархиите на Франция и Испания си съперничат за надмощие в Европа и Новия свят, принцовете и херцозите — тогавашната италианска политическа класа, се поставят на разположение на едната или другата сила с цел да запазят властта в дребните си владения. — Бел. прев.

38

Onorevole — почитаем, уважаем, но също и депутат в италианския парламент. — Бел. прев.

39

Trinahciuto — човек с три ноздри. Неологизъм, появил се в ит, печат през 1947-а година. Изкован от Джованино Гуарески, журналист и писател, като хумористична критика на Левицата. Третата ноздра няма същите функции като другите две, а служи през нея да излезе мозъкът, а мястото му да бъде заето от партийните директиви. — Бел. ред.

40

От английски — „Мен ме е грижа". — Бел. ред.

41

Става дума за Forza Italia (Напред, Италия) — дясноцентристката Партия на Силвио Берлускони. — Бел. ред.

42

Тъй като Тони Блеър никога не направи очакваното от мен през декември 2001-ва, публично му поисках извинение през март 2003-та. Това стана чрез една статия, написана от мен, за да споделя съмненията и безпокойствата си около войната в Ирак, а в същото време да изразя негодуванието си от фалшивите пацифисти, които, заслепени от своя антиамериканизъм, никога не казваха и дума против Саддам Хюсеин. Статията се появи на много езици и в много вестници, между тях и лондонския „Таймс". Това е откъсът, съдържащ извиненията: „Апропо: трябва да Ви помоля за извинение, господин Блеър. Нужно е, доколкото в книгата ми „Гневът и гордостта" бях несправедлива с Вас. Заблудена заради един Ваш изблик на любезност по адрес на ислямската култура, написах, че сте само една цикада сред цикадите и куражът Ви няма да е дълготраен, а когато вече няма да служи на политическата Ви кариера, ще забравите за него. Но Вие жертвате политическата си кариера заради собствените си убеждения. С безупречна последователност. Наистина съжалявам заради моите съмнения отпреди година и половина, оттеглям също и лошите думи, утежняващи несправедливостта: „Ако нашата култура има същата значимост като онази, налагаща носенето на бурка, защо прекарвате ваканциите си в моята Тоскана, а не в Саудитска Арабия или в Афганистан?". Затова сега Ви казвам: елате, когато пожелаете, господин Блеър. Моята Тоскана е и Ваша Тоскана, моят дом е и Ваш дом. My Tuscany is your Tuscany and my home is your home". — Бел. авт.

43

Carita (ит.) — милосърдие, милост, пощада, човещина. — Бел. прев.

44

Казва го мароканският романист, от когото благодарение на една статийка, публикувана в Италия, научих, че моята липса на симпатия към исляма се дължи на понесените от мен срамни неуспехи с мъже мюсюлмани. (Има предвид сексуални и сантиментални.) Отговарям му, че хвала богу, сексуални и сантиментални отношения с мюсюлмани никога не съм имала. Според мен в мъжете мюсюлмани има нещо, което отблъсква жените с добър вкус. Също така му напомням, че неговото зловещо въображение и влечението му към клеветата напълно доказват презрението на исляма към жените. В неговия случай отвръщам със същото презрение, от цялото си сърце. — Бел. авт.

45

Внимание, куче! — Бел. ред.

46

От латински — все същото. — Бел. ред.

47

Публикуван в сборника „Корените на омразата" със заглавие „И все пак не съм ядосана на Франция". Сборникът е издаден на български език през 2016 г, в превод на Иво Йонков. — Бел. ред.

48

Беседата е включена в сборника „Корените на омразата" със заглавие „Wake up, Запад, събуди се!". — Бел. ред.

Content

Фалачи Ориана Гневът и гордостта

Ориана Фалачи Гневът и гордостта

Към читателите

Бележка на италианския издател

Бележки