Пьоч Оливер

Дъщерята на палача

Оливep Пьоч

Дъщерята на палача

В памет на Фриц Куизъл

На Никлас и Лили –

В другия край на родословната линия

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

Якоб Куизъл – палач на град Шонгау

Симон Фронвизер – син на градския лекар

Магдалена Куизъл – дъщеря на палача

Ана-Мария Куизъл – съпруга на палача

Георг и Барбара Куизъл (близнаци) – по-малки деца на палача

Бонифаций Фронвизер – градски лекар

Марта Щехлин – акушерка

Иозеф Гример – колар

Георг Риг – колар

Конрад Вебер – енорийски свещеник

Катарина Даубенбергер – акушерка от Пайтинг

Ресъл – слугиня в странноприемница "Златната звезда"

Мартин Хюбер – колар, предводител на групата от Аугсбург

Франц Щрасер – кръчмар от Алтенщат

Клеменс Крац – бакалин

Агате Крац – съпруга на бакалина

Мария Шрефогъл – съпруга на градски съветник

Граф Волф Дитрих фон Сандицел – наместник на курфюрста

Градска управа

Йохан Лехнер – съдебен секретар

Карл Земер – първи бургмистър и собственик на странноприемница "Златната звезда"

Матиас Аугустин – член на Вътрешния съвет

Матиас Холцхофер – бургмистър

Йохан Пюхнер – бургмистър

Вилхелм Харденберг – надзорник на приюта "Свети Дух"

Якоб Шрефогъл – грънчар, свидетел на процеса

Михаел Берхтхолт – пекар, свидетел на процеса

Георг Аугустин – колар, свидетел на процеса

Деца

Софи Данглер – сираче под настойничеството на тъкача Андреас Данглер

Антон Крац – сираче под настойничеството на бакалина Клеменс Крац

Клара Шрефогъл – сираче под настойничеството на градския съветник Якоб Шрефогъл

Йоханес Щрасер – сираче под настойничеството на кръчмаря от Алтенщат Франц Щрасер

Петер Гример – син на Йозеф Гример, полусирак

Наемници

Кристиан Брауншвайгер, Андре Пиркхофер, Ханс Хоенлайтнер, Кристоф Холцапфел

ПРОЛОГ

Шонгау,

12 октомври 1624 г.

Дванадесети октомври беше хубав ден за екзекуция. Цяла седмица валя, но този петък след храмовия празник бог се бе смилил. Макар че есента бе влязла в правата си, над Пфафенвинкел[1] грееше топло слънце и откъм града долитаха глъчка и смях. Гърмяха барабани, звъняха звънци, някъде свиреше цигулка. Миризмата на мекици и пържено месо достигаше чак до прословутия със зловонието си Кожарски квартал. Да, по всичко личеше, че това ще е една забележителна екзекуция.

Якоб Куизъл стоеше в обляната в светлина стая и се опитваше да събуди баща си. Разсилният вече бе идвал два пъти. Този път нямаше да може да го отпрати. Главата на палача на Шонгау лежеше на масата, кичури коса плуваха в локва от бира и брантвайн[2]. Той хъркаше и от време на време потрепваше в съня си.

Якоб се наведе над ухото на баща си и усети смесената миризма на алкохол и пот – студена пот. Преди екзекуция баща му винаги миришеше така. Обикновено пиеше умерено, но след обявяването на присъдата започваше да се налива. Не ядеше нищо и почти не говореше. Нощем се събуждаше с крясъци, облян в пот. Последните три дни не можеше да се говори с него. Съпругата му Катарина знаеше това и затова редовно се изнасяше с децата у зълва си. В къщата оставаше само Якоб. Все пак той беше най-големият син и помощник на баща си.

– Трябва да тръгваме. Разсилният чака.

В началото Якоб шепнеше, след това заговори на висок глас, сега вече крещеше. Най-сетне спящият великан се размърда.

Йоханес Куизъл вдигна налетите си с кръв очи и се вторачи в сина си. Кожата му бе придобила цвета на старо тесто за хляб, в черната му сплъстена брада се виждаха остатъци от ечемичената супа от предната вечер. Той прокара през лицето дългите си пръсти със закривени като на птица нокти. После се изправи в целия си ръст, който почти достигаше шест фута[3]. Грамадното тяло се олюля и за миг изглеждаше, че ще се повали напред, но секунда по-късно Йоханес Куизъл намери опора. Той изправи рамене.

Якоб подаде на баща си вехтото палто, подплатения с кожа плащ и ръкавиците. Огромният мъж се облече спокойно и прибра косата от челото си. После отиде безмълвно в другия край на стаята. Там, между потъмнялата от времето дървена скамейка и домашния олтар с разпятието и изсъхналите рози, беше опрян мечът на палача. Беше дълъг почти два лакътя, с къс гард, без връх, но затова пък острието му можеше да разреже косъм във въздуха. Баща му го точеше редовно. Той блестеше на слънцето, сякаш беше изкован вчера. Никой не можеше да каже колко е стар.

Преди да стане собственост на Йоханес Куизъл, мечът беше принадлежал на неговия тъст Йорг Абриел. А преди това бе принадлежал на неговия баща и на неговия дядо. Един ден щеше да принадлежи на Якоб.

Пред вратата чакаше разсилният, дребен и слаб мъж, който не спираше да се озърта по посока на градските стени. Закъсняваха и първите зрители горе вероятно бяха станали нетърпеливи.

– Приготви колата, Якоб.

Гласът на баща му отново бе станал спокоен и дълбок. Сякаш не беше същият човек, който бе крещял и стенал тази нощ.

Когато Йоханес Куизъл провря масивното си тяло през невисокия отвор на вратата и застана отпред, разсилният отстъпи неволно крачка встрани и се прекръсти. По тези земи хората не срещаха палача с удоволствие. Неслучайно къщата му се намираше извън стените на града, в Кожарския квартал. Когато исполинът си поръчваше вино в странноприемницата, седеше на отделна маса. На улицата хората избягваха погледа му. Казваха, че носел нещастие, особено в дните на екзекуция. Кожените ръкавици, които носеше днес, щяха да бъдат изгорени след изпълнението на присъдата.

Палачът седна на пейката пред къщата да се наслади на обедното слънце. Който и да го видеше така, трудно би повярвал, че този човек се бе мятал и бълнувал като безумен преди часове. Йоханес Куизъл имаше славата на добър палач – бърз, силен и непоколебим. Никой извън семейството не знаеше какво количество алкохол изливаше в себе си преди екзекуциите. Сега беше притворил очи, сякаш се вслушваше в някаква далечна мелодия. От града все така долиташе оживен шум. Свиреше музика, разнасяше се смях, някъде наблизо пееше кос. Мечът беше опрян на пейката като обикновен бастун.

– Не забравяй въжетата – извика палачът на сина си, без да отваря очи.

Якоб бе в конюшнята в пристройката до къщата. Той сложи юздите на мършавия бял кон и го впрегна в колата. Вчера в продължение на часове беше лъскал двуколката. Напразно, както констатира сега. Мръсотията и кървавите петна бяха попили в дървото. Върху местата, които изглеждаха най-зле, Якоб нахвърля малко слама. След това колата вече беше готова за големия ден.

Въпреки че бе едва на дванадесет години, синът на палача беше наблюдавал няколко екзекуции съвсем отблизо – двама бяха обесени, а крадлата, съдена три пъти, бе удавена. По време на първата екзекуция Якоб беше на шест години. Ясно си спомняше как уличният разбойник танцува на въжето почти четвърт час, а тълпата крещеше възбудено. Вечерта баща му се прибра вкъщи с голямо парче овнешко месо. След екзекуция в дома на семейство Куизъл не беше никак зле.

Якоб взе няколко въжета от сандъка отзад и ги сложи в една торба заедно с веригите, ръждивите клещи и ленените кърпи за избърсване на кръвта. После хвърли торбата в колата и изведе коня пред къщата. Баща му се качи в колата и седна по турски на дървения под. Мечът лежеше на мощните му бедра. Разсилният закрачи бързо отпред. Той се радваше на възможността да е по-далеч от палача.

– Тръгваме! – извика Йоханес Куизъл.

Якоб дръпна юздите и колата потегли със скърцане.

Докато белият кон се носеше вяло по широката улица към града, синът често поглеждаше назад към баща си. Якоб винаги се бе отнасял с уважение към професията на баща си и предците си. Макар да се говореше, че това е позорен занаят, той не намираше нищо срамно в него. Нацапотените уличници и шутовете – ето кой се позореше. А неговият баща имаше трудна, но почтена професия, за която се изискваше много опит. Якоб трябваше да научи от него тежкия занаят да убива.

Ако имаше късмет и ако курфюрстът позволеше, той щеше да положи своя изпит за майстор след няколко години – едно достойно за съсловието, безпогрешно изпълнено обезглавяване. Якоб никога не беше виждал как отсичат главата на някого. Затова беше още по-важно днес да наблюдава внимателно.

Колата междувременно бе влязла в града по тясна, стръмна улица и бе стигнала до главния площад. Пред къщите на заможните граждани се редяха палатки и сергии. Момичета със сажди по лицата продаваха печени ядки и малки ухаещи хлебчета. В единия край се беше разположила група пътуващи музиканти. Под тяхната тента жонглираха с топки, някой пееше грубовата песен, в която се разказваше историята на детеубийцата. Следващият панаир щеше да бъде чак в края на октомври, но вестта за екзекуцията се беше разнесла из околните села. Хората разменяха клюки, ядяха и купуваха лакомства в очакване на кървавата драма, която щеше да е гвоздеят на програмата.

От мястото си на капрата Якоб разглеждаше хората, които зяпаха колата на палача. Едни ги гледаха с усмивка, други – с удивление. Тълпата тук беше започнала да оредява, пазарният площад се изпразваше. Повечето жители на Шонгау бяха побързали да отидат на лобното място извън градските стени, за да се доберат до най-добрите места. Екзекуцията трябваше да се извърши по обед след камбанения звън. Дотогава оставаше по-малко от половин час.

Когато колата с палача затрополи по павирания площад, музиката спря. Някой извика:

– Е, палачо, наточи ли си меча? ... Или ще поискаш да се ожениш за нея?

Тълпата закрещя. Според местния обичай палачът имаше право да пощади престъпницата, ако тя се омъжи за него. Йоханес Куизъл обаче вече си имаше жена. А Катерина Куизъл съвсем не се славеше с кротост. Като дъщеря на известния палач Йорг Абриел тя беше получила прозвището Кървавото момиче, а сега я наричаха и Жената на дявола.

Колата мина през пазарния площад покрай Баленхаус – сградата, където се помещаваха складовете, отдавани под наем на едрите търговци, както и залата на градския съвет, и спря до крепостната стена. Пред тях се извисяваше висока триетажна кула. Внушителните стени изглеждаха мрачни и опушени; прозорците, тесни като бойници, бяха затворени с решетки. Палачът нарами меча си и слезе от колата. Малко след това баща и син минаха под каменния свод и влязоха в усойната вътрешност на укреплението. Тясно дървено стълбище водеше към тъмницата. Долу имаше тъмен коридор с разположени отляво и отдясно масивни, обковани с желязо врати. На височина един човешки бой бяха оставени миниатюрни прозорчета, затворени с решетки. От едно от прозорчетата от дясната им страна долиташе почти детски плач и шепот на свещеник. Откъслечни изрази на латински достигаха до слуха на Якоб.

Разсилният отвори вратата и въздухът се изпълни със смрад – урина, изпражнения, пот. Синът на палача неволно затаи дъх.

Плачът на жената пресекна за миг, после премина във висок, жален писък. Детеубийцата бе разбрала, че идва краят. Свещеникът също повиши глас. Молитвите и писъците се сляха в неразличим адски шум.

Dominus pascit me, et nihil mihi deerit...[4]

Дотичаха стражи, за да изведат затворницата на дневна светлина.

Някога Елизабет Клемент бе хубава жена, с руси коси до раменете, смеещи се очи и тънки устни с повдигнати ъгълчета. От лицето ѝ сякаш никога не слизаше една леко насмешлива усмивка. Якоб често я беше виждал с другите слугини, докато перяха долу на река Лех.

Сега косата ѝ бе остригана, лицето ѝ бе бледо и изпито. Беше облечена в груба конопена риза, осеяна с мръсни петна. Костите на раменете ѝ се очертаваха през ризата. Изглеждаше ужасно слаба. Едва ли се бе докоснала до обилния обяд, който ѝ се полагаше в последните три дни преди смъртта; обяд, който традиционно се осигуряваше от Земер, собственика на странноприемницата "Златната звезда".

Елизабет Клемент беше слугиня при Рьоселбауер. Красотата ѝ се нравеше на ратаите. Те кръжаха около нея като пеперуди около пламък; правеха ѝ малки подаръци, причакваха я на вратата. Рьоселбауер я хокаше и ругаеше, но какво от това. Говореше се, че някои от момчетата изчезвали с нея в сеното.

Друга слугиня беше намерила мъртвото дете зад хамбара в една яма. Пръстта отгоре беше още прясна. Елизабет беше признала вината си още в началото на мъченията. Така и не можа или не пожела да каже от кого беше детето. Жените в града обаче шушукаха и злословеха. Красотата на Елизабет я бе довела до гибел. Сега грозноватите еснафски съпруги щяха да си върнат спокойния сън. Нещата отново си идваха по местата.

Елизабет крещеше от ужас и се мяташе като диво животно, докато трима стражи се мъчеха да я измъкнат от килията. Опитаха да я вържат, но тя отново и отново им се изплъзваше като риба.

Тогава се случи нещо необичайно. Палачът излезе напред и сложи двете си ръце на раменете ѝ. Великанът се наведе почти нежно над слабото момиче и ѝ прошепна нещо в ухото. Само Якоб беше достатъчно близо, за да разбере думите.

– Няма да боли, Лизъл. Обещавам ти, няма да боли.

Момичето престана да крещи. Все още трепереше с цялото си тяло, но позволи да я вържат. Стражите загледаха палача със смесица от страх и възхищение. Струваше им се, че Йоханес Куизъл бе прошепнал някакво заклинание в ушите на момичето.

Най-сетне излязоха навън, където жителите на Шонгау вече тръпнеха в очакване на окаяната грешница. Чуваше се шепот и шушукане. Някои се кръстеха и мълвяха кратки молитви. От камбанарията на църквата долетя камбанен звън – висок, пронизващ звук, който вятърът разнесе над града. Вече не се чуваха подигравки. Камбаненият звън беше единственият звук, който нарушаваше тишината. Множеството бе стихнало. Доскоро Елизабет беше една от тях, а сега я зяпаха като уловено диво животно.

Йоханес Куизъл повдигна треперещото момиче върху колата и отново му прошепна нещо в ухото. След това му подаде малко шишенце. Когато Елизабет се поколеба, той внезапно обгърна с длан главата ѝ, наведе я назад и изсипа течността в устата ѝ. Всичко се случи толкова бързо, че само неколцина близкостоящи успяха да забележат нещо. Очите на Елизабет станаха стъклени. Тя пропълзя в единия ъгъл на колата и легна на пода. Дишането ѝ се успокои, треперенето секна. Напитката на Куизъл беше позната в Шонгау – милост, която далеч не всеки осъден получаваше. Петер Хаусмайер, убиец и крадец на църковни дарения, беше почувствал всеки удар преди десет години, когато Куизъл му чупеше костите. Завързан за колелото, той крещя толкова дълго, че накрая палачът се видя принуден да строши врата му с един последен удар.

Обикновено осъдените на смърт сами отиваха до мястото на екзекуцията, други, увити в животински кожи, биваха влачени от кон дотам. Палачът обаче от опит знаеше, че осъдените детеубийци рядко бяха в състояние да вървят сами. За да ги успокоят, в деня на екзекуцията им даваха цели три литра вино. Питието вършеше останалото. Повечето момичета бяха залитащи овчици, които той почти трябваше да носи до дръвника. Затова Йоханес Куизъл винаги взимаше колата. Освен другото, тя възпираше мнозина да отправят излишни проклятия към бедната грешница, запътила се към отвъдното.

Сега палачът сам държеше юздите, а синът му вървеше до него. Тълпата зяпаше и обсаждаше колата, затова напредваха бавно. Междувременно един францискански свещеник се беше качил при осъдената и се молеше до нея с броеницата. Колата мина бавно покрай Баленхаус и спря откъм северната страна на сградата. Якоб разпозна ковача от "Хененгасе", който ги очакваше, застанал до мангала си. Силни мазолести ръце изпомпаха въздух в жаравата и клещите засветиха в аленочервено като прясна кръв.

Двама стражи изправиха Елизабет като марионетка. Очите ѝ гледаха празно. Когато палачът захапа с клещите дясната ръка на момичето, то нададе кратък висок вопъл. След това сякаш отново потъна в друг свят. Раната димеше. До носа на Якоб достигна миризма на изгорено месо. Макар че баща му го беше предупредил за тази част от процедурата, той се бореше с желанието да повърне.

Колата спира още три пъти, на всеки ъгъл на Баленхаус, и всичко се повтаряше. Клещите жигосаха плътта на Елизабет още три пъти – веднъж на лявата ръка, веднъж на лявата гръд и веднъж на дясната гръд. Но благодарение на напитката болките бяха в търпими граници.

Елизабет започна да си тананика една простичка детска песен и да поглажда с усмивка корема си:

– Спи, детенце, спи...

Те напуснаха Шонгау през Дворцовата врата и поеха по "Алтенщатер". Мястото на екзекуцията се виждаше отдалече – в обраслото с трева поле, прошарено с петна гола земя, което се простираше между нивите и близката гора. Всички жители на Шонгау, както и на съседните села, се бяха стекли тук. За градските съветници бяха донесли скамейки и столове. Обикновените граждани стояха в задните редици и се разтушваха с бъбрене и сладкиши. В средата се издигаше зидана платформа с височина седем фута, към която водеше дървена стълба.

Когато колата пристигна на мястото, тълпата се раздели на две. Любопитни, хората се опитваха да видят лежащата на пода на колата детеубийца.

– Тя трябва да стане. Изправете я, изправете я! Палачо, покажи ни я!

Множеството изглеждаше недоволно. Някои чакаха тук от ранните часове на утрото, а сега от престъпницата не се виждаше нищо. Вече полетяха първите камъни и развалени плодове. Францисканският свещеник се наведе, за да запази кафявото си расо, но няколко ябълки го уцелиха по гърба. Стражите избутаха назад тълпата, която се сви като едно-едничко голямо същество около колата, като че искаше да я погълне с все съдържанието ѝ.

Йоханес Куизъл спокойно насочи колата към платформата. Там вече чакаха членовете на градския съвет и наместникът Михаел Хиршман. Като представител на курфюрста Хиршман сам бе оповестил присъдата преди две седмици. Сега той се взря отново в очите на момичето. Старият мъж познаваше Елизабет от детските ѝ години.

– Ех, Лизъл, Лизъл, какво направи? ...

– Нищо. Нищичко не съм направила, Ваше превъзходителство. – Елизабет Клемент погледна наместника със своите вече мъртви очи и продължи да гали корема си.

– Това само бог знае – промълви Хиршман.

Наместникът кимна и палачът поведе убийцата по осемте стъпала към ешафода. Якоб ги последва. Елизабет се спъна два пъти, но успя да изкачи последните стъпала. Горе ги очакваха друг францискански свещеник и градският глашатай. Якоб погледна към поляната и видя стотици напрегнати лица с широко отворени усти и очи. Членовете на градския съвет бяха заели местата си. От града отново долетя камбанен звън. Всички чакаха.

Палачът натисна нежно надолу Елизабет Клемент, за да коленичи. След това завърза очите ѝ с една от донесените ленени кърпи. Лек трепет премина по тялото ѝ, тя зашепна молитва:

– Аве Мария, Господ е с тебе; благословена си ти между жените...

Глашатаят се прокашля и отново произнесе присъдата. Якоб чуваше гласа му като далечен шепот.

– ...обърни се с цялата си душа към Господ, за да приемеш блага и милостива смърт...

Баща му го побутна отстрани.

– Трябва да я държиш – прошепна той, колкото е възможно по-тихо, за да не пречи на речта.

– Какво?

– Трябва да държиш главата ѝ, за да умеря точно. Иначе Лизъл ще ни събори.

И наистина тялото на осъдената бавно се плъзна напред. Якоб беше объркан. Досега смяташе, че по време на екзекуция трябва само да гледа. Баща му никога не беше говорил за помощ. Но за колебание бе твърде късно. Момчето хвана Елизабет Клемент за късата коса и повдигна тялото ѝ. Тя хлипаше. Якоб почувства, че дланта му се поти, но изпъна ръка, за да освободи място за меча. Изкусният палач трябваше с един-единствен удар с двете ръце да уцели точно между два вратни прешлена. Само едно мигване с очи, един дъх и работата щеше да е свършена. Но само ако се извърши правилно.

– Господ да се смили над душата ти...

Глашатаят привърши. Той вдигна един тънък и черен дървен жезъл, задържа го над Елизабет Клемент и в следващия миг го строши. Звукът проехтя над целия площад.

Наместникът кимна на Йоханес Куизъл. Палачът вдигна меча си и замахна. В този момент Якоб почувства как косите на момичето се изплъзват от потните му пръсти. Помъчи се да задържи главата на Елизабет Клемент, но тялото ѝ изведнъж падна напред като чувал с жито. Той видя как проблесна острието на меча. Но вместо във врата, острието се вряза в главата до ухото. Елизабет Клемент се загърчи и закрещя, обезумяла от болка. На слепоочието ѝ зееше дълбока рана. В локва кръв Якоб видя парче от ухо.

Превръзката се беше смъкнала от очите на обезобразеното момиче. С разширени от ужас очи тя гледаше нагоре към палача, който се извисяваше над нея с вдигнат меч. Тълпата простена в хор. Парещо усещане се надигна към гърлото на Якоб. Баща му го отмести и замахна отново. Но Елизабет видя меча над себе си и в последния миг се претърколи встрани. Този път острието уцели рамото ѝ и се вряза дълбоко в основата на шията. Кръвта бликна като фонтан и изпръска палача, помощника му и ужасения францискански свещеник.

Елизабет Клемент пропълзя на четири крака до ръба на ешафода. Повечето жители на Шонгау наблюдаваха зрелището с ужас, но имаше и такива, които, изглежда, се забавляваха. Към палача полетяха камъни. Народът недоволстваше, когато мъжът с меча вършеше работата си немарливо.

Йоханес Куизъл искаше да приключи. Застана над стенещата жена и замахна трети път. Този път уцели точно между третия и четвъртия вратен прешлен. Стенанието секна рязко. Но главата не искаше да се отдели, още се крепеше на сухожилията. Едва следващият удар я отдели напълно от торса.

Главата се търколи по дървения под и спря пред нозете на Якоб. Момчето едва не припадна. Пред очите му причерня, стомахът му се обърна. То се свлече на колене и повърна слабата бира и овесената каша, която беше изял на закуска. Дави се, докато накрая от стомаха му заизлиза само зелен жлъчен сок. Като през пелена чуваше крясъците на хората, ругатните на градските съветници и тежкото дишане на баща му до него.

Спи, детенце, спи...

Миг преди бог да се смили над него и да изпадне в несвяст, Якоб Куизъл реши, че никога няма да тръгне по стъпките на баща си. За нищо на света не желаеше да става палач.

След това падна по очи в локвата кръв.

1.

Шонгау, сутринта на 24 април 1659 г.

35 години по-късно...

Магдалена Куизъл седеше на пейката пред малкия схлупен   дом на палача. Тя стискаше здраво между коленете си  бронзово хаванче и с равномерни движения стриваше на фин зелен прах изсушена мащерка, плавун и планински копър. Силното ухание изпълваше ноздрите ѝ и напомняше за настъпващото лято. Слънцето огряваше загорялото ѝ лице; днес то беше толкова ярко, че трябваше да зажуми. Капчици пот се стичаха по челото ѝ. Беше първият наистина топъл ден за годината.

В двора играеха по-малките ѝ брат и сестра, шестгодишните близнаци Георг и Барбара. Тичаха сред бъзовите храсти, по които вече бяха избили първите пъпки, и викаха възторжено, когато дългите вейки ги докосваха като пръсти по лицето. Магдалена се усмихна. Тя си спомни как само преди няколко години тя самата тичаше през храстите. Виждаше като сега едрата фигура на баща си, който бягаше след нея. Беше вдигнал силните си ръце нагоре като лапи и ръмжеше заплашително като мечка. Баща ѝ беше прекрасен другар в игрите. Тя не можеше да разбере защо хората в града преминават от другата страна на улицата и шепнат молитви, когато го видят да върви срещу тях. Едва по-късно, когато бе на седем или осем години, научи, че силните ръце на баща ѝ служеха не само за игра. Това се случи на Хълма на обесените. Якоб Куизъл бе сложил конопеното въже на шията на един крадец и го бе дръпнал.

Въпреки всичко Магдалена се гордееше със семейството си. Нейният прадядо Йорг Абриел и дядо ѝ Йоханес Куизъл бяха палачи. Бащата на Магдалена Якоб Куизъл се беше учил от дядо ѝ, така както по-малкият ѝ брат Георг щеше да се учи от баща си. Майка ѝ беше разказвала някога, още докато беше дете, че баща ѝ невинаги е бил палач. Участвал в Голямата война[5], преди нещо да го затегли обратно към Шонгау. Когато малката Магдалена поиска да узнае какво е правил той във войната и защо сега предпочита да реже главите на хората вместо да странства с броня и блестяща сабя из далечни страни, майка ѝ замълча и сложи пръст на устните ѝ.

Билките бяха смлени. Магдалена изсипа зеления прах в глинен съд, който затвори грижливо. Отварата от тази уханна смес помагаше на жените. Тя бе средство за предотвратяване на нежелана бременност. Мащерката и плавунът растяха почти във всяка градина, но само нейният баща знаеше къде да намери редкия планински копър. Дори акушерките от съседните села идваха при него заради този прах. Той го наричаше девичи прах и припечелваше с него някоя и друга монета допълнително.

Магдалена избута назад една къдрица, която непрекъснато падаше на лицето ѝ. От баща си беше наследила немирната коса и гъстите вежди. Блестящите ѝ черни очи винаги изглеждаха леко присвити. Тя бе на двадесет години и бе най-голямото дете на палача. След нея майка ѝ беше родила две мъртви деца. Още три се бяха появили на бял свят толкова слабички, че не преживяха и година. Накрая се родиха близнаците. Двете хлапета бяха гордостта на баща си и Магдалена понякога почти ревнуваше. Георг щеше да изучи занаята на палачите като единствен син, а Барбара, макар и още съвсем малка, мечтаеше за всичко, за което човек може да мечтае на този свят. Магдалена, напротив, беше Момичето на палача, Кървавото момиче, с което никой не искаше да си има работа и зад чийто гръб шушукаха и се смееха. Тя въздъхна. Изглежда, животът ѝ вече беше предопределен. Тя щеше да се омъжи за някой палач от друг град, тъй като децата на палачите се женеха помежду си. Такива бяха правилата на гилдията. При все това в града имаше неколцина младежи, които ѝ допадаха. Особено един от тях...

– Когато приключиш с девичия прах, влез вътре и се погрижи за прането. То няма да се изпере само.

Гласът на майка ѝ изтръгна Магдалена от мечтите. Ана-Мария Куизъл погледна дъщеря си предупредително. Ръцете ѝ бяха целите в пръст от работата в градината. Тя изтри потта от челото си, преди да продължи.

– Пак мислиш за момчета, виждам го по лицето ти – каза тя. – Избий си всички тези момчета от ума. Достатъчно говорят из града.

Тя се усмихна на Магдалена, но дъщерята на палача знаеше, че майка ѝ говори сериозно. Тя беше практична, праволинейна жена. Не одобряваше мечтите на дъщеря си. Смяташе за безполезно това, че баща ѝ я беше научил да чете. Мъжете гледаха с подозрение жени, които си врат носа в книгите. А ако освен това е и дъщеря на палач и кокетничи с младежите, просто не е далеч от позорния стълб. Съпругата на палача често рисуваше мрачни картини, в които съпругът ѝ щеше да е принуден да окачи позорните звънчета на собствената си дъщеря и да я поведе из града.

– Добре, мамо – каза Магдалена и остави хаванчето на пейката. – Веднага ще отнеса прането долу на реката.

Тя взе коша с мръсните чаршафи и пое през градината надолу към Лех. Майка ѝ я изпрати с угрижен поглед.

Една утъпкана пътека зад къщата водеше покрай градини, хамбари и спретнати къщи до мястото, където реката образуваше плитък залив. Магдалена погледна водовъртежа, който се беше образувал в средата на реката. Напролет водата се покачваше до коренищата на брезите и влачеше клони и цели дървета. За миг на Магдалена ѝ се стори, че се мерна парче плат или дреха сред кафявите водни струи. Но когато се вгледа по-внимателно, видя само листа и клони.

Тя се наведе, извади прането от коша и го затърка на камъните. Мислеше си за празника на Паулусмаркт преди три седмици и как танцува с него... Едва последната неделя го видя отново по време на службата. Когато седна с наведена глава най-отзад в църквата, той се изправи отново, за да си вземе молитвеника, и ѝ намигна. Тя се разкикоти, а момичетата наоколо я изгледаха лошо.

Магдалена си тананикаше една песен и търкаше ритмично мокрите чаршафи.

– Майско бръмбарче лети, татко е на война...

Беше така потънала в мисли, че първоначално сметна виковете за плод на въображението си. Мина известно време, докато разбере, че високите звуци, подобни на плач, идваха някъде отгоре по реката.

* * *

Един дървар от Шонгау пръв забеляза момчето. Детето се беше хванало за един дънер и се въртеше като лист в кипящата пяна. Отначало дърварят не беше сигурен дали малкият вързоп дълбоко под него в бушуващите води наистина бе човек. Но когато започна да блъска с ръце и да се мята диво, той извика на помощ салджиите, които в мъгливата утрин се отправяха на първия си курс до Аугсбург. Чак преди Кинзау, четири мили северно от Шонгау, бреговете ставаха полегати и реката се успокояваше достатъчно, за да могат мъжете да се доближат до момчето. С дългите си гребла те се опитаха да го извадят от водата, но момчето всеки път се изплъзваше като риба. Понякога се потапяше изцяло, оставаше заедно с дънера тревожно дълго под повърхността, после изплуваше отново от другата страна като коркова тапа.

Момчето се изправи още веднъж, издърпа се по хлъзгавия дънер и вдигна глава над водата, за да си поеме дъх. Протегна дясната си ръка към греблото, пръстите се изпънаха, но сграбчиха само въздух. С глух звук дънерът се удари в другите дървета, които се бяха скупчили край пристана. При сблъсъка момчето изгуби опора, свлече се и потъна между десетките дънери и стволове.

Междувременно салджиите, които бяха стигнали малкия пристан на Кинзау, привързаха набързо саловете си и поеха предпазливо по клатушкащата се повърхност, образувана от довлечените дървета край брега. Балансирането по хлъзгавите стволове беше предизвикателство дори за опитни салджии. Човек твърде лесно можеше да изгуби опора и да бъде премазан от могъщите букове и ели. На това място обаче реката беше спокойна и дърветата едва се поклащаха, вяло и мудно.

Не след дълго двама от мъжете достигнаха дънера, за който се беше заловило момчето. Те провряха веслата между дърветата с надеждата да ги раздалечат. Стволовете под тях започнаха да се клатят и преобръщат. Мъжете постоянно спираха, за да възстановят равновесието си; босите им крака се пързаляха по мократа хлъзгава повърхност.

– Хванах го! – извика внезапно единият от мъжете, по-силният от двамата. Здравите му ръце издигнаха над водата веслото заедно с момчето и го измъкнаха като риба на спасителния бряг.

Виковете на салджиите бяха привлекли и други хора към мястото на злополуката. Перачки от близкия Кинзау и няколко колари бяха дотичали до реката. Сега всички стояха на пристана и гледаха мокрия вързоп в краката си.

Здравенякът салджия махна кичурите от лицето на момчето. Сред тълпата премина развълнуван шепот.

Лицето беше посиняло и подпухнало, на тила имаше голяма рана, сякаш го бяха ударили с цепеница. Момчето едва дишаше. От мократа му риза по дъските на пристана се стичаше кръв и капеше във водата. Това момче не просто беше паднало в реката, някой трябва да го беше блъснал. Преди това този някой го беше ударил здраво.

– Та това е момчето на Йозеф Гример от Шонгау! – извика един мъж, който стоеше малко встрани с волския си впряг. – Аз го познавам! Той ходеше с баща си долу на пристана при саловете. Бързо! Качете го на колата! Ще го закарам до Шонгау.

– Някой да отиде и да каже на Гример, че момчето му умира! – извика една от перачките. – Боже, той загуби толкова много деца...

– По-добре му кажете веднага – изръмжа здравенякът салджия. – Момчето няма да издържи още дълго.

Салджията побутна няколко любопитни хлапета.

– Тичайте де! И да повикат веднага бръснаря[6] или доктора.

Докато децата бързаха към Шонгау, хриповете на момчето постепенно затихнаха. То трепереше с цялото тяло и сякаш шепнеше нещо, може би последна молитва. На вид беше около дванадесетгодишен, слабичък и блед, както почти всички деца на неговата възраст. За последен път се бе хранил до насита може би преди няколко седмици. Ежедневната порция ечемичена супа и слаба бира бяха сложили отпечатъка си върху хлътналите му страни.

Дясната ръка на момчето постоянно посягаше да улови нещо в пространството. Бълнуването му ту отслабваше, ту се усилваше като ромона на река Лex под него. Един от салджиите приклекна до момчето, за да разбере какво се опитва да каже. Но шепотът постепенно премина в неясно хриптене. Аленочервени мехурчета кръв, примесени със слюнка, се появиха в ъгълчетата на устата му.

Качиха умиращото момче на каруцата, коларят удари с камшика и пое по пътя към Шонгау. По време на двучасовото пътуване все повече хора се присъединяваха към мълчаливото шествие. Когато колата най-сетне стигна до пристана на близкия град, зад нея се тълпяха над две дузини хора: деца, селяни, зяпачи. Кучета сподиряха с лай волската каруца. Някой мълвеше "Аве Мария". На вълнолома до складовете коларят спря колата. Двама салджии внимателно повдигнаха момчето и го положиха на брега близо до буйните води на река Лех, която се блъскаше неуморно в подпорите.

Тропотът на нечии самотни стъпки по дървения пристан накара тълпата да стихне. Бащата на момчето беше чакал встрани, сякаш се страхуваше от последния миг. Сега той се бе промъкнал блед през тълпата от хора.

Йозеф Гример имаше осем деца, които бяха умрели едно след друго в ръцете му – от чума, от диария, от треска или просто защото бог беше пожелал. Шестгодишният Ханс се беше удавил, докато си играеше в реката. Тригодишната Мари бе стъпкана от пияни наемници в малката уличка. Съпругата му беше починала при раждането на последното им дете. Малкият Петер беше всичко, което му бе останало. Когато го видя да лежи пред него, той знаеше, че Господ щеше да му отнеме и последната утеха. Падна на колене и нежно отмести косата от лицето му. Очите на детето вече бяха затворени, гърдите му се повдигаха и отпускаха трескаво. Няколко минути по-късно през телцето премина едно потрепване, след това всичко замря.

Йозеф Гример отметна глава и изкрещя. Отчаяният му вопъл, висок и пронизителен като на жена, се разнесе над водите на Лex.

Симон Фронвизер чу вопъла едновременно със силното тропане долу на вратата. Къщата на лекаря на "Хененгасе" беше на хвърлей място от реката. И преди се бе случвало да го откъсват от книгите му; виковете на салджиите постоянно го разсейваха. Когато чу вопъла, прокънтял над улицата, той знаеше, че нещо лошо се е случило. Чукането по вратата стана още по-яростно. Той затвори с въздишка дебелата книга, която четеше. Беше труд по анатомия, който даваше само повърхностни знания за строежа на човешкото тяло. Съставът на сиропите, кръвопускането като панацея... нищо съществено. Симон не бе успял да научи от нея нищо важно за вътрешността на тялото. И това щеше да си остане така и днес, тъй като освен тропането, долу вече се чуваха и викове.

– Докторе, докторе! Елате бързо! Синът на Гример лежи долу на пристана. Целият е в кръв. Изглежда зле.

Симон наметна черното наметало с медните копчета, прокара пръсти през дългата си тъмна коса и приглади брадата си пред малкото огледало в кабинета. С дългата до раменете коса и подстриганата заострена брада, която отново беше на мода сега, 25-годишният Симон изглеждаше по-възрастен от годините си. За някои жители на Шонгау той беше конте, но това му беше безразлично. Той знаеше, че момичетата са на друго мнение. Черните мечтателни очи, добре оформеният нос и стройната му фигура се харесваха на дамите от Шонгау. Към това се добавяше и фактът, че той полагаше ежедневни грижи да изглежда добре. Всичките му зъби си бяха на мястото, къпеше се редовно и с оскъдните си доходи си беше поръчал скъп парфюм с аромат на рози от Аугсбург. Само ръстът му създаваше проблеми. Със своите пет фута Симон трябваше да гледа повечето мъже, а и някои жени, отдолу нагоре. Затова пък имаше ботуши с високи токове.

Тропането беше преминало в отчаяно блъскане по вратата. Симон побърза да отвори. Пред него стоеше един от кожарите, които работеха долу край реката. Габриел, доколкото си спомняше. Беше му шинирал ръката през последната година, когато човекът се бе замесил в пиянско сбиване на еврейския пазар. Симон си придаде сериозен вид, знаеше какво дължи на професията си.

– Какво има?

Кожарят го изгледа скептично.

– Къде е баща Ви? Долу край реката се случи нещастие.

– Баща ми е в болницата. Ако е спешно, трябва да се задоволите с мен или с бръснаря.

– Бръснарят е болен...

Симон смръщи чело. Тук все още го възприемаха като сина на градския лекар. При все че беше следвал в Инголщат и вече почти седем години помагаше на баща си при всякакви случаи. В последните години лекуваше и сам. Беше се справил сам с опасен случай на треска. Цели дни беше правил компреси на прасците на малката дъщеря на бъчваря. Беше ѝ дал да пие прах от жълта кора от Западна Индия, която наричаха лек на йезуитите. Треската беше преминала, а бъчварят се беше показал повече от признателен, давайки му два гулдена. Въпреки това хората на това място не му вярваха.

Симон погледна предизвикателно мъжа пред себе си. Кожарят сви рамене и се обърна да си ходи. После го погледна през рамо и додаде с пренебрежение:

– Тогава елате, ако вече не е твърде късно.

Симон забърза след мъжа и сви заедно с него по Мюнцщрасе. Днес, в деня на Свети Георги, повечето занаятчии отрано бяха отворили своите дюкяни на приземните етажи. На този ден ратаите и слугините постъпваха на служба в имотите около Шонгау. Затова днес по улиците имаше много хора. Отляво долитаха кънтящите отмерени звуци на младия ковач, който подковаваше коня на един от градските съветници. Месарят до него беше заклал прасе пред дома си и тънки ручейчета кръв се стичаха по паважа, затова лекарят трябваше да внимава и да ги прескача, ако не искаше да изцапа новите си кожени ботуши. Малко по-натам хлебарят предлагаше пресен хляб. Симон знаеше, че е пълен с люспи и скърца между зъбите, когато го сдъвчеш. Истински бял хляб в момента можеха да си позволят само членовете на съвета и то само по празници.

Жителите на Шонгау можеха само да се радват, че сега, единадесет години след Голямата война, изобщо имаха нещо за ядене. През последните две години реколтата на два пъти беше почти напълно унищожена от градушки. През май миналата година придошлата Лex излезе от коритото си и отнесе градската мелница. Оттогава жителите на Шонгау трябваше да пътуват до Алтенщат или още по-далеч, за да смелят житото си, естествено, на по-високи цени. Нивите в околните села останаха незасети, имотите пустееха. Един от трима жители на града в последните десетилетия беше станал жертва на чумата или глада. Който можеше, гледаше животни в двора си и живееше на зеле и цвекло от собствената градина.

Когато минаваха през главния площад, Симон хвърли поглед към Баленхаус. Сградата, в която се намираше залата на градския съвет, някога беше гордостта на града. Когато Шонгау все още бе богат, на равна нога с Аугсбург, тук си даваха среща могъщите търговци на империята. Малкият град на река Лex, в който се пресичаха древни търговски пътища, някога бе важна точка за преразпределение на всякакви стоки. Войната обаче бе опустошила всичко. Складовете, които някога отдаваха под наем, сега западаха, хоросан се ронеше от стените, входната порта висеше от пантите.

Във времената на убийства и грабежи Шонгау беше обеднял. Богатият и красив град в баварския край се бе превърнал във временно убежище на безработни наемници и бездомници. След войната се появиха глад, болести, мор по животните и всевъзможни бедствия.

Градът беше загубен и Симон не знаеше дали някога щеше да се възроди отново. И все пак гражданите не се бяха предали. По пътя, който водеше от Речната врата надолу към Лех, цареше пъстро оживление. Колари караха своите волски коли по стръмния склон към пазарния площад. Оттатък, в Кожарския квартал, комините пушеха, долу на речния бряг жените се редяха със своите корита за пране и изливаха мръсната вода в буйно течащата Лех. Извисен над горите и реката, Шонгау сякаш гледаше с гордост към Аугсбург – своя по-стар и по-могъщ побратим. Внезапно Симон се усмихна. Не, този град нямаше да позволи да го сломят. Животът продължаваше, въпреки гнетящата смърт наоколо.

Долу на пристана се беше събрала голяма тълпа.

Симон дочу неясна глъчка и непрестанните вопли на някакъв мъж. Прекоси моста и с мъка си проби път до центъра на събралото се множество.

Коларят Иозеф Гример беше коленичил на мокрите дъски и се бе привел над окървавеното тяло. Широкият му гръб пречеше на Симон да вижда. Той постави ръка на рамото му и усети, че трепери. Едва след време Гример забеляза лекаря зад себе си. Лицето му беше обляно в сълзи и бледо като на мъртвец.

Не на себе си от скръб, той изрече като проклятие в лицето на Симон:

– Вижте какво са направили с моя син! Заклали са го като животно! Ще ги убия, всички ще ги убия!

– Кого? – тихо попита Симон.

Но коларят отново се беше извърнал към детето си и ридаеше безутешно.

– Той говори за аугсбургските колари – промърмори един мъж до него.

Симон разпозна един от гилдията на коларите.

– Напоследък непрекъснато си имаме разправии с тях заради това, че трябва да ни оставят товарите си – продължи мъжът. – Те казват, че ние отклоняваме част от стоката. Йозеф се спречка с тях горе в "Звездата".

Симон кимна. Самият той трябваше да превързва кървящи носове след сбиването в странноприемницата. Заваляха глоби. От това обаче омразата между коларите от Аугсбург и Шонгау само бе нараснала. Според един стар указ на херцога жителите на Аугсбург имаха право да прекарват стоките си от Венеция или Флоренция само до Шонгау. След това за тях отговаряха жителите на Шонгау. Този транспортен монопол отдавна беше трън в очите на аугсбургци.

Симон внимателно отмести настрани ридаещия баща. Няколко приятели от гилдията на коларите веднага го поеха. След това се наведе над момчето.

Досега никой не си беше направил труда да махне мократа му риза. Симон я разкъса. На гърдите не бе останало здраво място. Някой бе нанасял удар след удар като луд. На тила се виждаше прясна голяма рана, от която капеше алена кръв. Симон предположи, че момчето е попаднало между дървените трупи във водата. Лицето му беше цялото в синини, но може би и те бяха следствие от сблъсъка с трупите. Във водата дървените гиганти придобиваха смъртоносна сила и можеха да премажат човек като зрял плод.

Симон допря ухо до гърдите на момчето. След това взе малко огледало и го задържа пред кървящия счупен нос. Не излизаше въздух. Очите на момчето бяха широко отворени. Петер Гример беше мъртъв.

Симон се обърна към стоящите наоколо, които мълчаливо наблюдаваха действията му.

– Мокра кърпа – помоли той.

Една жена му подаде парче ленен плат. Симон го потопи в реката и избърса с него гърдите на момчето. Когато изми кръвта, преброи седем пробождания, всичките около сърцето. Въпреки смъртоносните рани, момчето не беше умряло бързо. Кожарят Габриел беше разказал на Симон на път за пристана, че допреди малко то бе мълвяло нещо.

Симон обърна момчето. С рязко дръпване разкъса ризата на гърба. Тълпата ахна.

Под лопатките имаше морав белег с размерите на длан, какъвто Симон не бе виждал досега. Беше с форма на кръг с кръст в долния край –

Няколко секунди на пристана цареше пълна тишина. После се разнесоха първите крясъци:

– Вещици! Това е дело на вещици!

Някой изрева:

– Вещиците се върнаха в Шонгау! Ще вземат децата ни!

Симон прокара пръст по белега. Не можеше да се изтрие.

Напомняше му на нещо, но не можеше да каже на какво. С този тъмен цвят приличаше на клеймо на дявола.

Йозеф Гример, удържан досега от неколцина приятели, залитна към тялото на сина си. Взря се в белега, сякаш не можеше да повярва на очите си. След това изкрещя:

– Това е от Щехлин! Акушерката, тази вещица, го е нарисувала! Тя го е убила!

Симон си спомни, че напоследък често бе виждал момчето при акушерката. Марта Щехлин живееше непосредствено до семейство Гример горе, до Пастирската врата. Откакто Агнес Гример беше умряла при раждане, момчето често бе търсило утеха при нея. Баща му никога не прости на Щехлин, че не беше успяла да спре кръвоизлива. Той я винеше за смъртта на жена си.

– Успокойте се! Това изобщо не значи, че...

Лекарят не успя да надвика разярената тълпа. Със светкавична бързина името Щехлин премина през пристана. Първите вече тичаха през моста нагоре към града.

– Щехлин, Щехлин е била! Тичайте при разсилния! Той трябва да я отведе!

Не след дълго пристанът опустя. Останаха само Симон и мъртвото момче. Дори Йозеф Гример, обезумял от омраза, се беше втурнал заедно с другите обратно към дома си. Чуваше се само плискането на водата.

Симон въздъхна. После зави тялото в мръсното ленено платно, което жените бяха изпуснали в бързината, и го повдигна на раменете си. Приведен под тежестта на товара си, той се упъти към моста на Лех. Знаеше, че сега само един човек може да му помогне.

2.

Вторник, 24 април 1659 г.

9.00 ч. сутринта

Марта Щехлин стоеше в стаята си и топеше изцапаните си с кръв пръсти в купа с топла вода. Косите ѝ бяха залепнали, под очите ѝ се бяха появили дълбоки сенки, не беше спала от почти тридесет часа. Раждането у семейство Клингенщайнер беше едно от най-тежките през тази година. Бебето не се беше обърнало. Марта намаза ръката си с гъша мас и я вкара дълбоко в тялото на родилката, за да го обърне, но то все ѝ се изплъзваше.

Мария-Хосефа Клингенщайнер бе на четиридесет години и бе преживяла дванадесет раждания. Само девет от децата се бяха родили живи; пет от тях не бяха преживели първата си пролет. На Мария-Хосефа ѝ бяха останали четири дъщери, съпругът ѝ обаче още се надяваше на наследник. Акушерката бе разбрала, че този път е момче. И още беше живо. Но с всеки изминал час вероятността да оцелеят и детето, и майката, ставаше все по-малка.

Мария-Хосефа крещеше, беснееше и плачеше. Проклинаше съпруга си, който след всяко раждане ѝ се нахвърляше като разгонен бик, проклинаше детето си и самия бог. На развиделяване акушерката беше сигурна, че момчето е мъртво. За тези случаи тя носеше със себе си един ръжен, с който при нужда издърпваше детето като къс месо от тялото, понякога дори парче по парче. Другите жени в горещата и задушна стая – лели, племенници, братовчедки – вече бяха пратили да извикат свещеника. Светената вода за кръщаване стоеше на камината. Но точно тогава с един последен вик на госпожа Клингенщайнер акушерката улови момчето за крака. Като новородено жребче то излезе на светло. Беше живо.

Беше силно дете. И вероятно щеше да е убиецът на майка си, каза си Марта Щехлин, щом погледна бледото, задъхващо се тяло на Мария-Хосефа, и отряза с ножицата пъпната връв. Жената на ковача беше изгубила много кръв, сламата на пода беше червена и лепкава. Очите ѝ бяха затворени като на мъртвец. Сега обаче поне съпругът ѝ имаше наследник.

Раждането беше продължило цялата нощ. На сутринта Марта Щехлин свари отвара от вино, чесън и копър за подсилване и изми майката. След това се прибра вкъщи. Сега стоеше на масата в стаята си и се опитваше да изтрие умората от очите си. По обед, както обикновено, щяха да дойдат децата. Самата тя не можеше да има собствени деца, макар че бе помогнала на толкова много да се появят на бял свят. Затова акушерката се радваше, че Софи, малкият Петер и другите я навестяват. Макар понякога да се чудеше какво намират децата в една четиридесетгодишна акушерка с нейните мехлеми, странни съдини и прахчета.

Марта Щехлин чу как къркори стомахът ѝ и си спомни, че от два дни не беше слагала нищо в уста. Хапна няколко лъжици рядка овесена каша от котлето над огнището и реши, че първо трябва да разтреби обстойно. Нещо се беше загубило. Нещо, което в никакъв случай не биваше да попада в неподходящи ръце. А може би тя просто го беше преместила...

От площада долетяха викове. Отначало се чуваха слабо. Ропот – тих и заплашителен като гневно жужене на рояк оси.

Марта погледна над купата. Нещо се беше случило там навън, но тя беше твърде уморена, за да отиде до прозореца и да провери.

След това виковете наближиха, чуваше се тропот на хора, които тичаха по павирания площад, покрай странноприемницата и в тясната улица към Пастирската врата. Сега Марта Щехлин различи едно име сред гласовете. Беше нейното име.

– Щехлин, вещице! Ще гориш, ще гориш! Излизай, Щехлин!

Акушерката се показа на прозореца на приземния етаж, опитвайки се да различи нещо. Тогава по челото я удари камък, голям колкото юмрук. Пред очите ѝ причерня, тя падна на пода. Когато се свести, видя през червена пелена, че се опитват да нахълтат в дома ѝ. Вече в пълно съзнание тя скочи и се хвърли към вратата. Нечии крака се опитваха да се мушнат в процепа. След това вратата се затвори. Отвън се разнесоха яростни викове.

Марта потърси ключа в роклята си. Къде би могъл да се дене? Отново някой натисна вратата. Там на масата, между ябълките, нещо проблесна! Докато затискаше вратата със силното си тяло, заслепена от кръвта и потта, акушерката търсеше опипом ключа на масата. Най-после го взе и го превъртя в ключалката.

Натискът отвън внезапно спря. Но само след секунди се разнесоха мощни удари. Очевидно мъжете удряха по вратата с тежка греда. Скоро тънкото дърво не издържа и се разцепи, една космата ръка се провря в отвора и посегна към нея.

– Щехлин, вещице, излез, иначе ще подпалим къщата!

През разбитата врата акушерката видя мъжете отвън. Бяха салджии и колари, мнозина от тях познаваше по име. Повечето бяха бащи на децата, дошли на този свят с нейна помощ. Сега очите на тези мъже блестяха като на животни; те налитаха яростно към вратата и блъскаха по стените. Марта Щехлин се озърна наоколо като преследван дивеч.

Капакът на прозореца се строши и се появи масивната глава на Якоб Гример, нейния съсед. Марта знаеше, че той никога не ѝ прости за смъртта на жена си. Това ли беше причината? Ръката на Гример размаха парче от прозореца с пироните по него.

– Ще те убия, Щехлин! Преди да те изгорят, ще те убия!

Марта побягна към задната врата. Оттам се излизаше в малка билкова градина, притисната между къщата и градската стена. В градината Марта осъзна, че е в капан – отляво и отдясно се издигаха къщи на нивото на градската стена. Самата стена беше висока към три метра. Не можеше да се изкачи по нея.

Точно до стената растеше едно ябълково дърво. Марта Щехлин изтича до него и се покатери по клоните. От върха може би щеше да успее да се прехвърли върху стената.

От къщата на акушерката отново долетя звън на строшено стъкло, след това отвориха вратата към градината. Йозеф Гример се появи запъхтян на прага, все така стискайки дъската със забитите пирони. Зад него в градината напираха другите колари.

Марта Щехлин се катереше като котка по ябълковото дърво, все по-високо и по-високо, докато клоните станаха тънки като детски пръстчета. Тя докосна ръба на стената и се опита да се прехвърли през него.

Разнесе се трясък. Акушерката се плъзна по стената, раздирайки длани в отчаян опит да се закрепи, и остана да лежи във влажните зеленчукови лехи. Иозеф Гример се втурна към нея и вдигна дървената дъска, готов за смъртоносен удар.

– Аз не бих го направил.

Коларят погледна нагоре, откъдето беше долетял гласът. На стената точно над него се извисяваше мъж с внушителен ръст. Мъжът носеше дълга вехта пелерина и дълбоко нахлупена широкопола шапка, от която стърчаха няколко проскубани пера. Черната му грива бе несресана, гъстата брада отдавна не беше виждала бръснар. Мъжът беше застанал срещу светлината и от лицето му не се виждаше нищо друго освен голям извит нос и дълга лула.

Мъжът бе говорил, без да вади лулата от устата си. Сега я държеше и сочеше към акушерката, която се свиваше под него, дишайки тежко.

– И да убиеш Марта, съпругата ти няма да се върне. Не си усложнявай живота.

– Затваряй си устата, Куизъл! Това не те засяга!

Иозеф Гример се бе овладял. Както всички останали, първоначално и той беше смаян как така човекът горе бе успял да се приближи, без да го забележат. Но мигът беше отминал. Сега искаше да си отмъсти и никой не можеше да му попречи. С дъската в ръка той бавно пристъпи към акушерката.

– Гример, това е убийство! – каза мъжът с лулата. – Ако я удариш, с удоволствие ще ти окача въжето. И ти обещавам да продължи дълго.

Йозеф Гример се спря и се обърна разколебан към своите спътници, които изглеждаха не по-малко смутени.

– Моят син тежи на съвестта ѝ, Куизъл – каза Гример. – Можеш сам да видиш долу край реката. Тя го е омагьосала и после го е намушкала. Нарисувала му е знака на дявола.

– Ако е така, защо не си при сина си и не изпратиш разсилния за Марта?

Йозеф Гример сякаш чак сега осъзна, че мъртвият му син все още трябва да е долу край реката. В омразата си той просто го беше оставил да лежи там и бе тръгнал след другите. Сълзи бликнаха в очите му.

С неподозирана ловкост мъжът с лулата се прехвърли през парапета и скочи в градината. Той се извисяваше с цяла глава над останалите. Гигантът се наведе над Марта Щехлин. Сега тя можеше да види лицето му. Извития нос, бръчките като бразди, рошавите вежди и дълбоко разположените кафяви очи – очите на палача.

– Сега ще дойдеш с мен – прошепна Якоб Куизъл. – Ще отидем при съдебния секретар. Той ще те затвори. Това е най-добре за теб в момента. Разбра ли?

Марта кимна. Гласът на палача бе мек и мелодичен и я успокои.

Акушерката познаваше добре Якоб Куизъл. Тя беше изродила децата му, мъртвите и живите... Понякога палачът сам беше участвал в това. От време на време тя купуваше отвари и компреси срещу закъсняващ цикъл и нежелани бебета. Познаваше го като грижовен баща, който обожаваше своите деца и особено малките близнаци. Но тя бе виждала и как надява въжето на врата на мъже и жени, как дръпва скамейката под краката им. А сега ще обеси и мен, мислеше си тя. Но преди това ще ме спаси.

Якоб Куизъл ѝ помогна да се изправи, след това погледна с очакване към тълпата.

– Сега ще заведа Марта в Кулата – каза той. – Ако тя наистина има нещо общо със смъртта на сина на Гример, ще получи справедливо наказание, обещавам. Но дотогава ще я оставите на мира.

Без повече думи той хвана Марта Щехлин за яката и я поведе сред притихналите салджии и колари. Акушерката не се съмняваше, че ще изпълни обещанието си.

Симон Фронвизер дишаше запъхтяно и проклинаше. Усети как гърбът му бавно се овлажнява. Не беше пот това, което усещаше, а кръв, която се беше просмукала през парцалите. После трябваше да пришие наметалото. Петната се различаваха твърде ясно върху черния плат. Освен това с всяка крачка вързопът на раменете му ставаше все по-тежък.

Симон прекоси моста на река Лех, превит под неудобния товар, и сви надясно към Кожарския квартал. Веднага щом навлезе в тесните улици, лекарят усети острата миризма на урина и разложение, която изпълваше всичко наоколо. Затаи дъх и закрачи край високите колкото човешки бой пръти, на които бяха окачени да съхнат парчета кожа. По перилата на верандите също висяха одрани животински кожи и от тях се разнасяше зловоние. Няколко калфи гледаха с любопитство към Симон и към неговия окървавен вързоп. Вероятно си мислеха, че носи прясно заклано агне на палача.

Лекарят най-сетне остави тесните улички зад гърба си и пое вляво по пътеката към езерцето с патиците. Тук, под сянката на два дъба, се намираше домът на палача. Къщата имаше обор, голяма градина и навес за колата, с други думи – солиден имот. Лекарят се огледа със завист. Занаятът на палача се смяташе за позорен, но и той си имаше своите предимства.

Симон открехна прясно боядисаната порта и влезе в градината. Сега, през април, вече цъфтяха първите цветя, отвсякъде се разнасяше ухание на билки. Див пелин, мента, маточина, седефче, мащерка, градински чай... Палачът на Шонгау беше известен със своята богата градина.

– Чичо Симон, чичо Симон!

Двамата близнаци Георг и Барбара се спуснаха от дъба и затичаха с радостни викове към Симон. Те познаваха добре лекаря и знаеха, че той винаги бе готов за някоя игра или шега.

Разтревожена от шума, Ана-Мария Куизъл се появи на вратата на къщата. Симон се запъти към нея със смутена усмивка, докато децата подскачаха около него и се опитваха да достигнат вързопа на рамото му. Въпреки че бе почти четиридесетгодишна, съпругата на палача все още беше привлекателна жена. С катраненочерната си коса и гъстите си вежди тя приличаше на сестра на съпруга си. Симон често се питаше дали не бе далечна родственица на Якоб Куизъл. Изкуството да убиваш не се смяташе за почтен занаят, поради което синовете на палачите можеха да се женят за дъщерите на бюргерите само в изключителни случаи. Много семейства на палачи бяха сродени. През вековете бяха възникнали династии на палачи. Тази на семейство Куизъл беше най-голямата в Бавария.

Ана-Мария Кузиъл се усмихна и тръгна към лекаря, но когато забеляза вързопа на гърба му, предупредителния поглед и отбранителните жестове, викна на децата:

– Георг, Барбара! Отидете да си играете зад къщата. Чичо Симон и аз трябва да поговорим.

Децата изчезнаха, мърморейки недоволно, а Симон най-после можеше да влезе в стаята и да остави тялото на кухненската скамейка. Платното, в което беше обвито, се смъкна настрани. Когато Ана-Мария видя момчето, извика леко.

– Боже мой, та това е синът на Гример! Какво се е случило, за бога?

Симон ѝ разказа, като междувременно се настани на един стол до скамейката. Ана-Мария му наля чаша разредено вино от една глинена стомна и той го изпи на големи глътки.

– И си дошъл при мъжа ми, за да ти каже какво се е случило? – попита Ана-Мария, когато той привърши. Тя все поглеждаше към трупа на момчето и поклащаше глава.

Симон избърса устните си.

– Точно така. Къде е той?

Ана-Мария вдигна рамене.

– Не мога да ти кажа. Сигурно е отишъл в града при ковача, за да вземе пирони. Знаеш, че ни трябва нов гардероб. Старият не става за нищо.

Погледът ѝ отново се плъзна към окървавеното тяло на момчето. Като съпруга на палач тя беше свикнала да гледа мъртъвци, но въпреки това при вида на убитото дете сърцето я заболя. Тя поклати глава.

– Бедното момче...

После сякаш се овладя. Животът продължаваше, отвън близнаците се боричкаха шумно. Малката Барбара хленчеше високо.

– По-добре да го изчакаш тук – каза тя и стана от скамейката. – Можеш да почетеш междувременно.

Жената на палача се усмихна. Знаеше, че Симон често идва само за да прелисти старите книги на мъжа ѝ. Понякога лекарят измисляше глупави предлози, за да отскочи до къщата на палача и да се порови в книгите му.

Ана-Мария хвърли един последен, изпълнен със съчувствие поглед на мъртвото момче. Взе вълнено одеяло от шкафа и покри внимателно тялото, за да не го видят близнаците, ако нахълтат внезапно. После се запъти към вратата.

– Трябва да видя децата отвън. Налей си още вино, ако искаш.

Вратата се затвори и Симон остана сам в стаята. Тя беше голяма и просторна и заемаше почти целия приземен етаж. В ъгъла имаше голяма камина, която се палеше от коридора. До нея беше кухненската маса, а на стената над нея висеше мечът на палача. Стръмна стълба водеше от коридора към горните стаи, където спяха семейство Куизъл и техните три деца. До камината имаше тясна ниска врата, която водеше в друга стая. Симон се наведе и влезе в светая светих.

От лявата страна бяха разположени два сандъка, в които Якоб Куизъл съхраняваше всичко, което му бе необходимо за екзекуциите и мъченията – въжета, вериги, ръкавици, уреди за чупене на пръсти и клещи. Останалата част от неговия страховит арсенал се намираше на съхранение в града, в подземието на Кулата. До сандъците беше подпряна стълбичката за бесилото.

Интересът на Симон обаче беше насочен към нещо друго. Почти цялата стена отсреща бе заета от огромен шкаф, който стигаше до тавана. Лекарят отвори една от многото вратички и се загледа в хаоса от шишета, гърненца, кожени кесии и стъкленици. От вътрешната страна на шкафа бяха окачени билки и ухаеше на лято. Симон разпозна мирис на розмарин, див салкъм, божика. Зад втората вратичка се намираха безброй чекмеджета, надписани с алхимични знаци и символи. Той се насочи към третата вратичка. Зад нея бяха натрупани потънали в прах дебели книги, стари пергаментови свитъци, печатни книги. Това беше библиотеката на палача, събирана от много поколения. Древни знания, които се различаваха напълно от това, което бе поднесено на Симон по време на сухите лекции в университета в Инголщат. Младежът посегна към един дебел том, който често бе попадал в ръцете му, и прокара пръст по заглавието му.

– Exercitatio anatomica de motu cordis et sanguinis [7] – промърмори той.

Оспорвана книга, която изхождаше от идеята, че кръвта в тялото е в непрекъснат кръговрат, задвижван от сърцето. Теория, над която професорите на Симон от Инголщат се бяха присмели и която собственият му баща обяви за несъстоятелна.

Симон продължи да се рови. "Учебник по медицина" се наричаше един ръкопис, в който бяха изброени всякакви средства против болести. Погледът на Симон се закова на страницата, където против чума се препоръчваха изсушени жаби. До ръкописа на рафта стоеше една творба, с която палачът се бе сдобил съвсем наскоро. Wunderarzneyisches Zeughaus [8] на улмския лекар Йоханес Скултетус беше толкова нова, че вероятно липсваше дори в библиотеката на университета в Инголщат. Симон с благоговение прокара пръсти по корицата на този шедьовър по хирургия.

– Жалко, че имаш очи само за книгите.

Той погледна над книгата. На вратата се бе облегнала Магдалена и го гледаше насърчително. Младият лекар преглътна неволно.

Двадесетгодишната Магдалена Куизъл познаваше въздействието си върху мъжете. Всеки път, когато я видеше, устата на Симон пресъхваше и главата му се изпразваше. През последните седмици беше станало още по-зле. Постоянно мислеше за нея. Понякога преди заспиване си представяше пухкавите ѝ устни, трапчкинките на бузите ѝ и смеещите се очи. Ако беше суеверен, би си помислил, че дъщерята на палача го е омагьосала.

– Чакам... баща ти – промълви той, без да извръща поглед от нея.

Магдалена с усмивка пристъпи към него. В бързината явно не беше забелязала мъртвото момче на скамейката. Симон не мислеше да ѝ разказва за това. Малкото моменти, които прекарваха заедно, бяха твърде ценни, за да ги запълват със смърт и страдание.

Той вдигна рамене и върна обратно книгата на рафта.

– Баща ти просто притежава най-добрата медицинска библиотека в областта. Трябва да съм глупак, ако не се възползвам – промърмори той. Погледът му се плъзна по дълбоко изрязаното деколте, в което се открояваха две добре оформени гърди. Той бързо погледна в друга посока.

– Твоят баща не мисли така – каза Магдалена и бавно се приближи.

Симон знаеше, че баща му смята книгите на палача за дяволски. Той често го беше предупреждавал и за Магдалена. Дяволска жена, беше казал. Който се обвърже с дъщерята на палача, никога няма да стане уважаван лекар.

Симон знаеше, че женитбата му с Магдалена е изключена. Тя беше "непочтена" също като баща си. И въпреки това не му излизаше от главата. Преди няколко седмици двамата танцуваха за кратко на площад "Паулус". Случка, която дни наред беше коментирана в града. Баща му го заплаши с бой, ако още веднъж го видят с Магдалена. Дъщерите на палачи се женеха за синовете на палачи – това бе неписан закон. Симон също го знаеше.

Сега Магдалена стоеше пред него и галеше с пръсти бузата му. Тя се усмихна. Усмихваше се, но в очите ѝ се четеше неизказана тъга.

– Искаш ли утре да дойдеш с мен до ливадите? – попита тя. – Татко се нуждае от бял имел и хелеборус...

На Симон му се стори, че чува тиха, гореща молба.

– Магдалена, аз...

Зад него се чу леко шумолене.

– Ще отидеш сама. Симон и аз имаме да обсъждаме много неща. Сега си върви.

Симон се огледа. Палачът беше влязъл в малката стая, без да се усети и полъх от движение. Магдалена хвърли последен поглед на младия лекар, после избяга в градината.

Якоб Куизъл изгледа строго и пронизващо Симон. За миг изглеждаше, че ще го изхвърли. След това извади лулата от устата си и се усмихна.

– Радвам се, че харесваш дъщеря ми – каза той. – Гледай само баща ти да не разбере за това.

Симон кимна. Той често се караше с баща си заради посещенията в дома на палача. Бонифаций Фронвизер смяташе палача за шарлатанин. Но синът му не бе единственият човек, когото не можеше да възпре от това поклонение в дома на палача: половината от жителите на Шонгау ходеха при него да търсят лек за своите болки и страдания. Якоб Куизъл печелеше съвсем малка част от прехраната си с екзекуции и изтезания. Основният дял от доходите му идваше от лечение. Куизъл продаваше отвари срещу подагра и разстройство, препоръчваше тютюн при зъбобол, шинираше счупени крака и наместваше извадени рамена. Знанията му бяха легендарни, въпреки че никога не бе следвал в университет. Симон си даваше сметка, че баща му има сериозни причини да мрази палача. В края на краищата той беше най-големият му конкурент. А също и по-добрият лекар...

Междувременно Якоб Куизъл се отправи към общата стая. Симон го последва. Помещението веднага се изпълни с огромни кълба дим. Палачът имаше само един порок, но му се отдаваше със страст.

С лулата в уста той отиде до скамейката, където бе мъртвото момче, отметна одеялото и лененото платно и тихо подсвирна през зъби.

– Къде го откри?

Без да дочака отговора, Якоб напълни една глинена купа с вода и започна да мие лицето и гърдите на мървото дете. Погледна за миг ноктите на ръцете. Под тях се беше събрала червена пръст, като че малкият Петер беше ровил земята с голи ръце.

– Долу до пристана – обясни Симон и разказа какво се бе случило до момента, в който всички хукнаха към града, за да потърсят сметка от акушерката. Палачът кимна.

– Марта е жива – рече той и продължи да бърше лицето на момчето. – Аз лично я заведох в Кулата. Там ще бъде на сигурно място. Засега. По-нататък ще видим.

Както и преди, Симон беше впечатлен от спокойствието на палача. И той като всички Куизъл говореше малко. Онова, което казваше обаче, имаше тежест.

Палачът приключи с измиването на тялото. Двамата заедно огледаха обезобразеното тяло на момчето. Носът беше счупен, лицето беше цялото в синини. В областта на гърдите преброиха седем прободни рани. Якоб Куизъл извади нож от палтото си и опря острието в една от раните. Вляво и вдясно имаше още около един пръст разстояние.

– Трябва да е било нещо по-голямо – промърмори той.

– Меч? – попита Симон.

Куизъл вдигна рамене.

– По-скоро сабя или алебарда.

– Кой би направил такова нещо? – поклати глава Симон.

Палачът обърна тялото. На рамото се открояваше знакът, леко размазан при пренасянето, но все още ясно различим. Виолетов кръг с кръст в долния край:

– Какво е това? – попита Симон.

Якоб Куизъл се надвеси още по-ниско над тялото на момчето, наплюнчи пръста си и го потърка леко в знака. После близна пръста и примлясна.

– Сок от бъз – каза той. – При това не лош. – Поднесе пръста си под носа на Симон.

– Какво? Аз мислех, че е...

– Кръв? – Палачът поклати глава. – Кръвта отдавна щеше да се е измила. Само сокът от бъз запазва толкова дълго време цвета си. Питай жена ми! Тя проклина страховито, когато малките се омажат с него. И все пак... – Започна да потърква знака.

– Какво има?

– Част от боята е под кожата. Някой трябва да я е вкарал с игла или кинжал.

Симон кимна. Беше виждал подобни произведения на изкуството върху наемниците от Кастилия и Франция. Те си татуираха кръстове или Богородица в горната част на ръцете.

– Но какво означава знакът?

– Добър въпрос. – Куизъл дръпна дълбоко от лулата си, издиша дима и мълча дълго. Едва след това отговори: – Това е знакът на Венера.

– Какво е? – Симон погледна надолу към знака. Изведнъж си спомни къде го беше виждал вече. В една книга по астрология.

– Знакът на Венера. – Палачът отиде в малката стая и се върна със стара книга с извехтяла кожена подвързия. Прелисти я, докато откри каквото търсеше.

– Ето тук! – той показа мястото на Симон. Знакът можеше да се види и тук. Отдолу се намираше кръст със стрела, която сочеше нагоре и вдясно.

– Венера – богинята на любовта, на пролетта и на растежа – прочете високо Якоб Куизъл. – Противоположност на знака на Марс, бога на войната.

– Какво означава обаче този знак върху тялото на момчето? – попита объркано Симон.

– Този знак е много древен – каза палачът и си дръпна отново от лулата.

– А какво означава?

– Има много значения. Обикновено се смята за символ на жената като противоположност на мъжа, на живота, а също и на живота след смъртта.

Симон имаше чувството, че ще се задуши. Това се дължеше само отчасти на кълбата дим, които го обгръщаха.

– Но... това е ерес – прошепна той.

Палачът повдигна гъстите си вежди и го погледна в очите.

– Точно в това е проблемът – каза той. – Знакът на Венера е знак на вещиците.

След това издуха тютюневия дим право в лицето на Симон.

Луната проблясваше бледа над Шонгау. Пред нея постоянно преминаваха облаци и потапяха реката и града в мрак. На брега на Лех стоеше една фигура и наблюдаваше неподвижно тъмните води на реката. После мъжът вдигна яката на подплатеното с кожа палто и се обърна към светлините на града. Вратите отдавна бяха затворени, но за човек като него винаги се намираше пролука. Трябва само да познаваш подходящите хора и да разполагаш с пари. Нито едното, нито другото бяха проблем за него.

И въпреки това човекът потрепери. Това не се дължеше само на студения вятър, който идваше откъм планините през април. По кожата на мъжа пропълзя страх. Той се озърна предпазливо. Освен черната ивица на реката и храстите на брега не се виждаше нищо друго.

Прекалено късно долови шума зад себе си. Следващото, което усети, беше върхът на острието, което опря в гърба му, пронизвайки коженото палто, жакета и ризата.

– Сам ли си?

Гласът идваше точно откъм дясното му ухо. Той усети миризма на алкохол и развалено месо.

Мъжът кимна, но това, изглежда, не беше достатъчно на човека зад него.

– Сам ли си, по дяволите?

– Естествено!

Болката в гърба изчезна, острието се отклони.

– Обърни се! – изсъска гласът зад него.

Мъжът се обърна, както му беше заповядано, и кимна страхливо на човека срещу себе си. Загърнат в черно вълнено наметало, нахлупил шапка с перо, която скриваше лицето му, непознатият изглеждаше така, сякаш е излязъл направо от пъкъла.

– Защо ме повика? – попита той и прибра спокойно сабята си в ножницата.

Мъжът пред него преглътна. След това възвърна обичайната си самоувереност. Видимо се стегна, изправи рамене и гневно попита:

– Защо съм те повикал? Вие се провалихте, знаеш го добре.

Непознатият сви рамене.

– Момчето е мъртво – каза той. – Какво още искаш?

Мъжът от града не се задоволи с това. Той поклати гневно глава. Тънкият му показалец се движеше нагоре-надолу.

– А другите? – просъска той. – Бяха петима! Три момчета и две момичета. Какво ще стане с другите?

Непознатият направи пренебрежителен жест.

– И тях ще спипаме – отвърна той и се обърна да си ходи.

Другият се затича след него.

– По дяволите! Не сме се разбирали така! – извика той и сграбчи човека за рамото. Нещо, за което в следващия миг съжали. Една жилеста ръка стисна гърлото му като в менгеме. Непознатият оголи зъби в хищна усмивка, като вълк.

– Страх ли те е? – попита тихо.

Мъжът не можеше да си поеме въздух; усети, че се задушава. Малко преди да му притъмнее пред очите, непознатият го пусна и го отблъсна от себе си като досадно животно.

– Страх те е – повтори той. – Всички богаташи сте еднакви.

Мъжът задиша тежко и отсъпи няколко крачки назад. Пооправи дрехите си и почувства, че е в състояние да говори.

– Просто довършете работата бързо! – прошепна той. – Децата не бива да се разприказват.

От другата страна отново проблеснаха зъби.

– Това ще ти струва още нещо.

Мъжът от Шонгау сви рамене.

– Все ми е едно. Просто нека свърши.

За момент сякаш непознатият се замисли, накрая кимна.

– Дай ми имената! – каза той тихо. – Ти ги познаваш. Мъжът преглътна. Беше видял децата само за миг. Въпреки това смяташе, че знае кои бяха те. Обзе го усещането, че се намира на някаква граница. Все още можеше да се върне... Имената се изплъзнаха от устата му, преди да е размислил. Непознатият кимна и се обърна рязко. Секунди по-късно вече се бе слял с тъмнината.

3.

Сряда, 25 април 1659 г.

7.00 ч. сутринта

Якоб Куизъл се загърна плътно в пелерината си и забърза по "Мюнцгасе", внимателно заобикаляйки купчинките мръсотия и изпражнения, които се намираха пред входовете на къщите. Толкова рано сутринта по улиците още имаше мъгла. Въздухът бе студен и влажен. Точно над него се отвори един прозорец и някой изсипа съдържанието на гърнето си на улицата. Куизъл се наведе настрани и изруга, когато урината плисна на земята точно до него.

Като палач Якоб Куизъл отговаряше също така и за отстраняването на боклука – работа, която той извършваше всяка седмица. Скоро пак щеше да мине по улиците с количка и лопата. Днес обаче нямаше време за това. Малко след камбанения звън в 6 часа градският служител се яви при него и му съобщи, че Иохан Лехнер желае да го види веднага. Куизъл можеше да си представи какво иска от него съдебният секретар. Вчера целия ден убийството на момчето бе тема на разговор. В малки градчета като Шонгау слуховете за вещици и дяволски ритуали се разпространяваха по-бързо от миризмата на боклука. Лехнер се славеше като мъж, който не се колебае дори когато ставаше въпрос за трудни решения. Освен това днес имаше събрание на Съвета и височайшите особи желаеха да знаят със сигурност има ли нещо вярно в слуховете.

Главата на палача бе натежала от мисли. Вчера вечерта Йозеф Гример беше дошъл при него, за да вземе трупа на сина си. Мъжът нямаше почти нищо общо с онзи Йозеф Гример, който само няколко часа преди това щеше да убие акушерката. Ревеше като малко дете и успя да се успокои само с домашно направения билков брантвайн на Куизъл. Палачът сам бе обърнал някоя и друга чашка...

Якоб Куизъл сви вляво по една странична улица и продължи към резиденцията на херцога. Въпреки главоболието си той се усмихна, защото определението "резиденция" не отговаряше напълно на очакваното. Сградата пред него отговаряше по-скоро на западнал замък. Дори най-старите жители на Шонгау не си спомняха кога за последно тук е отсядал херцог. Даже наместникът на курфюрста, който се грижеше като негов представител за делата на Негово величество, се появяваше тук много рядко, а иначе живееше в отдалечения си имот близо до Тирхауптен. През останалото време западналата постройка служеше за казарма на две дузини войници и канцелария на съдебния секретар. Същият в отсъствието на наместника ръководеше делата на курфюрст Фердинанд Мария в Шонгау.

Иохан Лехнер беше могъщ мъж. Отговаряйки само за делата на Негово величество, през годините той си беше извоювал положение, което му позволяваше да упражнява влияние и върху градските дела. В Шонгау нито един документ, нито указ, дори бележка не можеше да мине покрай Иохан Лехнер. Якоб Куизъл беше сигурен, че секретарят и сега от часове размишлява над градските дела.

Палачът мина през каменната арка между разтворените крила на портата, унило увиснали на пантите си, и влезе в замъка. Караулещите войници му кимнаха уморено и го пуснаха да мине. Якоб Куизъл огледа тесния мръсен двор. След последното нашествие на шведите преди десетина години резиденцията бе западнала още повече. Кулата отдясно се издигаше като опушена руина, покривите на конюшните и хамбарите бяха покрити с мъх и пропускаха вода. Счупени карети и всякакви вехтории се подаваха измежду разбитите дъсчени стени.

Куизъл се изкачи по изтърканите стъпала, прекоси един тъмен коридор и се спря пред ниска дървена врата. Тъкмо смяташе да почука на нея, когато отвътре се чу глас:

– Влизай!

Секретарят явно имаше уши на рис.

Палачът отвори вратата и влезе в тясната стая. Йохан Лехнер седеше на писалище, почти скрит зад купчини книги и пергаменти. С дясната си ръка той не спираше да пише с перо в един бележник, а с лявата посочи на Куизъл да седне. Макар че първите слънчеви лъчи се промъкваха през прозореца, в стаята беше здрачно. Потрепваше само светлината от няколко свещи. Палачът се отпусна на неудобния нисък стол и зачака, докато секретарят вдигне глава от своите документи.

– Знаеш защо те повиках, нали?

Йохан Лехнер впери пронизващ поглед в палача. Съдебният секретар бе наследил черната брада от своя баща, който също бе служил като секретар в Шонгау. Същото бледо лице, същите черни, пронизващи очи. Лехнер бяха влиятелен род в този град и секретарят не пропускаше възможност да го припомни на своите събеседници.

Куизъл кимна и започна да пълни с тютюн лулата си.

– Остави това! Знаеш, че не търпя дима.

Палачът прибра лулата и изгледа предизвикателно Лехнер. Мина известно време, преди да проговори:

– Заради Щехлин, предполагам.

Йохан Лехнер кимна.

– Народът негодува. Още отсега. А се случи едва вчера. Хората говорят...

– Какво общо имам аз с това?

Лехнер се приведе над масата и се опита да се усмихне. Удаде му се само наполовина.

– Ти я познаваш. Разбирате се. Децата ти са се родили с нейна помощ. Искам да говориш с нея.

– За какво да говоря с нея?

– Накарай я да си признае.

– Какво да направи?

Лехнер наклони тялото си още малко над масата. Сега лицата им бяха на една ръка разстояние.

– Разбра ме правилно. Да си признае.

– Но още нищо не е доказано! До този момент само няколко жени злословят. Момчето е било няколко пъти при нея. Това е всичко.

– Проблемът трябва да се реши. – Йохан Лехнер се облегна на стола си. Пръстите му барабаняха по облегалката. – Твърде много се говори. Ако протакаме, ще стане както по времето на дядо ти. Тогава ще имаш много работа.

Палачът кимна, знаеше за какво говори Лехнер. Бяха изминали седемдесет години, откакто в прочутия процес срещу вещиците в Шонгау няколко десетки жени бяха отишли на кладата. Онова, което бе започнало с лошо време и няколко неизяснени смъртни случая, бе завършило с масово безумие, в което всеки обвиняваше всекиго. Тогава неговият дядо Йорг Абриел бе обезглавил около шестдесет жени. След това бяха изгорили телата им. Майстор Йорг се беше прочул и бе забогатял от това. Тогава по телата на някои от заподозрените бяха открили така наречените магьоснически белези – родилни петна, които бяха решили съдбата на бедните жени.

В сегашния случай също ставаше въпрос за еретичен знак и дори Куизъл не можеше да отрече неговата връзка с магьосничеството. Секретарят имаше право. Хората щяха да продължат да търсят знаци. И дори ако убийствата се прекратят, подозренията нямаше да спрат. Този огън можеше да прерасне в пожар и да обхване целия Шонгау. Освен ако някой не признаеше и не поемеше цялата вина върху себе си.

Марта Щехлин...

Якоб Куизъл поклати рамене.

– Не мисля, че Щехлин има нещо общо с убийството. Може да е бил всеки, може да е бил външен човек. Момчето се носеше по водата. Един дявол знае къде са го намушкали. Може би са били мародерстващи войници.

– А знакът? Бащата на момчето ми го описа. Не е ли изглеждал така? – Йохан Лехнер му подаде една рисунка. На нея се мъдреше кръгът с обърнатия кръст. – Знаеш какво е това – просъска секретарят. – Магия.

Палачът кимна.

– Но това не означава, че Щехлин...

– Акушерките са наясно с тези неща! – Лехнер беше повишил глас, което не бе обичайно за него. – Винаги съм предупреждавал, че не бива да приемаме такива жени в града. Те са пазителки на тайни знания и могат да погубят нашите жени и деца! В последно време децата непрекъснато бяха покрай нея. И Петер в това число. А ето, че го намериха мъртъв в реката.

Якоб Куизъл копнееше за лулата си. С удоволствие би прогонил с дима лошите мисли от стаята. Твърде добре познаваше предразсъдъците на Съвета по отношение на акушерките. Марта Щехлин беше първата акушерка, която градът бе приел официално. Открай време тези жени будеха подозрения у мъжете със своите забранени знания. Те познаваха отварите и билките, докосваха жените на неприлични места и знаеха как да премахнат плода в утробата – този подарък от бог. Много акушерки бяха изгорени като вещици от мъжете.

Якоб Куизъл познаваше отварите и също бе смятан за магьосник. Но той бе мъж. И палач.

– Искам да отидеш при Щехлин и да я накараш да си признае – каза Иохан Лехнер. Той отново се бе отдал на бележките си и пишеше нещо. Погледът му беше насочен към книжата. Разговорът беше приключил.

– А ако не признае? – попита Куизъл.

– Тогава ѝ покажи инструментите. Достатъчно е да види пръстотрошачката и ще омекне.

– За това ще е нужно решението на съвета – прошепна палачът. – Аз не мога да го направя по свое желание. Вие също.

Лехнер се усмихна.

– Както знаеш, днес има събрание на Съвета. Сигурен съм, че Първият бургмистър и другите височайши особи ще одобрят предложението ми.

Якоб Куизъл размишляваше. Ако Съветът одобреше днес началото на разпита, процесът щеше да се задвижи като часовников мехазнизъм. А това означаваше изтезания и най-вероятно смърт на кладата. И за двете отговаряше палачът.

– Кажи ѝ, че утре ще започнем разпита – каза Лехнер, без да вдига глава от книжата на масата. – Ще има време да си помисли. Ако реши да се инати... е, тогава ще имаме нужда от твоята помощ.

Перото продължаваше да драска по хартията. Откъм главния площад долетя звънът на църковната камбана. Беше осем часът. Иохан Лехнер вдигна поглед.

– Това беше. Можеш да си вървиш.

Палачът стана и отиде до вратата. Когато натисна дръжката, зад гърба му още веднъж прозвуча гласът на съдебния секретар:

– Ей, Куизъл!

Той се обърна. Секретарят заговори, без да го поглежда:

– Знам, че я познаваш добре. Накарай я да говори. Това ще спести и на двама ви ненужни страдания.

Якоб Куизъл поклати глава.

– Не е била тя. Повярвай ми.

Сега Йохан Лехнер отново вдигна поглед и го загледа право в очите.

– Аз също не мисля, че е била тя. Но това е най-доброто за града. Можеш да ми вярваш за това.

Палачът не отговори. Приведе се, за да не удари главата си в ниския горен праг, и затвори вратата след себе си.

Когато стъпките на мъжа заглъхнаха, съдебният секретар отново се обърна към книжата. Опитваше се да се концентрира върху листите пред себе си, но това трудно му се удаваше. Пред него лежеше официална жалба от град Аугсбург. Салджията[9] Томас Панцелт от Шонгау беше превозил голяма партида вълна на аугсбургските търговци заедно с голям воденичен камък. Заради тежкия товар салът се беше обърнал в река Лех. Сега аугсбургци искаха обезщетение. Лехнер въздъхна. Вечните спорове между жителите на Аугсбург и на Шонгау не му оставяха нито миг спокойствие. Точно днес обаче той не беше в състояние да се занимава с подобни дрязги. Неговият град гореше! Йохан Лехнер виждаше как страхът и омразата пропълзяваха от покрайнините към центъра на Шонгау. От вчера в двете странноприемници "Звездата" и "Зоненброй" се говореше за това. Хората разказваха небивалици за култ към дявола, оргии на вещици и ритуални убийства. След всички епидемии, войни и бедствия атмосферата в града беше експлозивна. Градът стоеше върху буре с барут, а Марта Щехлин можеше да бъде горящият фитил. Лехнер нервно въртеше перото между пръстите си. Фитилът трябваше да се отреже, преди да се случи непоправимото.

Секретарят ценеше Якоб Куизъл като интелигентен и благоразумен човек. Но въпросът вече не опираше до това дали Щехлин е виновна, или не. Благоденствието на града беше на първо място. Един кратък процес и най-сетне бленуваният мир щеше да се възцари отново.

Йохан Лехнер прибра свитъците, подреди ги по рафтовете на стената и се отправи към Баленхаус. След половин час започваше събранието на Съвета, а той имаше да свърши още някои неща. Чрез градския глашатай беше поканил всички съветници да присъстват. Призовани бяха членовете на Големия и Вътрешния съвет, както и шест обикновени граждани. Лехнер смяташе да сложи нещата в ред.

Съдебният секретар прекоси пазарния площад, както обикновено оживен по това време, и влезе в Баленхаус. В просторния, висок девет стъпки[10] салон на приземния етаж бяха складирани сандъци и чували, готови за транспортиране до далечни градове и страни. В един ъгъл бяха наредени блокове от пясъчник и туф[11], миришеше на канела и кориандър. Лехнер се изкачи по широкото дървено стълбище на горния етаж. Като представител на курфюрста той нямаше работа в залата на градския съвет. Но от началото на Голямата война аристократите бяха свикнали силна ръка да се грижи за спокойствието и реда, затова предоставяха това право на съдебния секретар. А той ръководеше практически еднолично заседанията на съвета. Йохан Лехнер беше човек на властта и не би позволил да му отнемат тази власт току така.

Вратата към залата на съвета бе отворена. С учудване секретарят забеляза, че не беше пръв както обикновено. Бургмистърът Карл Земер и членът на съвета Якоб Шрефогъл бяха пристигнали преди него и изглеждаха потънали в оживен разговор.

– Казвам Ви, аугсбургци ще построят нов път и тогава ние ще си останем тук като риба на сухо – убеждаваше Земер своя опонент, който клатеше упорито глава. Младият Шрефогъл се беше присъединил към Съвета едва преди половин година, заемайки мястото на своя починал баща. Аристократът често спореше с първия бургмистър. За разлика от баща си, който беше в добри приятелски отношения със Земер и другите членове на Съвета, Якоб за всичко имаше собствено мнение. Той и сега не даваше признаци за отстъпление.

– Не бива да правите това, знаете го. Опитахте се веднъж и курфюрстът ви осуети плановете.

Със Земер обаче не можеше да се говори.

– Това беше преди войната! Курфюрстът вече си има други грижи. Вярвайте на стария опитен боец. Аугсбургци ще построят пътя. Ако пред портите ни има приют с прокажени, да не говорим за тази ужасна история с убийството... търговците ще бягат от нас като от чума.

С прокашляне Йохан Лехнер влезе и се отправи към дъбовата маса с форма на подкова, която изпълваше цялото помещение. Бургмистър Земер забърза към него.

– Добре, че сте тук, Лехнер! За сетен път се опитвах да убедя младия Шрефогъл да се откаже от идеята за приют за заразноболни. Точно в този момент! Аугсбургци ни подливат вода и ако се разчуе, че пред портите ни...

Йохан Лехнер поклати рамене.

– Приютът за заразноболни е работа на църквата. Говорете със свещеника, но не вярвам да имате успех. А сега ме извинете.

Секретарят заобиколи дебелия бургмистър и отключи вратата към съседната стая. Тук от пода до тавана се издигаше стенен шкаф с прегради и чекмеджета, пълни с ръкописи. Йохан Лехнер се качи на едно столче и извади книжата, необходими за днес. Погледът му падна върху документите за приюта. Още миналата година църквата беше решила да построи приют за прокажени на пътя за Хоенфурх. Старият беше рухнал преди години, но болестта не беше отстъпила.

Лехнер усети тръпки при мисълта за коварната болест. Проказата беше бич за хората като чумата. Който се заразеше, изгниваше жив. Носът, ушите и пръстите падаха като гнил плод. В крайния стадий лицата на тези клетници бяха така обезобразени, че не приличаха на хора. И тъй като болестта беше много заразна, бедните души бяха прогонвани от града или бяха принудени да носят звънци и хлопатари, за да ги разпознават отдалеч и да ги избягват. От милосърдие, но и за да се избегне по-нататъшно разпространение на болестта, много градове бяха изградили така наречените лепрозариуми – гета извън стените на града, в които крееха болните. Шонгау също планираше да построи приют за прокажени. Строителните работи на пътя за Хоенфурх бяха в ход от половин година, но в Съвета още спореха за това решение. Когато Йохан Лехнер се върна в залата, повечето от съветниците се бяха събрали. Застанали на групи от по неколцина души, те разговаряха оживено и спореха. Всеки беше чул различна версия за смъртта на детето. Дори когато Йохан Лехнер удари звънеца, трябваше да мине известно време, преди и последният да заеме мястото си около масата. По стар обичай първият бургмистър и съдебният секретар седяха в средата. Отдясно на тях се намираха местата на членовете на Вътрешния съвет – представители на шест от най-уважаваните фамилии в Шонгау. Съветът включваше и четиримата бургмистри, които се сменяха на всеки три месеца. Знатните родове от столетия поделяха помежду си бургмистърския пост. Официално можеха да бъдат избирани и други членове на Съвета, но съществуваше неписан закон, според който бургмистри ставаха само наследниците на най-влиятелните фамилии.

Вляво седяха шестимата членове на Големия съвет, който също беше съставен от видни аристократи. И накрая, плътно до стената, бяха наредени столовете на обикновените граждани.

Секретарят се огледа. Тук беше събрана цялата градска власт. Колари, търговци, пивовари, сладкари, кожухари, мелничари, кожари, грънчари и тъкачи... представители на фамилиите Земер, Шрефогъл, Аугустин, Харденберг, които от столетия решаваха съдбините на града. Сериозни, облечени в черно мъже с бели яки и заострени бради, които сякаш идваха от други времена с охранените си лица и кръгли кореми, изпъващи окичени със златни верижки жилетки. Войната беше разорила цяла Германия, но покрай тези мъже сякаш бе преминала, без да ги засегне. Лехнер неволно се усмихна. Лойта неизбежно изплува отгоре.

Всички бяха в очакване. Те знаеха, че смъртта на детето може да повлияе на собствените им дела. Мирът в малкия град беше поставен на карта. Шушукането в покритата с дърво стая на Съвета напомняше на секретаря гневното жужене на пчели.

– Тишина, моля, тишина!

Лехнер още веднъж удари звънеца. После тупна с длан по масата. Най-после настъпи тишина. Секретарят посегна към перото, за да протоколира заседанието. Първият бургмистър Карл Земер огледа загрижено събраното множество. Накрая се обърна към членовете на Съвета:

– Всички сте чули за нещастието, което ни сполетя вчера. Чудовищно престъпление, което трябва да бъде разследвано колкото е възможно по-скоро. Със съдебния секретар стигнахме до единодушното решение да разгледаме първо тази точка. Всичко друго може да почака. Надявам се, че това е и във ваш интерес.

Членовете на Съвета кимнаха замислено. Колкото по-бързо се разрешеше този случай, толкова по-бързо можеха да се отдадат на обичайните си дела.

Бургмистър Земер продължи:

– За щастие, изглежда, намерихме виновника. Акушерката Щехлин вече е в затвора. Палачът скоро ще я посети. Тогава тя ще трябва да говори.

– Защо е заподозряна?

Съветниците възмутено изгледаха младия Шрефогъл. Не беше прието да се прекъсва първия бургмистър. Дори най-възрастните членове на съвета не си го позволяваха, а този младеж бе станал един от тях преди няколко месеца. Бащата на Якоб Шрефогъл беше влиятелен мъж в Съвета – малко чудноват, но влиятелен. Синът му първо трябваше да се докаже. За разлика от другите, младият благородник не носеше яка по врата, а широка дантелена яка. Косата му падаше на раменете на къдрици, по последна мода. Цялото му държание беше подигравка към всеки от старите членове на Съвета.

– Защо е заподозряна? Е, това е просто, много просто... – Въпросът завари бургмистъра неподготвен. Той избърса с кърпа малките капчици пот от олисяващата си глава. Гърдите му се повдигаха и спадаха под обкичената със златна верига жилетка. Като пивовар и собственик на най-добрата странноприемница в областта той не бе свикнал да се сблъсква със съпротива. Той се обърна за помощ към секретаря, който стоеше от лявата му страна. Иохан Лехнер охотно се включи:

– Преди нощта на убийството често се е срещала с момчето. Освен това има жени, които свидетелстват, че е изпълнявала магьоснически обреди с Петер и други деца.

– Кой свидетелства за това?

Младият Шрефогъл не отстъпваше. В действителност точно сега Иохан Лехнер не можеше да назове нито една жена по име, но стражите му бяха казали, че в странноприемниците се разпространявали такива слухове. А той знаеше за кого става въпрос. Лесно щеше да открие свидетели.

– Изчакайте процеса! Не искам да избързвам – каза той.

– Ако разбере кои са свидетелите, Щехлин може да им направи магия от тъмницата – намеси се друг член на Съвета. Хлебарят Михаел Берхтхолт беше член на Големия съвет. Според Лехнер той беше един от хората, способни да пуснат такива слухове.

Съветниците кимаха. Те бяха чували за подобни случаи.

– Що за глупости! Това е абсурдно. Щехлин е акушерка, нищо повече! – скочи Якоб Шрефогъл. – Спомнете си какво се случи преди седемдесет години. Половината от този град обвини другата половина в магьосничество. Много кръв изтече. Искате ли това да се повтори?

Простосмъртните съветници до стената започнаха да си шепнат. Тогавашните събития бяха засегнали предимно бедни граждани, селяни, слугини, ратаи... Сред тях обаче бе имало и стопанка на странноприемница, и жена на съдия. След като бяха подложени на мъчения, заподозрените бяха признали, че са правили магии за градушки, че са осквернили причастието и дори че са убили собствените си внуци. Страхът се бе вселил дълбоко в душите на хората. Иохан Лехнер си спомняше, че баща му често бе разказвал за това. Позорът на Шонгау щеше да остане завинаги в историята.

– Съмнявам се, че точно ти помниш това. А сега седни, млади Шрефогъл! – каза един тих, но пронизващ глас. Ясно беше, че притежателят му е свикнал да се разпорежда и няма да се церемони с някакъв младок.

На осемдесет и една години Матиас Аугустин беше най-възрастният член на Съвета. В продължение на десетилетия той бе властвал над шонгауските колари. Беше почти сляп, но думата му все още се чуваше в града. Заедно с фамилиите Земер, Пюхнер, Холцхофер и Шрефогъл той представляваше елита на властта.

Очите на стареца бяха насочени към някаква точка в далечината, сякаш гледаше право в миналото.

– Аз мога да си спомня – промърмори той. Сега в залата цареше пълна тишина. – Тогава бях малко момче, но знам как горяха огньовете. Още мога да усетя мириса на изгорено месо. Десетки хора погуби този ужасен процес, между тях и невинни. Никой не вярваше вече на другия. Повярвайте ми, не искам да изживея това още веднъж. И затова Щехлин трябва да признае.

Младият Шрефогъл отново беше седнал. При последните думи на Аугустин той пое шумно въздух през зъби.

– Тя трябва да признае – продължи Аугустин, – защото слухът е като дим. Разпространява се и прониква през процепите на вратите и през затворените прозорци. Накрая ще обхване целия град. Трябва да приключим колкото е възможно по-скоро.

Първият бургмистър Земер кимна. Останалите членове на Вътрешния съвет също изразиха одобрение.

– Той има право. – Йохан Пюхнер, чиято мелница, разрушена от шведите, наскоро бе възкръснала за нов живот, се облегна назад. – Трябва да поддържаме мира сред народа. Снощи бях на пристана. Там се носят много слухове.

– Вярно е. Вчера аз също говорих с моите мъже. – Матиас Холцхофер беше друг могъщ търговец, чиито товари плуваха чак до Черно море. Той подръпваше замислено маншетите си.

– Те обаче подозират по-скоро салджиите от Аугсбург. В края на краищата Гример често се карал с тях. Може би са решили да ни навредят. да всеят страх у хората, за да не стъпват повече в Шонгау – разсъждаваше той.

– Тогава Щехлин ще излезе чиста, а целият ви план ще отиде по дяволите – подхвърли Якоб Шрефогъл. Той седеше със скръстени ръце.

От редицата на обикновените съветници до стената се разнесе кашлица. Рядко се случваше някой от тях да вземе думата на събранието. Старият Погнер, който бе изпратен в Съвета от гилдията на бакалите, измърмори:

– Наистина имаше сбиване между Гример и няколко колари от Аугсбург. Аз самият бях в "Звездата", когато се случи.

Съдържателят на странноприемницата Карл Земер се почувства засегнат от думите му.

– В моята странноприемница няма сбивания – каза той успокоително. – Най-много да са се посдърпали.

– Да са се посдърпали? – Погнер сякаш се събуди. – Питайте вашата Ресъл, тя беше там. Та те си разбиха носовете. Кръвта течеше на ручеи по масата. Един от аугсбургците едва вървеше, след като Гример го напердаши. На излизане сипеше проклятия. Мисля, че искаха да си отмъстят. Така мисля!

– Глупости! – полуслепият Матиас Аугустин клатеше глава. – На аугсбургци могат да се припишат много неща, но убийство... Не мисля, че са способни на това. Гледайте Щехлин. И побързайте, преди всичко тук да пламне.

– Дадох разпореждания утре да започнат с разпита – каза Лехнер. – Палачът ще покаже инструментите за мъчения на акушерката. След най-много седмица въпросът ще е разрешен. – Той погледна нагоре към резбования таван от кедров бор. Орнаментите, изобразяващи свитъци, свидетелстваха за това, че тук се създаваха закони.

– В такъв случай не трябва ли да се допитаме до наместника на курфюрста? – попита Якоб Шрефогъл. – Все пак става дума за убийство. Градът няма право да се произнася за това.

Иохан Лехнер се усмихна. Наистина за произнасяне на окончателна присъда при такива тежки престъпления беше необходимо присъствието на наместника на курфюрста. Граф Волф Дитрих фон Сандицел обаче, както обикновено, се намираше в своето имение Пихъл до Тирхауптен, доста далече от Шонгау. А до пристигането му Лехнер беше негов единствен представител в пределите на града.

– Вече изпратих куриер и помолих граф Сандицел да дойде тук най-късно до седмица, за да ръководи процеса – обясни той. – Писах му, че дотогава ще сме намерили виновника. В противен случай наместникът на курфюрста и свитата му ще трябва да останат по-дълго време в града – допълни самодоволно Лехнер.

Членовете на Съвета простенаха вътрешно. Наместникът на курфюрста заедно с приближените си! С коне, слуги, войници... Това означаваше много разходи. Те тайно пресмятаха гулдените и пфенигите, които всеки един от височайшите гости щеше да изпие и изяде ден след ден до произнасянето на присъдата. Затова беше важно още при пристигането на височайшата особа да могат да представят виновника. Тогава щяха да се отърват донякъде евтино.

– Имате нашето одобрение – каза бургмистър Земер и избърса потта от оплешивялото си чело. – Започнете утре с разпита!

– Добре. – Йохан Лехнер отвори следващата татрадка. – Сега да минем към другите точки. Имаме още много работа за днес.

4.

Сряда, 25 април 1659 г.

9.00 ч. сутринта

Якоб Куизъл вървеше по улицата край южната градска стена. Къщите тук бяха прясно измазани, керемидите по покривите аленееха на утринното слънце. В градините цъфтяха първите бели и жълти нарциси. Кварталът около резиденцията на херцога носеше името Дворцова врата и се смяташе за най-добрата част от града. Тук се бяха установили заможните занаятчии. По улицата се разхождаха кокошки и патици, които се разхвърчаваха пред него с тревожен кряк. Един дърводелец, въоръжен с ренде, чук и длето, майстореше маса пред работилницата си. Когато палачът минаваше покрай него, той сведе глава. Никой не поздравяваше палача, това носеше нещастие.

Якоб Куизъл най-сетне стигна до края на уличката. В самия ѝ край, до градските стени, се издигаше затворът – масивна триетажна кула с плосък покрив и зъбци, изградена от големи дялани блокове. От столетия крепостната кула се използваше за тъмница и място за мъчения.

Пазачът се бе облегнал на обкованата с желязо врата и се грееше на пролетното слънце. На колана му до връзката ключове с дължина около пръст се полюшваше палка. Нямаше нужда от друго оръжие. Заподозряната бе окована във вериги. Срещу възможни проклятия той се бе въоръжил с осветен дървен кръст и амулет на Дева Мария, които висяха на връв около врата му.

– Добро утро, Андреас! – извика Якоб Куизъл. – Как са децата? Малката Ана оправи ли се?

– Всичко е наред. Благодаря, майстор Якоб! Средството помогна.

Тъмничарят се огледа скришом на всички страни дали някой наблюдава разговора им. Хората избягваха мъжа с меча, но и сами го търсеха, когато на някого му се обаждаше подаграта или си счупеше пръста. Или когато дъщеря му страдаше от коклюш, както бе в случая с Андреас. Обикновените хора предпочитаха палача пред бръснаря или лекаря. В повечето случаи успяваше да помогне, а и взимаше по-евтино.

– Как мислиш? Можеш ли да ме оставиш да говоря насаме с Щехлин? – Куизъл си напълни лулата. И между другото, предложи на стража от тютюна си. Андреас пъхна скришом подаръка в кесията на колана си.

– Не зная, Лехнер забрани. Не бива да се отделям от нея.

– Я кажи, Щехлин не помогна ли да се роди дъщеря ти Ана? И Томас?

– Да, но...

– Виждаш ли, тя помогна и за моите деца. Наистина ли вярваш, че е вещица?

– Не, всъщност не. Но другите...

– Другите, другите... Мисли сам, Андреас! А сега ме пусни. Утре можеш да дойдеш, сиропът за малката е готов. Просто си го вземи, когато мен ме няма. Той е на масата в кухнята.

При тези думи той протегна ръка. Тъмничарят му подаде ключа и палачът влезе в кулата.

Двете килии бяха в дъното на помещението. Марта Щехлин лежеше неподвижно върху куп мръсна слама в килията отляво. Усещаше се силна миризма на урина и на гнило зеле. През малък прозорец с решетки влизаше слънчева светлина. Стълба водеше надолу към килията за изтезания. Якоб Куизъл я познаваше добре. Долу се намираха всички инструменти, от които се нуждаеше палачът за разпита с мъчения.

Отначало щеше само да покаже инструментите на Щехлин. Нагорещените клещи, ръждясалото менгеме с винтове, всяко завъртене на които можеше да усилва болката. Трябваше да ѝ обясни какво е да бъдеш разпъван бавно от тежащи центнер[12] камъни, докато костите започнат да пукат и да изскачат от ставите. Често показването на инструментите беше достатъчно, за да се сломи духът на жертвата. За Марта Щехлин палачът не беше толкова сигурен.

Акушерката, изглежда, спеше. Когато Якоб Куизъл пристъпи до решетките, тя надигна глава. Чу се дрънчене. От ръцете ѝ се спущаха вериги, свързани с халки за стената. Марта Щехлин се опита да се усмихне.

– Оковаха ме като бясно псе. – Показа му веригите. – И буламача, който ми дават, и кучетата няма да го ядат.

Куизъл се подсмихна.

– Не е по-зле, отколкото ако си бе останала у дома.

Лицето на Марта помръкна.

– Как изглежда домът ми? Потрошили са всичко, нали?

– Ще погледна как е при теб, но сега имаш много по-голям проблем. Те мислят, че си била ти. Утре ще дойда със секретаря и бургмистъра и ще ти покажа инструментите.

– Утре?

Той кимна и погледна пронизващо акушерката.

– Марта, кажи ми честно, ти ли беше?

– Не, кълна се в Светата Дева! Никога не бих могла да направя нещо на момчето!

– Но той е бил при теб? И в нощта преди смъртта си?

Акушерката потрепери от студ. Беше облечена само в тънката ленена риза, с която бе избягала от Гример и хората му. Трепереше цялата. Якоб Куизъл ѝ подаде дългото си вехто палто. Без да промълви дума, тя го взе през решетките и го наметна на раменете си. Едва тогава заговори:

– Не само Петер беше при мен. Някои от другите също. На тях просто им липсва майка.

– Кои други?

– Ами сираците. Софи, Клара, Антон, Йоханес... Те ме навестяваха, понякога идваха няколко пъти в седмицата. Играеха си в градината при мен, а аз им готвех брашнена супа. Нямат си никого вече.

Якоб Куизъл си спомни. От време на време той също бе виждал децата в градината на акушерката. Но никога не му беше правило впечатление, че са сираци.

Палачът знаеше как живеят уличните деца. Обикновено се събираха заедно и страняха от другите. Няколко пъти се беше намесвал, когато други деца се нахвърляха върху сираците и ги биеха. Сякаш на челата им светеше знак, който караше останалите да ги виждат като жертви. За миг Якоб се замисли за собственото си детство. Той бе презрян син на палач, но поне имаше родители. Щастие, което бе отредено на все по-малко деца. Голямата война бе отнела родителите на много от тях. Градът поверяваше клетите сираци на настойници. Често това бяха граждани от градската управа, а също така и занаятчии, които, между другото, получаваха и имуществото на починалите родители. В приемните семейства, които и без тях бяха достатъчно многолюдни, тези деца бяха последна грижа. Приемаха ги, търпяха ги, но рядко ги обичаха. Просто още едно гладно гърло, което хранеха, защото имаха нужда от парите. Якоб Куизъл разбра, че добрата Марта беше станала нещо като втора майка за сираците.

– Кога за последно бяха при теб? – попита той акушерката.

– Онзи ден.

– Значи в деня преди убийството. Петер беше ли с тях?

– Да, разбира се, той беше такова внимателно дете...

По изцапаното със засъхнала кръв лице на акушерката се стекоха сълзи.

– Той си нямаше вече майка. Аз самата я изпроводих в последния ѝ час. Петер и Софи искаха да знаят всичко най-подробно. Какво правя като акушерка, какви билки ми трябват. По време на приготвянето им гледаха много внимателно. Софи казваше, че също иска да стане акушерка.

– Колко време останаха?

– До свечеряване. Изпратих ги вкъщи, когато г-жа Клингенщайнер прати да ме повикат. До вчера сутринта останах там. За бога! Има свидетели.

Палачът поклати глава.

– Това няма да ти помогне. Още вчера вечерта говорих с Гример. Петер най-вероятно изобщо не се е прибрал у дома. Гример е бил в странноприемницата до полицейския час. На следващия ден, когато искал да събуди сина си, леглото било празно.

Акушерката въздъхна.

– Значи аз съм го видяла последна.

– Така е, Марта. Нещата изглеждат зле. Отвън говорят какво ли не.

Акушерката се загърна в палтото. Устните ѝ се свиха.

– Кога ще започнеш с клещите и менгемето? – попита тя.

– Скоро, ако зависи от Лехнер.

– Да призная ли?

Якоб Куизъл се поколеба. Тази жена беше помогнала на децата му да се появят на бял свят. Той ѝ дължеше услуга. Освен това и да искаше, не би могъл да си представи, че тя би могла да причини такива рани на Петер.

– Не – каза най-накрая той. – Отлагай колкото е възможно по-дълго. Отричай. Ще се постарая да не ти причинявам силна болка, обещавам ти.

– А когато не мога повече?

Куизъл извади изстиналата лула от устата си. След това насочи мундщука към Марта.

– Ще спипам кучия син, който го е направил. Обещавам ти. Само се дръж, докато пипна негодника.

После се обърна рязко и тръгна към изхода.

– Куизъл!

Палачът спря и погледна назад към акушерката. Гласът ѝ премина в шепот:

– Има още нещо, което би трябвало да знаеш.

– Какво?

– Имах корен мандрагора вкъщи в шкафа.

– Мандрагора... Знаеш, че височайшите господа смятат тези неща за дяволски.

– Знам. Изчезнал е.

– Изчезнал?

– Да, от вчера.

– Има ли други изгубени неща?

– Не знам. Открих липсата малко преди да дойде Гример с хората си.

Якоб Куизъл се спря пред вратата и замислено захапа лулата си.

– Странно – промърмори той. – Предната вечер не беше ли пълнолуние?

Без да дочака отговор, той излезе навън. Зад него вратата се затвори с трясък. Марта Щехлин се зави в палтото, легна на сламата и заплака беззвучно.

* * *

Палачът се отправи по най-прекия път към дома на Щехлин. Стъпките му гръмко отекваха по улиците. Няколко селянки с кошници на главите се загледаха удивено след огромната фигура, която премина стремително покрай тях. Жените се прекръстиха и продължиха да говорят за смъртта на малкия Гример и за неговия баща – вдовец и пияница.

Якоб Куизъл продължаваше да мисли за онова, което акушерката му бе казала в края на разговора. Мандрагората беше растение със жълтозелени плодове, които имаха упойващо действие. Коренът приличаше на малко човече, затова често се използваше при заклинания. Стрит на прах, той бе една от съставките на мехлема, с който според легендите вещиците мажели метлите си. Говореше се, че виреела особено добре под бесилките, подхранвана от урината и спермата на обесените, макар че Якоб Куизъл досега не бе видял нито едно стръкче мандрагора на Хълма на обесените. Той знаеше със сигурност само едно – билката бе отлично средство за упояване и помятане. Ако я намереха у Щехлин, това щеше да ѝ гарантира смъртната присъда.

Кой обаче би могъл да е откраднал корена мандрагора от дома на акушерката? Някой, който ѝ желаеше злото?

Някой, който искаше да я обвинят в магьосничество?

А може би акушерката просто бе сложила на друго място забранения лек? Якоб Куизъл крачеше бързо. Скоро може би щеше да има отговор на този въпрос.

Малко по-късно вече бе пред къщата на акушерката. Когато видя счупените прозорци и разбитата врата, изгуби надежда, че ще намери нещо тук.

Палачът натисна вратата. С едно последно изскърцване тя се отдели от пантите и падна вътре. Стаята изглеждаше така, сякаш Щехлин бе правила екперименти с барут и бе хвръкнала във въздуха. Измазаният с глина под беше осеян с парчета от счупени съдове. Алхимични знаци свидетелстваха за онова, което се бе съдържало в тях. Миришеше силно на мента и пелин.

Масата, столът и леглото бяха изпотрошени, а останките им бяха пръснати из цялата стая. Котлето с рядка овесена каша беше търкулнато в ъгъла и съдържанието образуваше малко езерце. От него към задната врата водеха следи от стъпки. Размазани следи се виждаха и сред билковите прахове и мазила, разсипани по пода. Сякаш половината град бе минал през дома на Щехлин. Самият Якоб бе видял с очите си поне дузина мъже, които бяха щурмували дома на акушерката начело с Гример.

Палачът се вгледа в следите от стъпки и се изуми. Между големите отпечатъци имаше и по-малки. Леко размазани, но достатъчно ясни. Стъпки на деца.

Той се огледа в помещението. Котлето. Строшената маса. Отломките от съдове, следите. Някъде в него зазвъня звънец, но той не можеше да каже защо. Нещо му напомняше.

Палачът задъвка студената лула, после отново излезе навън, потънал в мисли.

* * *

Симон Фронвизер седеше до огъня във всекидневната и гледаше как завира кафето. Вдъхна необикновения ободряващ аромат и затвори очи. Той обичаше аромата и вкуса на екзотичната напитка. Беше почти зависим от нея. Преди около година един търговец от Аугсбург бе донесъл в Шонгау чувалче, пълно с малки твърди зърна. Търговецът ги хвалеше като чудодейно средство от Изтока. Турците уж пиели от него, за да изпаднат в кръвожадно опиянение, а и в леглото имало легендарно въздействие. Симон не знаеше докъде може да се вярва на слуховете. Знаеше само, че обича кафе и че след като изпие чаша от ободряващата напитка, може да стои с часове над книгите, без да усеща умора.

Кафявата течност в котлето образува балончета и Симон взе глинена чаша, за да я пресипе. Може би благотворното действие на кафето щеше да му помогне да разбере какво бе довело до смъртта на малкия Гример. От момента, в който бе напуснал къщата на палача вчера, ужасната история не му излизаше от главата. Кой би могъл да извърши подобно нещо? А и този знак...

Вратата се отвори с трясък и баща му влезе в помещението. Симон веднага разбра какво ще последва.

– Вчера пак си бил долу при палача, показал си трупа на малкия на знахаря. Признай си! Кожарят Ханес ми разказа. И с Магдалена си флиртувал!

Симон затвори очи. Вчера той наистина се беше срещнал с Магдалена край реката. Отидоха на разходка. Беше се държал като идиот, не можа да я погледне в очите и през цялото време бе хвърлял камъчета в Лех. Освен това ѝ бе разказал всичко, което му бе минало през главата след смъртта на момчето. Че не вярва във вината на Щехлин, че се страхува от нов процес срещу вещици както преди седемдесет години... Разбъбри се като хлапак, а искаше само да ѝ каже, че я харесва. Някой трябва да ги е видял. В този проклет град бе невъзможно да останеш насаме с някого.

– Може би. Теб какво те засяга? – Симон си наля кафето. Избягваше да погледне баща си в очите.

– Какво ме засяга? Ти луд ли си? – Бонифаций Фронвизер бе дребен на ръст като сина си. И като повечето ниски мъже, бързо избухваше. Очите му щяха да изскочат от орбитите, върхът на заострената му брада трепереше.

– Аз все още съм твой баща! – крещеше той. – Не разбираш ли какво правиш? Трябваха ми години, за да изградя това тук за нас. Можеш да получиш всичко наготово. Можеш да станеш първият истински лекар в този град! А ти проваляш всичко, като се срещаш с това разпътно момиче и ходиш при баща ѝ. Хората говорят. Не разбираш ли?

Симон гледаше нагоре към тавана и понасяше укорите мълчаливо. Той ги знаеше наизуст. Баща му си бе извоювал място като полеви лекар, където се бе запознал с майка му – обикновена лавкаджийка, придружаваща войската. Симон беше на седем години, когато майка му умря от чума. Още няколко години той и баща му придружаваха войниците, обгаряха рани от куршуми с вряло олио и ампутираха крака. Когато войната свърши, те обикаляха страната в търсене на пристан. Най-после се бяха установили тук, в Шонгау. През последните години баща му с усърдие и упорство се бе издигнал първо до лечител, а после и до нещо като градски лекар. Той обаче нямаше нужното образование за това. Затова от Градския съвет го търпяха само защото тукашният лечител не струваше, а да викат лекари от далечния Мюнхен или от Аугсбург беше твърде скъпо.

Бонифаций Фронвизер беше изпратил сина си да следва в Инголщат, но парите бяха свършили и Симон трябваше да се завърне в Шонгау. Оттогава бащата пестеше всеки пфениг и наблюдаваше подозрително наследника си, когото смяташе за лекомислено конте.

– ...докато другите се влюбват в подходящите момичета. Иозеф например, той ухажва дъщерята на Холцхофер. Това се казва партия! Той ще постигне нещо. Но ти... – Обвинителната реч на баща му беше към края си. Симон отдавна не слушаше. Той отпиваше от кафето си и мислеше за Магдалена. Черните очи, които сякаш винаги се смееха, пълните устни, които вчера бяха обагрени с червеното вино, което тя бе взела на реката в бутилка в кожен калъф. Няколко капчици паднаха върху корсета ѝ и той ѝ подаде кърпичката си.

– Гледай ме, когато ти говоря!

Баща му го удари по лицето с опакото на ръката. Кафето опръска стаята, описвайки широка дъга. Глинената чаша падна шумно на пода и се строши. Симон потърка бузата си. Слабичък и треперещ, баща му стоеше пред него. Петна от кафе красяха и без това мръсния му жакет. Той знаеше, че бе прекалил. Синът му вече не беше на дванадесет години, но си оставаше неговото момче. Заедно бяха преживели толкова много неща. Той просто искаше най-доброто за него...

– Отивам при палача – прошепна Симон. – Ако искаш да ме спреш, ще трябва да забиеш скалпела в корема ми. – После той събра няколко книги от масата и затвори вратата след себе си.

– Върви при Куизъл! – викна баща му след него. – Ще видиш какво ще получиш!

Бонифаций Фронвизер се наведе и вдигна парчетата от чашата. С гръмки ругатни той ги изхвърли през отворения прозорец след сина си.

Изпълнен с гняв, Симон бързаше по улиците. Баща му беше толкова... толкова твърдоглав! Донякъде разбираше стареца. Все пак ставаше въпрос за бъдещето на сина му, за следването му, за добра жена и деца. Университетът обаче не можеше да даде най-подходящото образование на Симон. Потънало в прах, механично запаметявано знание, което отчасти все още се основаваше на гръцките и римските автори. Баща му не използваше нищо освен слабителни, превръзки и кръвопускане. В дома на палача се усещаше свеж полъх. Якоб Куизъл притежаваше OpusParamirum и Paragranum на Парацелз[13] – истински съкровища за любителите на книгите, които Симон можеше да взема назаем.

Когато зави по улицата към Речната врата, той се натъкна на група деца, застанали в кръг. От средата на групата се чуваше силен рев. Симон се повдигна на пръсти и различи едро, широкоплещесто момче, което седеше върху едно момиче. С колене то я притискаше към земята, а с десния юмрук удряше отново и отново своята жертва. От ъгълчетата на устните ѝ течеше кръв, дясното ѝ око беше подуто. Тълпата от деца и младежи съпровождаше всеки удар с поощрителни възгласи. Симон разбута настрани зрителите, хвана момчето за косите и го свали от малката.

– Страхливци! – извика той. – Да нападате момиче! Изчезвайте!

Тълпата отстъпи неохотно няколко метра. Момичето седна на улицата и махна от лицето си изцапаните коси. Очите ѝ се оглеждаха дебнешком, сякаш търсеше пролука между децата, през която да се измъкне.

Голямото момче се изправи пред Симон. Беше около петнадесетгодишен, по-висок от лекаря с половин глава. Симон го разпозна. Беше Ханес, синът на Берхтхолт – хлебаря от Вайнщрасе.

– Не се бъркайте, докторе! – заплашително каза той. – Това си е наша работа.

– Когато избиват зъбите на малко момиче, това е и моя работа – отвърна Симон. – Както ти самият каза, аз съм лекар. Следователно мога да пресметна колко ще ти струва удоволствието.

– Колко ще ми струва? – Ханес сбърчи чело. Не беше от най-умните.

– Ако причиниш нещо на момичето, ще трябва да поемеш разходите за това. Имаме достатъчно свидетели, нали?

Погледът на Ханес се стрелна несигурно към другарите му. Някои вече се бяха отдалечили.

– Софи е вещица! – намеси се сега друго момче. – Има червена коса, освен това постоянно беше у Щехлин като Петер. А той е мъртъв! – Другите замърмориха одобрително.

Симон потръпна вътрешно. Ето, започва се. Скоро в Шонгау щеше да има само вещици и хора, които ги сочат с пръст.

– Глупости! – извика той. – Ако беше вещица, щеше ли да ви позволи да я биете? Вече щеше да е яхнала метлата си. А сега да ви няма!

Бандата неохотно заотстъпва. Все пак на Симон му се наложи да хвърли заплашителен поглед на един или друг. Когато момчетата се отдалечиха на хвърлей място, той ги чу да викат:

– Той спи с дъщерята на палача!

– Може би палачът ще му отреже главата!

– Трудно би го смалил с една глава. Толкова е нисък!

Симон въздъхна. Крехката му все още връзка с Магдалена вече не беше тайна. Баща му беше прав. Хората говореха.

Той се наведе над момичето, за да му помогне.

– Вярно ли е, че двамата с Петер сте били постоянно при Щехлин?

Софи избърса кръвта от устните си. Дългите ѝ рижи коси бяха потънали в прах. Симон реши, че е на около дванадесет години. Под пласта мръсотия той видя будно лице. Лекарят си припомни, че произхождаше от семейство на кожари от квартала край реката. Родителите ѝ бяха загинали при последната епидемия от чума. Друго семейство на кожари я бе прибрало.

Момичето мълчеше. Симон я сграбчи здраво за рамото.

– Искам да знам дали си била с Петер при Щехлин. Важно е! – повтори той.

– Възможно е! – прошепна тя.

– Видя ли Петер вечерта?

– Щехлин не е виновна. Бог ми е свидетел.

– Кой тогава?

– След това Петер отиде още веднъж до реката. Сам.

– Защо?

Софи сви устни и избегна погледа му.

– Искам да знам защо.

– Той каза, че е тайна. Искаше да се види с някого.

– С кого, за бога?

– Не каза.

Симон разтърси Софи. Той чувстваше, че премълчава нещо. Внезапно момичето се отскубна и побягна по съседната улица.

– Почакай!

Симон се затича след нея. Софи беше боса, малките ѝ крака се стрелкаха по утъпканата глинеста почва. Вече бе стигнала до "Ценкгасе" и се шмугна между две слугини, които се връщаха от пазара с препълнени кошници. Симон мина забързано покрай тях и неволно закачи едната кошница. Тя се изплъзна от ръката на слугинята и на улицата се посипаха ряпа, зеле и моркови. След себе си Симон чу гневни викове, но не спря. Момичето щеше да му се изплъзне. Софи беше твърде бърза; вече изчезваше зад следващия завой. Улиците тук не бяха многолюдни. Симон придържаше шапката си с едната ръка и тичаше подир Софи. Вляво се издигаха две къщи с приближени покриви, между тях се намираше тесен проход, който водеше към градските стени. Проходът беше отрупан с купчини строителни отпадъци и вехтории. В другия му край Симон видя дребна фигурка. Сипейки ругатни, лекарят се прости с ботушите си, намазани с говежда мас, и скочи над първата купчина.

Попадна точно насред боклука, подхлъзна се и затъна в куп строителни отпадъци, гниещи зеленчуци и останки от нощно гърне. Стъпките в далечината заглъхнаха. Симон се изправи, стенейки. На горните етажи се отвориха първите прозорци. Стопаните на къщите гледаха с изумление измъчения лекар, който чистеше полепналите листа салата от палтото си.

– Погрижете се за собствените си боклуци! – извика той нагоре. После закуцука към Речната врата.

* * *

Палачът гледаше през лещата шепа жълти кристали, които блестяха на светлината на лоените свещи. Кристалите бяха като снежинки, всеки бе съвършен по форма и красота. Якоб Куизъл се усмихна. Когато се потапяше в тайните на природата, бе сигурен, че бог съществува. Кой друг би могъл да създаде такива произведения на изкуството? Човекът просто подражаваше в своите изобретения на своя Създател. И все пак същият този бог оставяше хората да гинат като мухи, жертви на чумата и войната. В такива времена човек трудно можеше да запази вярата си в бог, но Якоб Куизъл го откриваше в красотата на природата.

Той разпределяше внимателно с пинсета кристалите върху пергамента, който служеше за подложка, когато на вратата се почука. Преди да успее да каже нещо, тя се открехна. Нахлу въздушна струя и отнесе пергамента към ръба на масата. Якоб го улови с проклятия, преди да отлети. Част от кристалите изчезнаха в една пролука на масата.

– Кой е, по дяволите?

– Симон – успокои го жена му, която бе открехнала вратата.

– Иска да ти върне книгите и да говори с теб. Казва, че е спешно. И не ругай толкова силно, децата вече спят.

– Да заповяда – изръмжа Куизъл.

Когато се огледа за Симон Фронвизер, той видя едно ужасено лице. Едва сега палачът осъзна, че монокълът е на окото му. Синът на лекаря гледаше право в зеница с големината на дукат.

– Просто играчка – изръмжа Куизъл и свали от лицето си обкованата в месинг леща. – Но понякога е твърде полезна.

– Откъде имате това? – попита Симон. – Трябва да струва цяло състояние!

– Да кажем, че направих услуга на един член на Градския съвет и той ми се издължи в натура. – Якоб Куизъл подуши. – Ти смърдиш.

– Аз... паднах на път за тук.

Палачът махна, после подаде лещата на Симон и посочи към жълтата купчинка върху пергамента.

– Можеш да погледнеш веднага това. Как мислиш? Какво е?

Симон се наведе с монокъла над зрънцата.

– Това е смайващо. Никога не съм виждал такава перфектна леща.

– Интересува ме какви са зрънцата.

– Ако се съди по миризмата, бих казал, че е сяра.

– Намерих ги до една купчинка глина в джоба на малкия Гример.

Симон бързо свали монокъла и погледна палача.

– У Петер? Но как сярата е попаднала в джоба му?

– И аз бих искал да разбера това.

Якоб Куизъл посегна към лулата си и започна да я пълни. Междувременно Симон крачеше нагоре-надолу из малката стая и разказваше за своята среща със сирачето. Куизъл изръмжаваше от време на време, зает да тъпче и пали лулата си. Когато Симон привърши историята, палачът вече бе обвит в тютюнев дим.

– Посетих Щехлин – каза накрая той. – Децата наистина са били при нея. Освен това липсва корен мандрагора.

– Мандрагора?

– Вълшебна билка.

Якоб Куизъл разказа накратко за своята среща с акушерката и за хаоса в дома ѝ, като правеше дълги паузи, в които дърпаше от лулата си. Симон беше седнал на ниско столче и се въртеше неспокойно.

– Нищо не разбирам – каза накрая младият лекар. – Имаме мъртво момче с магически знак на рамото и сяра в джоба. Имаме и акушерка като главна заподозряна, от чийто дом е изчезнал корен мандрагора. Освен това имаме група сираци, които знаят повече, отколкото признават. Е, къде е смисълът във всичко това?

– Имаме много малко време – прошепна палачът. – След няколко дни ще пристигне наместникът на курфюрста. Дотогава Щехлин ще трябва да е признала вината си, иначе Съветът ще ми смъкне кожата.

– А ако просто се възпротивите? – попита Симон. – Никой не може да изиска от Вас...

Куизъл поклати глава.

– Тогава ще изпратят друг, а аз ще трябва да си търся нова работа. Не, това не е решение. Трябва да намерим истинския убиец. При това скоро.

– Ние?

Палачът кимна.

– Имам нужда от помощта ти. С мен никой не обича да говори. Височайшите господа бърчат нос, щом ме видят отдалеч. Макар че... – добави той с усмивка, – сега и пред теб ще бърчат нос.

Симон погледна своя изцапан, миризлив жакет. Все още беше украсен с кафяви пръски. На левия крачол до коляното имаше дупка. Увяхнало листо салата висеше на шапката му. А да не говорим за засъхналите петна кръв по палтото му... Щеше да му трябва нов гардероб и нямаше представа откъде ще вземе парите за него. Може би Съветът щеше да отпусне някой гулден, когато заловят убиеца.

Симон обмисляше предложението на палача. Какво толкова можеше да загуби? Във всеки случай не и репутацията, вече се бе простил с нея. А ако в бъдеще искаше да се среща с Магдалена, щеше да е добре да се разбира с баща ѝ. Освен това съществуваха и книгите. Точно в този миг на масата до монокъла лежеше трудът на йезуита Атанасиус Кирхер, в който се говореше за миниатюрни червейчета в кръвта. Монахът бе работил с така наречения микроскоп, който увеличаваше вероятно много повече от монокъла на Куизъл. Перспективата да чете сам тази книга в леглото на чаша горещо кафе... Симон кимна.

– Добре, можете да разчитате на мен. Впрочем книгата на...

Синът на лекаря не успя да изкаже желанието си. Вратата се отвори широко, в помещението нахлу запъхтян стражът Андреас.

– Простете, че ви безпокоя толкова късно – каза той, – но е спешно. Казаха ми, че ще намеря сина на Фронвизер тук. Баща Ви има нужда от помощ!

Андреас беше бял като тебешир. Изглеждаше така, сякаш бе видял самия дявол.

– Какво, за бога, е толкова спешно? – попита Симон. Тайно размишляваше кой го бе видял да влиза в дома на палача. Изглежда, в този град човек не можеше да направи и една крачка, без да го наблюдават.

– Синът на бакалина Крац умира! – каза с последни сили Андреас. Ръката му все се плъзгаше към малкия дървен кръст, който висеше на врата му.

Якоб Куизъл, който досега слушаше мълчаливо, изгуби търпение. Удари с длан по нестабилната маса така, че монокълът и шедьовърът на Атанасиус леко подскочиха.

– Злополука? Говори най-после!

– Всичко е в кръв! Бог да ни е на помощ, той носи знака! Като Гример...

Симон подскочи от столчето. Усети как страхът пълзеше в него.

Куизъл погледна проницателно сина на лекаря сред облаците тютюнев дим.

– Върви спокойно. Аз ще отида да видя Щехлин. Не знам дали е на сигурно място в тъмницата.

Симон грабна шапката си и изтича на улицата. С крайчеца на окото си видя Магдалена, която му махаше сънено от прозореца на тавана. Предчувстваше, че в следващите дни двамата нямаше да имат много време един за друг.

Мъжът стоеше до прозореца, главата му беше само на педя от тежкия червен плат на пердето. Навън се свечеряваше, но това нямаше значение. В тази стая винаги цареше полумрак – мътен сив здрач, в който дори денем слънцето чезнеше. В съзнанието си мъжът видя слънцето над града. То винаги щеше да изгрява и залязва, човек не можеше да го спре. Мъжът нямаше да позволи да спрат и него самия. Макар че точно в този момент се бе стигнало до известно забавяне. Забавянето го ядосваше. Той се обърна рязко.

– Що за глупак си ти? Годен ли си за нещо въобще? Можеш ли поне веднъж да свършиш нещо както трябва?

– Ще го свърша.

В здрача се виждаше още един човек. Той седеше на масата и ровеше с ножа в месния пай като в корема на заклано прасе.

Мъжът на прозореца придърпа още по-плътно завесите. Пръстите му се вкопчиха в плата. Заля го вълна от болка. Нямаше много време.

– Защо бе нужно това с децата? Сега ще тръгнат приказки...

– Никой няма да говори. Разчитай на мен.

– Няколко души вече подозират. Можем само да се надяваме акушерката да признае. Палачът задава ненужни въпроси.

Човекът на масата продължи да превръща пая в каша от месо и трохи. Ножът се движеше трескаво нагоре-надолу.

– Ха, палачът! Кой ще повярва на палача?

– Не подценявай Куизъл! Той е хитър като лисица.

– Тогава лисицата просто ще влезе в капана.

Мъжът до прозореца измина няколкото крачки, които го деляха от масата, и зашлеви седящия с опакото на ръката си. Онзи се хвана за бузата и погледна със страх към своя оскърбител. В същия миг видя как той се хвана за корема и се сгърчи от болка.

Тиха усмивка заигра по устните му. Този проблем скоро щеше да се разреши от само себе си.

– Трябва да сложиш край на това безумие – каза по-възрастният мъж с изкривено от болка лице. Тъпи игли се забиваха в корема му. Той се приведе над масата. – Остави това. Аз сам ще свърша каквото е нужно.

– Не мога.

– Не можеш?

– Възложих задачата на друг. Той няма да позволи да му се месят в работата.

– Освободи го. Стига. Щехлин ще признае, а ние ще получим парите си.

Старият мъж трябваше да седне. Просто една кратка пауза. Говоренето го изморяваше. Проклетото тяло! Той се нуждаеше от него. Не за дълго, само докато получат парите. Тогава щеше да умре спокойно. Делото на живота му беше в опасност, а този непрокопсаник само разваляше всичко. Но той нямаше да го допусне. Не и докато дишаше...

– Паят е превъзходен. Искаш ли?

Другият бодеше с ножа парченцата месо, пръснати по масата, и ги дъвчеше с наслада.

С последни сили старецът поклати глава. Събеседникът му се усмихна.

– Бъди спокоен! Всичко ще бъде наред.

Избърса мазнината от брадата си, взе шпагата и бързо се отправи към вратата.

Без да чака стража, Симон се отправи към къщата на семейство Крац, която се намираше на една тясна странична уличка до Речната врата. Клеменс и Агате Крац бяха трудолюбиви бакали, които през годините бяха натрупали скромно състояние. И петте им деца посещаваха Латинското училище в града. Те самите не правеха разлика между своите собствени деца и Антон, за чийто настойници бяха определени след смъртта на родителите му.

Бащата Клеменс Крац седеше прегърбен зад тезгяха в магазина си и милваше рамото на жена си, която се притискаше в него и ридаеше безутешно. Пред тях на тезгяха лежеше тялото на момчето. На Симон не му бе нужно много време, за да констатира причината за смъртта. Някой бе прерязал гърлото на малкия Антон с чист разрез. Съсирената кръв бе обагрила ленената риза в алено червено. Очите на десетгодишното момче гледаха втренчено в тавана.

Само час по-рано, когато го намериха, той още дишаше. Животът обаче бе напуснал малкото телце за минути. Градският лекар Бонифаций Фронвизер просто бе констатирал смъртта. Когато Симон пристигна, работата вече бе свършена. Баща му го изгледа само веднъж набързо от глава до пети, прибра си инструментите и излезе, без да поздрави, след като изказа своите съболезнования на семейство Крац.

След като Бонифаций Фронвизер напусна дома, Симон седя мълчаливо в продължение на минути до главата на мъртвеца и наблюдава бялото лице на момчето. Вторият мъртвец за два дни. Дали момчето бе познавало убиеца си?

Накрая лекарят се обърна към бащата:

– Къде го намерихте? – попита той.

Не получи отговор. Семейство Крац бяха потънали в свят на болка и скръб, където човешките гласове трудно проникваха.

– Простете, къде го намерихте? – повтори Симон.

Едва сега Клеменс Крац погледна нагоре. Гласът на бащата беше дрезгав.

– Отвън на прага. Искаше да отскочи набързо до своите... приятели. Когато закъсня да се прибере, решихме да го потърсим. Отворихме вратата и го видяхме да лежи на прага в собствената си кръв...

Майката отново зарида. На дървена пейка в ъгъла седяха другите четири деца на семейство Крац и гледаха с разширени от ужас очи. Най-малката дъщеря притискаше до гърдите си мръсна парцалена кукла.

Симон се обърна към децата:

– Знаете ли къде искаше да отиде брат ви?

– Той не ни е брат. – Гласът на най-големия син звучеше дръзко и упорито въпреки страха. – Той е сирак.

И навярно често сте му го припомняли, каза си Симон и въздъхна.

– Добре, ще ви попитам още веднъж. Знаете ли къде искаше да отиде Антон?

– При другите. – Момчето го гледаше право в лицето.

– Кои други?

– Другите сираци. Те винаги се срещаха край Речната врата. Искаше да отиде там. Видях рижата Софи с него, когато камбаните удариха четири часа. Явно беше нещо важно за тях. Бяха допрели глави като говеда.

Симон се замисли за малкото момиче, което само преди няколо часа бе спасил от побой. Червените коси, дръзките очи. На дванадесет години тази Софи вече си бе спечелила доста врагове.

– Вярно е – намеси се сега бащата. – Те наистина се срещаха често при Щехлин. Софи и Щехлин – едни и същи дяволски изчадия. Антон тежи на съвестта им! Сигурно те са му нарисували този дяволски знак.

Майката отново изхлипа. Съпругът ѝ се зае да я утешава.

Симон отиде до тялото и го обърна внимателно по корем. Действително на дясното рамо откри същия символ като на момчето на Гример. Не беше така отчетлив, явно някой се беше опитал да го измие. Но боята бе попила твърде дълбоко под кожата и белегът се открояваше.

Симон усети, че Клеменс Крац се доближава отзад. Изпълнен с омраза, бащата гледаше втренчено знака.

– Щехлин го е направила. И Софи – просъска той. – Със сигурност. И двете трябва да изгорят!

Лекарят се опита да го успокои:

– Щехлин е в затвора. Не може да е била тя. А Софи е още дете. Наистина ли вярвате, че едно дете...

– Дяволът се е вселил в това дете! – изкрещя майката отзад. Очите ѝ бяха почервенели от плач, лицето ѝ бе бледо и подпухнало. – Дяволът е тук, в Шонгау! И ще прибере още деца!

Симон още веднъж погледна избледнелия знак на рамото на момчето. Нямаше съмнение, някой се бе опитал безуспешно да го отстрани.

– Някой от вас опитвал ли се е да измие това тук? – попита той хората около себе си.

Бащата се прекръсти.

– Не сме докосвали знака на дявола, бог ми е свидетел. – Останалите членове на семейството също поклатиха глави и се прекръстиха.

Симон въздъхна. Тук нищо нямаше да постигне с аргументи. Той се сбогува и излезе навън в мрака. Зад себе си продължи да чува риданията на майката и монотонните молитви на стария бакалин.

Леко изсвирване го накара да трепне. Търсещият му поглед обходи улицата. Една дребна фигурка се бе притаила до стената на къщата на ъгъла и му махаше. Беше Софи. Симон се огледа. После пое по тясната уличка и се приближи до момичето.

– Последния път ми се изплъзна – прошепна той.

– И сега ще ти се изплъзна – отвърна Софи. – Но първо ме чуй! Един мъж питаше за Антон малко преди да го намушкат.

– Мъж? Откъде знаеш?

Софи повдигна рамене. Лека усмивка пробягна по устните ѝ. Симон си помисли как ли ще изглежда след пет години.

– Ние, сираците, имаме очи навсякъде. Това ни спестява удари.

– И как изглеждаше този мъж?

– Висок, с наметало и широкопола шапка. На шапката имаше перо. През лицето му минава дълъг белег.

– Това ли е всичко?

– Едната му ръка е само голи кости, като на скелет.

– Не говори лъжи!

– Долу край реката попита няколко салджии за къщата на Крац. Скрих се зад дървените трупи. Държеше лявата си ръка винаги под наметалото. Но веднъж наметалото се отгърна. Тогава видях ръката. Белееше на слънцето. Ръка от кости.

Симон се наведе и обгърна раменете на момичето.

– Софи, не ти вярвам. Най-добре е сега да дойдеш с мен...

Софи се отскубна. В очите ѝ плуваха сълзи от гняв.

– Никой не ми вярва, но е истина. Онзи мъж уби Антон! Той искаше да се видим долу край Речната врата, а сега е мъртъв... – Гласът на момичето премина в ридание.

– Софи, можем да поговорим за всичко.

С рязко завъртане момичето се отскубна от хватката на Симон и хукна надолу по улицата. След няколко минути вече бе изчезнала в тъмнината. Симон понечи да я последва и в същия миг усети, че от колана му липсва кесията с монетите, с които смяташе да си купи нова дреха.

– Ах, ти, проклето хлапе...

Погледна купчината боклуци и изпражнения в уличката и реши този път да се откаже от преследването. Вместо това се прибра вкъщи, за да се наспи.

5.

Четвъртък, 26 април 1659 г.

7.00 ч. сутринта

Потънала в мисли, Магдалена прекоси моста над река Лех в посока Пайтинг. В торбичката, която носеше през рамо, имаше изсушени билки, както и девичи прах, който бе смляла вчера. Преди няколко дни беше обещала на старата Даубенбергер да ѝ занесе от праха. Старата акушерка беше прехвърлила седемдесетте и краката не я държаха. Въпреки това за хората от Пайтинг и околностите тя си оставаше селската акушерка, която викаха у дома при тежки раждания. Катарина Даубенбергер бе помогнала да се родят стотици деца. Ръцете ѝ имаха дарбата да извеждат на бял свят и най-упоритите деца. Имаше славата на мъдра жена и знахарка, независимо че свещениците и лекарите гледаха на нея с недоверие и подозрение. Диагнозите ѝ обикновено се оказваха точни, а лечението – успешно. Бащата на Магдалена често търсеше съветите ѝ. В знак на благодарност, той ѝ изпращаше девичи прах. Но и на него самия му се налагаше да търси една или друга билка от нея.

Магдалена премина покрай първите къщи в Пайтинг и веднага видя как селяните се обръщат след нея и шушукат. Някои се кръстеха. Тя бе дъщеря на палач и жителите на селото се страхуваха от нея. Някои подозираха, че се е съюзила с Велзевул. До нея достигаха слухове, че красотата ѝ не била нищо друго, освен резултат от сделка с господаря на ада. В замяна тя му била обещала безсмъртната си душа. Магдалена никого не смяташе да разубеждава. Това държеше на разстояние прекалено настойчивите ухажори.

Без да обръща внимание на селяните, тя свърна вдясно по уличката, която водеше към дома на акушерката – малка къща със скосен покрив.

Веднага забеляза, че нещо не е наред. Капаците на прозорците бяха спуснати, въпреки че беше късно утро. Билките и цветята в малката градина пред къщата бяха изпотъпкани. Магдалена отиде до вратата и натисна дръжката. Вратата бе заключена.

Сега вече бе сигурна, че нещо се е случило. Даубенбергер беше прочута с гостоприемството си. Магдалена никога не бе заварвала дома ѝ заключен. Всички жени в областта по всяко време можеха да се обръщат към старата акушерка.

Почука енергично на старата дървена врата.

– Даубенбергер, тук ли си? – извика тя. – Магдалена от Шонгау е. Донесох ти девичи прах.

Мина малко време, след това се открехна таванският прозорец. Катарина Даубенбергер погледна недоверчиво към нея. Старата жена изглеждаше угрижена, лицето ѝ бе набраздено от нови дълбоки бръчки. Изглеждаше бледа и уморена. Когато разпозна Магдалена, тя се усмихна.

– Ах, това си ти, Магдалена! – извика тя. – Хубаво е, че идваш. Сама ли си?

Магдалена кимна. Акушерката се огледа предпазливо на всички страни, после изчезна вътре. Чуха се стъпки по стълбата, резето бе избутано, вратата се отвори. Даубенбергер ѝ махна припряно да влезе.

– Какво се е случило? – попита Магдалена, след като влезе. – Да не си отровила бургмистъра?

– Какво още да се случи, глупаче! – избърбори акушерката и побутна дървата в камината. – Младежите от селото обсадиха къщата ми през нощта. Искаха да я подпалят. Добре че се появи оня здравеняк Михаел Кьосел и ги прогони. Иначе щях да съм мъртва.

– Заради Щехлин ли е? – попита Магдалена и седна на разклатеното столче до печката. От ходенето я боляха краката.

Катарина Даубенбергер кимна.

– Всяка знахарка сега е вещица – промърмори тя. – Както по времето на баба ми. Нищо не се променя.

Тя седна до Магдалена и ѝ наля в чашата черна, ухаеща ароматно отвара.

– Изпий това – каза тя. – Медена вода с бира и аква ефедра.

– Аква какво? – попита Магдалена.

– Ефедрин. Това ще те изправи отново на крака,.

Магдалена отпи от горещата отвара. Беше сладка, с ободряващ вкус. Имаше чувството, че силите ѝ се възвръщат.

– Знаеш ли какво точно се е случило при вас? – попита Катарина Даубенбергер.

Магдалена ѝ каза в общи линии онова, което знаеше. По време на разходката им край реката Симон ѝ бе разказал за мъртвото момче и знака на вещиците на рамото му. Освен това тя бе успяла да чуе през тънката дървена стена на стаята си част от разговора между лекаря и баща ѝ.

– Сега най-вероятно има още едно момче с този знак на рамото – довърши тя. – Симон отиде там през нощта и оттогава нямам вест от него.

– Татуиран със сок от бъз, казваш? – попита замислено Даубенбергер. – Това е странно. Може да се помисли, че дяволът е чертал знака с кръвта му, нали? От друга страна...

– Какво? ... – не издържа Магдалена.

– Ами сярата в джоба на момчето, а и този знак...

– Наистина ли е знак на вещиците? – попита Магдалена.

– Да кажем, че е знак на мъдрите жени. Много древен знак. Доколкото знам, означава огледало, огледалото на древна, могъща богиня.

Старата акушерка стана и отиде до камината, за да сложи още една цепеница.

– Във всеки случай ще ни донесе много неприятности. Ако нещата продължават така, ще отида при снаха ми в Цайсенберг, докато духовете се успокоят.

Акушерката внезапно спря. Погледът ѝ се плъзна по един окъсан календар, който лежеше на перваза над камината. – Естествено – промърмори тя. – Как можах да го забравя!

– За какво говориш? – попита Магдалена и отиде до нея.

Даубенбергер взе календара и трескаво го заразлиства.

– Тук – каза накрая тя и посочи пожълтялата рисунка на монахиня, която държеше стомна и книга в ръка. – Света Валбурга – защитничка на болните и на родилките. Празникът ѝ е другия петък.

– Е, ѝ?

Магдалена не разбираше какво иска да каже акушерката. Тя погледна безпомощно рисунката. Страницата бе леко обгорена в единия ъгъл. Жената на картинката имаше ореол на светица, погледът ѝ беше смирено сведен.

– Е – каза Даубенбергер, – празникът на света Валбурга е на първи май. Нощта преди него се нарича Валпургиева нощ.

– Нощта на вещиците – прошепна Магдалена.

Акушерката кимна, преди да продължи:

– Ако се вярва на селяните от Пайтинг, в тази нощ вещиците се събират в гората, горе при Хоенфурх, и се срещат със сатаната. Може би знакът по това време е просто съвпадение. При все това е странно.

– Мислиш, че...?

Катарина Даубенбергер поклати глава.

– Нищо не мисля. Но до Валпургиевата нощ има още една седмица. Не намерихте ли вчера през нощта още едно мъртво момче със същия знак?

Тя се отправи към съседната стая. Магдалена я последва и видя, че акушерката пъха дрехи и одеяла в една торба.

– Какво правиш? – попита тя учудено.

– Какво ли? – изхриптя старата жена. – Стягам си багажа. Отивам при снаха ми в Пайсенберг. Ако тези убийства продължат, не бих искала да съм наблизо. Най-късно във Валпургиевата нощ младежите ще подпалят къщата ми. Ако наистина има вещица, която броди тук, не бих искала да ме вземат за нея. А ако няма, ще им трябва виновница.

Тя повдигна рамене и погледна Магдалена.

– А сега си върви. И за теб ще е по-добре  да изчезнеш. Дъщерята на палача за тях не е по-добра от вещица.

Без да каже и дума, Магдалена се запъти навън. Докато вървеше покрай къщите надолу към Лех, тя имаше чувството, че от всеки прозорец я следят две подозрителни очи.

* * *

Около десет часа преди обед Симон седеше на една от задните маси в странноприемница "Златната звезда" и ядеше яхния от овнешко месо с моркови. Нямаше кой знае какъв апетит, макар че от вчера вечерта не бе хапвал нищо. Спомените за отминалата нощ, видът на малкия Крац, плачът на родителите и суматохата у съседите бяха свили стомаха му на топка, в която и при най-добро желание нищо не влизаше. Тук, в "Звездата", цареше спокойствие и можеше да обмисли още веднъж вчерашните събития.

Лекарят огледа с блуждаещ поглед помещението. В Шонгау имаше близо дузина странноприемници, но "Звездата" бе най-добрата в областта. Масите от дъбово дърво бяха чисти и гладко шлифовани, от тавана висяха канделабри с нови свещи. Чевръсти слугини се грижеха за благополучието на малкото състоятелни гости и доливаха щедро вино от гарафите.

По това време тук имаше само няколко колари от Аугсбург, които рано сутринта бяха доставили товара си в Баленхаус. От Шонгау те продължаваха за Щайнгарден, Фюсен и през Алпите чак до Венеция.

Коларите дърпаха от лулите си, вече бяха изпили подобаващо количество вино. Силен смях достигна до Симон.

Докато гледаше коларите, Симон си мислеше за свадата край река Лех, за която му бяха разказали салджиите. Йозеф Гример се бе спречкал с неколцина от конкурентите от Аугсбург. Заради това ли бе убит синът му? Но защо тогава имаше още едно мъртво момче? И какво общо имаше мъжът с ръка на скелет, за когото му бе разказала Софи?

Симон отпиваше от халбата с бира и размишляваше. Аугсбургци отдавна планираха друг търговски маршрут откъм швабската страна на река Лех, за да избегнат транспортния монопол на Шонгау. Досега херцогът винаги бе осуетявал плановете им. Без съмнение в дългосрочна перспектива сегашните събития ги удовлетворяваха. Ако търговците започнеха да избягват Шонгау заради "дяволските козни", тогава очевидно щеше да се утвърди нов маршрут. Към това се добавяше и фактът, че Шонгау точно сега планираше да построи нов приют за прокажени. Мнозина в Съвета вярваха, че с това ще отблъснат търговците от града.

Дали мъжът с ръка на скелет беше изпратен от Аугсбург, за да всява страх и хаос?

– Това е от заведението.

Изтръгнат от мислите си, Симон погледна нагоре. Самият бургмистър Карл Земер стоеше пред него и постави така шумно кана бира на масата, че пяната се разплиска. Симон изгледа съдържателя. Рядко се случваше първият бургмистър на Шонгау да присъства лично в заведението. Симон не си спомняше някога да е бил заговаряй от него. С изключение на един-единствен път, когато синът на Земер лежеше с температура в леглото. Тогава обаче бургмистърът се бе държал надменно с него, сякаш бе пътуващ бръснар, и му бе дал с нежелание няколко монети. Сега му се усмихваше любезно и седна до него на масата. Направи знак на слугинята с дебелите си пръсти, окичени с пръстени, и поръча още една бира. После вдигна наздравица към Симон.

– Чух за смъртта на малкия Крац. Лоша работа! Изглежда, че Щехлин има помощник в града. Скоро ще разберем това. Още днес ще ѝ покажем инструментите.

– Откъде сте толкова сигурен, че е била Щехлин? – попита Симон, без да отвърне на наздравицата.

Земер пое голяма глътка от тъмната бира и избърса брадата си.

– Има свидетели, че е изпълнявала сатанински ритуали с децата. Но когато я сложим на дибата, ще признае всичките си грехове. Убеден съм в това.

– Чух, че тук имало сбиване с аугсбургците – продължи Симон. – Гример бил подредил зле някои от тях.

Карл Земер изглеждаше объркан за кратко, после изпръхтя презрително:

– Не беше нищо особено. Такива неща се случават винаги. Можеш да попиташ Ресъл. Тя прислужваше същия ден.

Земер повика момичето до масата. Ресъл беше на около двадесет години. Имаше кротки очи на крава и леко крив нос; Господ определено не я беше надарил с красота. Момичето засрамено беше свело глава. Симон неведнъж я бе улавял да го гледа замечтано. Сред слугините той имаше славата на един от най-привлекателните мъже в града. Освен това все още не беше женен.

Карл Земер покани момичето да се присъедини към тях на масата.

– Ресъл, разкажи какво стана по време на сбиването с аугсбургците преди няколко дни.

Слугинята повдигна рамене, после се усмихна срамежливо, поглеждайки Симон.

– Бяха няколко мъже от Аугсбург. Пиха твърде много и започнаха да се препират с нашите салджии, че не привързвали добре стоките и ги повреждали, че пиели, докато ги прекарвали, и заради това на Гример стоката му потънала.

– А какво каза Гример? – попита Симон.

– Той се разбесня и удари по лицето един от Аугсбург. За миг се разхвърчаха перушини. Ратаите изхвърлиха всички навън и настъпи спокойствие.

Карл Земер се ухили на лекаря и отново отпи глътка.

– Както виждаш, нищо особено.

Внезапно една идея осени Симон.

– Ресъл, не видя ли онзи ден един едър мъж с перо на шапката и голям белег на лицето?

За негова изненада слугинята веднага кимна.

– Имаше един такъв. Седеше отзад в ъгъла с още двама. Мрачни мъже. Мисля, че бяха войници. Имаха саби. Едрият имаше голям белег, който минаваше през лицето му. И малко накуцваше. Изглеждаше така, сякаш самият дявол го изпраща.

– Те участваха ли в сбиването?

Слугинята поклати глава.

– Не, само гледаха. Но след сбиването бързо си отидоха. Те са...

– Достатъчно, Ресъл. Можеш да се върнеш на работа – намеси се бургмистърът.

Когато момичето си отиде, той изгледа Симон сърдито.

– Какво означава този разпит? Какво целиш? Щехлин е виновна и това е. Всичко, което ни е нужно, е да успокоим града. С тези въпроси само тревожиш хората. Не се бъркай в тази работа, Фронвизер! До нищо добро няма да доведе.

– Изобщо не е сигурно, че...

– Казах да не се месиш! – Карл Земер тикна дебелия си показалец в гърдите на Симон. – Ти и палачът само създавате безпокойство с вашите въпроси. Спрете се най-сетне! Не разбрахте ли?

След тези думи бургмистърът се изправи и се запъти към стаите на горния етаж, без да се сбогува. Симон си допи бирата и се обърна да си ходи. Когато понечи да излезе, някой го задържа за палтото. Беше слугинята Ресъл. Тя боязливо се озърна назад, за да провери дали някой не я наблюдава.

– Трябва да ви кажа още нещо. Тримата мъже... – прошепна тя.

– Да?

– Те не си тръгнаха. Качиха се горе. Трябва да са се срещнали с някого там.

Симон кимна. Ако някой в Шонгау имаше нещо за обсъждане, отиваше в "Звездата". И ако не желаеше да го наблюдават, си взимаше стая на горния етаж. Имаше страничен вход, през който посетителите можеха да напуснат странноприемницата, без да се налага да минават през салона. С кого ли се бяха срещнали тримата мъже там горе?

– Благодаря ти, Ресъл!

– Има и още нещо. – Слугинята се огледа скришом. Гласът ѝ едва се чуваше, когато заговори отново. Устните ѝ почти докосваха ухото на Симон. – Ако искате, ми вярвайте. Когато едрият мъж с белега плати сметката, видях лявата му ръка. Кълна се в бога, тя бе само голи кости. Дяволът е тук в Шонгау и аз го видях.

Чу се вик откъм салона и слугинята трепна; трябваше да се връща на работа. Тя отправи един последен, изпълнен с копнеж поглед към младия лекар и се извърна.

Когато момичето изчезна, Симон погледна към разкошната фасада на странноприемницата с остъклени прозорци и картини по стените. С кого ли са се срещнали тук мъжете?

Неволно го полазиха тръпки. Излизаше, че Софи все пак е казала истината. Може би действително дяволът бе дошъл в Шонгау.

* * *

– Време е, Марта! Трябва да станеш.

Палачът бе влязъл незабелязан в малката килия и подръпваше палтото на акушерката, което тя бе наметнала като одеяло. Марта Щехлин беше затворила очи и дишаше спокойно. По устните ѝ премина усмивка. Тя, изглежда, се намираше в свят, в който нямаше страх и болка. На Якоб Куизъл му беше жал да я връща в суровата действителност. Съвсем скоро щеше да се сблъска с жестока болка. Трябваше да се запаси с кураж и сила.

– Марта, хората от Съвета скоро ще са тук!

Този път той я раздруса. Акушерката отвори очи и го погледна объркано. После си спомни. Прибра полепналите коси от лицето си и се озърна наоколо като подгонено животно.

– О, боже, започва се.

Тя изхлипа.

– Не се страхувай, Марта. Днес само ще ти покажа инструментите. Трябва да издържиш, ще намерим убиеца и тогава...

Прекъсна го остро изскърцване. Светлината на късното следобедно слънце нахлу във вътрешността на укреплението. Четирима стражи влязоха и застанаха до стените. Последваха ги пратениците на Съвета и съдебният секретар Йохан Лехнер.

Куизъл въздъхна, когато видя тримата съветници. За днешния ден бе предвидено само показването на инструментите за изтезание. За самото изтезание беше необходимо разрешение от Мюнхен, а също и присъствието на граф Сандицел. Нима секретарят щеше да дръзне да започне разпита на своя глава?

Йохан Лехнер сякаш забеляза колебанието на палача и му кимна окуражаващо.

– Така трябва – каза той. – Тримата членове на Съвета се явяват като свидетели. Колкото по-бързо се справим с проблема, толкова по-бързо в града ще се възцари мир. Негово превъзходителство граф Сандицел ще ни бъде благодарен за това.

– Но... – започна Якоб Куизъл.

Очите на секретаря му казваха, че няма смисъл да противоречи. Какво да прави? Ако не се случеше нещо непредвидено, трябваше да започне да измъчва Щехлин още днес. Освен ако...

Освен ако свидетелите не стигнеха до друго решение.

Куизъл знаеше от опит, че съветниците, поканени на разпит, често не можеха да се въздържат от намеса. При необходимост те имаха право да прекъснат разпита преждевременно, ако чувстваха, че въпреки мъченията не се постига резултат.

Той обгърна с поглед тримата съветници. Пекарят Михаел Берхтхолт и младият Шрефогъл му бяха познати, но третият...

Секретарят Йоханес Лехнер проследи погледа на палача.

– Съветникът Матиас Аугустин е болен – рече той мимоходом. – Изпраща сина си Георг.

Куизъл кимна, докато оглеждаше тримата свидетели.

Михаел Берхтхолт беше фанатик, който обичаше да гледа изтезания и беше убеден, че Марта Щехлин трябва да изгори като вещица. Още отсега я измерваше със зъл и едновременно страхлив поглед, като че акушерката можеше да го омагьоса от разстояние и да го превърне в плъх. Палачът се усмихна вътрешно, докато наблюдаваше дребния сух мъж с почервенели от брантвайна очи. Със сивото си палто и кожена шапка той наистина приличаше на мишките, които нощем тичаха из неговата пекарна.

Младият Шрефогъл, който влезе в подземието след пекаря, се славеше като достоен наследник на своя баща в Съвета, макар да бе малко избухлив. Куизъл бе разбрал от други членове, че не вярвал във вината на акушерката.

Една точка за нас...

Якоб Куизъл измери с поглед потомъка на най-влиятелния род сред грънчарите и майстори на камини в Шонгау. С леко извития си нос, високо чело и бледо лице той изглеждаше така, както палачът си представяше истинския аристократ. Грънчарите правеха съдове и кахлени печки. Семейство Шрефогъл притежаваше малка манифактура тук, където седем работници майсторяха стомни, чинии и кахлени плочи. Старият Фердинанд Шрефогъл се бе издигнал от низините и имаше славата на малко чудат. Някои от рисунките му на плочките бяха широко известни, в тях той критикуваше църквата, Съвета и едрите земевладелци.

След смъртта му през последната година изглеждаше, че синът му не смята да пилее наследството, а да го умножава. Миналата седмица бе назначил нов човек. Младият Шрефогъл бе приел с неудовлетворение факта, че баща му бе завещал на църквата имота до пътя за Хоенфурх. Там щеше да се издига приютът за прокажени.

Синът на грънчаря беше един от малкото мъже в града, които от време на време разменяха по някоя дума с палача. Той и сега му кимна. Лека окуражаваща усмивка се появи на устните му.

За третия свидетел, Георг Аугустин, палачът нямаше еднозначна преценка. Младият Аугустин се славеше като бонвиван и досега се подвизаваше в далечния Аугсбург и в Мюнхен, където по информация на баща му правеше сделки с двора. Аугустин бяха влиятелна фамилия и Георг не пропускаше да го покаже. Облечен бе като конте – с шапка с пера, в бухнати панталони и ботуши с маншети. Погледът му премина през палача и се спря с интерес на акушерката, която се бе увила трепереща в палтото и разтъркваше един в друг посинелите си пръсти. Каменните стени на подземието и сега през април бяха студени като лед.

– Да започваме! – Гласът на секретаря прониза настъпилата тишина. – Да слизаме в мазето.

Стражите отвориха капака, който затваряше входа към приземния етаж. Стълбата водеше надолу в помещение, чиито стени бяха от грубо издялани каменни блокове. Вляво в ъгъла стоеше дибата с дървеното колело. До нея се намираше мангал, в който от години ръждясваха няколко вида клещи с различни размери. Камъни с железни халки на тях лежаха в безпорядък на пода. От тавана висеше кука с вериги. Още вчера един от стражите бе донесъл менгемето и още клещи от Баленхаус и ги бе захвърлил небрежно в един ъгъл. В другия край бяха натрупани прогнили дървени столове. Килията за мъчения изглеждаше занемарена.

Иохан Лехнер запали последователно факлите. После погледна палача с упрек.

– Можеше малко да поразтребиш.

Якоб Куизъл вдигна рамене.

– Вие толкова бързате. – И започна стоически да подрежда столовете. – От последния разпит измина доста време.

Палачът си спомняше добре. Беше преди четири години, когато бе окачил фалшификатора Петер Лайтнер тук, на куката, със завързани на гърба ръце. На краката му бяха завързали камъни, тежки 40 фунта, когато ръцете му се счупиха и той изскимтя своето признание. Преди това Куизъл го бе мъчил с менгемето и с нажежените клещи. Палачът от самото начало бе убеден във вината на Лайтнер, така както сега бе убеден в невинността на Щехлин.

– Побързай, по дяволите! Нямаме цял ден на разположение!

Секретарят седна на един от столовете и зачака, докато Куизъл подготви места и за другите. Палачът вдигна високо една дъбова маса с огромните си ръце и я стовари с грохот на пода пред Лехнер. Секретарят го изгледа с унищожителен поглед, извади мастилница и перо и разви пергамента.

– Да започваме!

Междувременно свидетелите заеха местата си. Марта Щехлин се притисна към отсрещната стена, сякаш търсеше пролука, през която да се измъкне.

– Да се съблече! – каза Йохан Лехнер.

Якоб Куизъл го изгледа учудено.

– Но нали искахте първо...

– Казах да се съблече. Ще я прегледаме за дяволски белези. Ако открием някакви, тогава вината ѝ е доказана и резпитът ще протече бързо.

Двама стражи тръгнаха към акушерката, която се бе свряла в ъгъла с кръстосани ръце. Пекарят Михаел Берхтхолт облиза тънките си устни. Още днес щеше да получи спектакъла си.

Якоб Куизъл проклинаше мислено. Не бе очаквал такова нещо. Търсенето на дяволски белези беше често прилагано средство при гоненията на вещици. Ако по тялото на заподозряната имаше рождени петна с необичайна форма, това се смяташе за знак на дявола. Тогава палачът правеше проба с игла, която забиваше в подозрителното петно на предполагаемата вещица. Не излезеше ли кръв, значи тя със сигурност беше вещица. Куизъл знаеше от дядо си, че на него му бяха известни средства и пътища за предотвратяване на кървенето по време на пробата. Така процесът свършваше по-бързо, а палачът получаваше по-бързо парите си...

Звукът на раздран плат прекъсна мислите му. Един от стражите бе разкъсал смърдящата изцапана риза на Щехлин, откривайки бледото ѝ мършаво тяло. На бедрата и по горната част на ръцете се виждаха синини, следи от борбата ѝ с Йозеф Гример. Тя се опитваше да прикрие гърдите и слабините си с двете си ръце и се притискаше към стената.

Стражът я дръпна за косите и тя изкрещя силно. Якоб Куизъл видя как малките червени очички на Михаел Берхтхолт опипваха като с пръсти тялото на акушерката.

– Това необходимо ли е? Дайте ѝ поне един стол!

Якоб Шрефогъл беше скочил и се опитваше да попречи на стражите. Секретарят го дръпна надолу.

– Искаме да разберем истината. Затова е необходимо. Дайте един стол на Щехлин!

Стражът неохотно бутна един стол в средата и сложи Марта на него. Ужасеният ѝ поглед се мяташе между секретаря и палача.

– Отрежете ѝ косата! – нареди Лехнер. – Искаме да проверим и там за белези.

Когато стражът се приближи с нож, Куизъл бързо му отне оръжието.

– Аз ще го направя.

Той внимателно отряза сплъстената коса на акушерката. Вълма коса паднаха на пода около стола. Марта Щехлин плачеше без глас.

– Не се страхувай, Марта! – прошепна той в ухото ѝ. – Няма да те нараня. Не днес.

Йохан Лехнер се прокашля.

– Палачо, искам да прегледаш тази жена за дяволски белези навсякъде.

Пекарят Берхтхолт се наведе напред към секретаря.

– Нали не мислите, че той ще намери нещо? – шептеше той. – Той е съучастник на Щехлин. Лично съм го виждал как получава от нея билки и бог знае още какво. А слугинята на Койслинбауер ми разказа...

– Майстор Берхтхолт, наистина нямаме време за вашите обяснения. – Йохан Лехнер се обърна отвратен настрани, за да избегне лошия дъх на пекаря. Той го смяташе за пияница и самохвалко, но поне по този въпрос можеше да бъде сигурен в него. За своя втори свидетел още се колебаеше. Затова се обърна още веднъж към Берхтхолт: – Но ако ще помогне за откриването на истината, ще взема под внимание съвета ви.

– Господин Аугустин, ще бъдете ли така любезен да помогнете на палача в търсенето?

Доволен, пекарят се облегна назад и продължи да гледа престъпницата. Синът на могъщия колар сви рамене и се надигна, за да отиде до акушерката. Лицето му беше фино и бледо, сякаш не бе виждало слънце. На него грееха студени като лед сини очи. Без какъвто и да е интерес Георг Аугустин обходи с поглед Щехлин. Показалецът му докосна леко мършавото ѝ тяло, обрисува кръгове около гърдите ѝ и накрая се спря на пъпа ѝ.

– Обърни се! – прошепна той.

Трепереща, акушерката се обърна. Пръстът продължи да се плъзга по врата и раменете ѝ. Спря се на лявата лопатка и потупа едно родилно петно, което наистина изглеждаше по-голямо от другите.

– Какво ще кажете за това?

Коларят погледна право в очите палача, който през цялото време бе стоял до него. Якоб Куизъл поклати рамене.

– Родилно петно. Какво да кажа?

Аугустин не се предаваше. Куизъл имаше чувството, че вижда леко подсмихване по устните му.

– Двете мъртви деца нямаха ли същите знаци по раменете си?

Секретарят и пекарят скочиха веднага и дори младият Шрефогъл се приближи с любопитство, за да прецени белега.

Якоб Куизъл примигна и се загледа по-внимателно. Кафявото петно наистина беше по-голямо от останалите белези. По него растяха няколко черни косъма. Надолу преминаваше в линия.

Сега мъжете стояха в кръг около Марта Щехлин. Акушерката вече се бе примирила със съдбата си и се остави да я оглеждат като теле пред заколение. Само от време на време издаваше по някой скимтящ звук.

– Действително – прошепна секретарят и се наведе над петното. – Прилича на дяволски знак.

Пекарят Берхтхолт кимна разпалено и се прекръсти. Само Шрефогъл поклати глава.

– Ако това е дяволски знак, тогава трябва да изгорите и мен.

Младият благородник разкопча ризата си и показа едно кафяво петно върху окосмената си гръд. То също имаше странна форма.

– Имам го, откакто съм се родил, и досега никой не ме е наричал магьосник.

Секретарят поклати глава и се извърна от акушерката.

– Така няма да стигнем доникъде. Куизъл, покажи ѝ инструментите и ѝ обясни какво ще правим с нея, докато не каже истината.

Якоб Куизъл погледна Марта Щехлин дълбоко в очите. После извади клещите от огнището и пристъпи към нея. Чудото не се беше случило. Трябваше да започва.

В този момент отвън се разнесе камбанен звън. Голямата камбана на кулата биеше тревога.

6.

Четвъртък, 26 април 1659 г.

16.00 ч. следобед

Симон вдиша аромата на пролет. За първи път от дни той се почувства истински свободен. Отдалече се чуваше бученето на реката. Поляните грееха в сочно зелено. Между напъпилите брези и дъбове се виждаха цъфнали кокичета. Само по сенчестите места между дърветата имаше неразтопени петна от сняг.

Двамата с Магдалена се разхождаха из ливадите над река Лех. Пътеката, по която вървяха, беше толкова тясна, че неволно се докосваха. Магдалена на няколко пъти щеше да падне и се залавяше за него. И всеки път се държеше по-дълго, отколкото всъщност бе необходимо.

След разговора в "Звездата" Симон се запъти към реката. Имаше нужда от спокойствие за размисъл и от въздух за дишане. Всъщност трябваше да приготвя тинктури за баща си, но това можеше да почака до утре. Напоследък Симон предпочиташе да не му се мярка пред очите. Те не бяха разменили дума дори край смъртния одър на бедното момче на Крац. Старият все още не му беше простил, че бе напуснал къщата и бе отишъл при палача. Все някога, Симон знаеше това, гневът му щеше да се уталожи. Но дотогава беше по-добре да не се срещат твърде често. Баща му беше от друг свят. Свят, в който дисекцията на трупове беше кощунство, а лечението на болните се състоеше основно от слабителни, пускане на кръв и правене на смърдящи хапчета.

В главата му се въртеше фразата, която баща му бе изрекъл веднъж след погребението на един чумав: Бог решава кога ще умрем. Не бива да се бъркаме в Божиите дела.

Симон искаше нещо различно. Искаше да се бърка в Божиите дела.

Той бе срещнал Магдалена долу при Речната врата. Майка ѝ я бе изпратила в ливадите да бере див чесън. Магдалена пак му се усмихна с онази усмивка и той просто тръгна с нея. На моста на реката стояха няколко перачки. Симон почти усети погледите им по гърба си, но му беше все едно.

Целия следобед се разхождаха из ливадите край Лех. В този миг ръката ѝ отново погали неговата. Изведнъж му стана горещо, по кожата му преминаха тръпки. Какво имаше в това момиче, та го объркваше така? Сладостта на забраненото? Той знаеше, че двамата с Магдалена никога няма да бъдат двойка. Не и в Шонгау, в това задушливо гнездо, където и най-малкото подозрение бе достатъчно, за да изгорят на кладата една жена. Симон смръщи чело. Тъмните мисли нахлуха в главата му като буреносни облаци.

– Какво ти е? – Магдалена спря и го погледна. Тя усети, че нещо го бе обезпокоило.

– Няма нищо.

– Кажи ми или се връщаме веднага и никога повече няма да те погледна.

Симон се усмихна.

– Сериозна заплаха, макар и да не смятам, че ще я изпълниш.

– Ще видиш. Е, какво има?

– Заради момчето е.

Магдалена въздъхна.

– Така си и помислих. – Тя го избута отстрани на пътеката до едно дъбово дърво, съборено от пролетната буря, и седна до него. Погледът ѝ се зарея в далечината. Минаха минути, преди да проговори.

– Всичко е толкова ужасно. И на мен Петер и Антон не ми излизат от главата. Често ги виждах на пазара, особено Антон. Той си нямаше никого. Хората тук гледат на осиновените почти по същия начин, както и на децата на палача.

Магдалена стисна плътните си устни, докато се превърнаха в тънка червена черта. Симон сложи ръка на рамото ѝ. Известно време двамата не казаха нищо.

– Знаеше ли, че сираците са се събирали у Щехлин? – попита той накрая.

Магдалена поклати глава.

– Нещо се е случило там. – Погледът на Симон се рееше над дърветата. В далечината се издигаха стените на Шонгау.

След минута мълчание той продължи:

– Софи ми каза, че вечерта преди убийството отново са били у Щехлин. След това всички си отишли вкъщи. С изключение на Петер, който отишъл при реката, за да се срещне с някого. Кой може да е този някой? Убиецът му? Или Софи лъже?

– А Антон Крац? И той ли е бил при Щехлин? – Магдалена се облегна на рамото му и нежно положи длан върху бедрото му. Но Симон се бе отнесъл някъде.

– Да, и Антон също – каза той замислено. – И двамата имаха този странен знак на рамото. При Антон беше малко по-избледнял, сякаш някой се бе опитал да го махне.

– Той самият? – Магдалена прислони главата си до неговата.

Симон продължаваше да се взира в далечината.

– Освен това баща ти е намерил сяра в джоба на Петер – промърмори той. – На акушерката ѝ липсва корен мандрагора.

Магдалена се изправи изненадана. Като дъщеря на палач тя познаваше добре магическите съставки.

– Мандрагора? Сигурен ли си? – попита тя обезпокоена.

Симон скочи от дънера.

– Магически знаци, сяра, мандрагора... Всичко това си пасва прекалено добре, не мислиш ли? Сякаш някой иска да повярваме на цялата тази фантасмагория.

– Или изобщо не е фантасмагория – прошепна Магдалена.

Облак бе закрил пролетното слънце. Тя придърпа вълнения шал на раменете си.

– Рано сутринта ходих до Даубенбергер – започна тя колебливо. – Старицата ми разказа за света Валбурга.

Тя предаде на Симон разговора си с акушерката. Завърши с предположението ѝ, че убийствата може по някакъв начин да са свързани с Валпургиевата нощ, която бе след седмица. Когато приключи, Симон поклати глава.

– Не искам да вярвам в тези приказки – каза той. – В магьосничество и нечисти сили. Трябва да има някаква причина, поради която тези деца е трябвало да умрат.

Внезапно Симон си спомни за мъжа с ръка на скелет. И Софи, и слугинята от "Звездата" разказаха за него. Наистина ли той беше разпитвал за сина на бакалина? Или това беше само една от измислиците на Софи? Жегна го отвътре, като се сети, че момичето му бе отмъкнало солидна сума пари. На това дете изобщо не можеше да се вярва!

Той въздъхна и отново седна на дънера до Магдалена. Внезапно усети, че е захладняло. Девойката видя, че трепери, и наметна вълнения шал на раменете му. Тя потърси ръката му, хвана я и бавно я притегли до корсета си.

Симон продължаваше да мисли за странния мъж. Ако той наистина съществуваше и децата тежаха на съвестта му, защо ги беше убил? Какво свързваше двете мъртви деца, освен факта, че са били в нощта на пълнолунието при Щехлин?

И още...

Кой друг е бил при Щехлин?

Магдалена погледна изкосо младия лекар. Целия ден беше толкова затворен и мълчалив. А тя просто искаше да знае какво е отношението му към пея.

– Симон, аз... – започна тя.

В този миг вятърът довя звъна на сигналните камбани. Тук, в ливадите, далеч от града, сигналът за тревога звучеше като хленч на дете. Нещо се бе случило! Симон почувства стягане в гърдите. Той скочи и хукна към Шонгау. Едва след няколко метра забеляза, че Магдалена не го следва.

– Идвай бързо! – извика той. – И се моли да не плува още някой труп в реката!

Магдалена въздъхна. После скочи и затича след Симон.

* * *

Палачът хукна нагоре по стълбището, като взимаше по няколко стъпала наведнъж. Зад себе си чуваше виковете на секретаря и съветниците, които също бързаха към изхода. Силен камбанен звън се разнасяше над града.

Сигналните камбани на наблюдателните кули звъняха само в изключителни случаи, при нападения или при пожар. Куизъл изключи вражеско нападение. Повече от десет години цареше мир. Имаше все още мародерстващи шайки от войници, които се криеха в горите и нападаха уединени стопанства. Но шепа бандити не можеха да си позволят да нападнат Шонгау. Оставаше само пожар...

Както някога, така и сега, повечето сгради в Шонгау бяха от дърво. Много покриви бяха от слама. Ако вятърът духаше от неподходящата страна, малък тлеещ огън можеше да унищожи целия град. Нищо не плашеше хората така, както заплахата от пожар. Палачът също се страхуваше за семейството си.

Якоб Куизъл изскочи навън и веднага разбра, че засега не съществува опасност за града. Тънък стълб пушек се издигаше отвъд градските стени и се разстилаше в облак на небето. Палачът предположи, че гори някъде около пристана.

Без да изчака другите, той хукна по Мюнцщрасе към Баленхаус и свърна вляво към Речната врата. Натам се бяха устремили и мнозина от жителите на Шонгау. На горните етажи на къщите любопитни стопани отваряха капаците на прозорците, затворени в ранната привечер, и наблюдаваха спектакъла, който се разиграваше на брега на реката.

Якоб Куизъл мина бързо през Речната врата и видя, че пожарът е обхванал склада на пристана. Покривът на огромната сграда бе обхванат от буйни пламъци. Половин дузина салджии бяха образували верига и изливаха в огъня ведра вода. Други изнасяха бързо сандъци и бурета от сградата. Чуваше се пукот и грохот. Палачът не мислеше, че постройката може да бъде спасена. Въпреки това затича към моста, за да предложи помощта си. Той знаеше, че с всеки сандък изгаря малко състояние – вълна, коприна, вино, подправки. В този склад съхраняваха стоките, които подлежаха на преразпределение и по-нататъшно транспортиране, както и всичко, което не се побираше в складовите помещения на Баленхаус.

Когато градската порта остана зад гърба му, Куизъл спря стъписан. Оттук се откриваше гледка към целия пристан. Долу, където връзваха саловете, се виждаше тълпа от хора, които се биеха като побеснели. Размахваха се юмруци, няколко мъже лежаха на земята, други се бяха въоръжили с весла и се налагаха взаимно. Палачът разпозна някои от коларите и салджиите. Сред тях обаче имаше и непознати.

Вечерното слънце потъваше зад горите и силуетите на хората танцуваха в призрачното сияние на пожара. Якоб Куизъл не можеше да проумее. Мъжете се биеха, докато на няколко крачки от тях огънят поглъщаше сградата.

– Да не сте полудели? – извика той и измина тичешком последните метри по моста. – Престанете! Складът гори!

Мъжете сякаш изобщо не го забелязваха, продължаваха да налитат един към друг. Някои от тях имаха драскотини и кървави ивици по лицата, от главите им се стичаше кръв. Със силните си ръце палачът измъкна двама вкопчени побойници от тълпата и ги разтърва. Мъжът със съдраното палто беше Георг Риг, колар от Шонгау. Куизъл го познаваше от различни гуляи из странноприемниците зад главния площад. Беше зъл побойник, ала се ползваше с добра репутация сред своите. Другият, изглежда, беше чужденец. Устната му кървеше, на дясната му вежда зееше широк разрез.

– Казах да престанете! – Куизъл раздруса двамата, докато най-после го разбраха. – По-добре помогнете да спасим склада!

– Аугсбургци са го подпалили, те да го изгасят! – Георг Риг се изплю в лицето на другия, при което онзи замахна отново.

Куизъл удари главите им една в друга, преди да продължи.

– Какви ги говориш?

– Глупости говори! – По говора му личеше, че е от Аугсбург. Сочеше като луд горящата постройка. – Вашите пазачи не са внимавали и сега ние ще трябва да платим за това. Без нас! За щетата ще трябва да си платите с кръв.

Якоб Куизъл долови движение зад себе си. Той се обърна и с крайчеца на окото си видя веслото, което летеше към него. Инстинктивно пусна двамата побойници и в същия миг сграбчи веслото. С едно рязко движение той го отблъсна, така че мъжът в другия край падна с викове в Лех. Отляво вече се приближаваше друг нападател – широкоплещест салджия, когото Куизъл разпозна като един от аугсбургската гилдия. С вик салджията се нахвърли върху него. Куизъл го избегна в последния момент и удари мъжа силно по врата. Аугсбургецът се свлече със стон на земята. Само след няколко секунди обаче отново се изправи и пристъпи към нова атака. Крошето уцели въздуха, следващия удар палачът пое с дясната си ръка. Тя бавно се затвори в юмрук, докато ставите на другия започнаха да пукат. Малко по малко той го притискаше към вълнолома. Накрая го избута над водата и го пусна. Мъжът шумно цопна и изчезна във вълните. Появи се, гребейки ожесточено, чак в другия край на пристана, където се опитваше да се задържи за един подпорен стълб.

– Престанете! В името на града, престанете!

Междувременно Иохан Лехнер беше пристигнал заедно със стражите на пристана. Четиримата стражи заедно с неколцина местни хора се погрижиха побойниците да се пуснат един друг.

– Всички към склада! Вземайте кофите!

С няколко къси заповеди съдебният секретар организира гасенето на пожара, макар че вече беше твърде късно. Покривът се беше срутил, входът към сградата бе препречен от горящи греди. Всички стоки, които се намираха вътре, рано или късно щяха да се превърнат в плячка на пламъците. Стотици гулдени бяха безвъзвратно изгубени. Отпред се трупаха изцапани със сажди сандъци и денкове. Някои от тях още тлееха. Мирис на изгоряла канела се носеше във въздуха.

Стражите бяха отвели всички замесени в сбиването в един ъгъл на пристана и ги бяха разделили на две групи – шонгауска и аугсбургска. Двете групи си разменяха погледи, изпълнени с ненавист. Изглеждаха твърде измъчени, за да влизат в нови битки и спорове.

Сред побойниците от Шонгау Якоб Куизъл видя и Йозеф Берхтхолт, брата на пекаря. Михаел пристискаше мокър парцал върху лявото подуто око на брат си и проклинаше яростно аугсбургци. Другите двама свидетели на разпита в кулата бяха изчезнали в тълпата.

Междувременно по разпореждане на секретаря се беше появил Бонифаций Фронвизер – бащата на Симон. Той се зае да обработва с вода и ленени кърпи най-тежките наранявания. Сред шонгауските колари имаше намушкан над лакътя, един от аугсбургците беше с прободна рана на бедрото.

Куизъл се бе отдръпнал от биещите се още щом чу вика на Лехнер. Седеше на един стълб до вълнолома, дърпаше от лулата си и наблюдаваше отдалеч суматохата на пристана.

Изглежда, че целият град се бе стекъл до реката, за да наблюдава спектакъла. От пристана чак до градските врати имаше хора, които гледаха руините на изгорялата сграда. Последните греди с трясък падаха в пламъците. Пожарът напомняше огньовете, които кладяха през нощта срещу Еньовден. Необикновено зарево осветяваше близката гора, над която бавно се спускаше мрак.

Секретарят Лехнер вече бе намерил пазача, който се свиваше пред него и го уверяваше в своята невинност.

– Повярвайте ми, господине! – хленчеше той. – Представа си нямам как пламна такъв огън. Седях тук с Бенедикт и Йоханес и хвърляхме зарове. Когато се обърнах, целият склад беше в пламъци! Някой трябва да го е запалил, иначе няма как да стане толкова бързо.

– Знам кой го е запалил! – извика Георг Риг от шонгауската група. – Били са аугсбургци! Първо убиват децата ни, а после подпалват склада, за да не иска никой да си има работа с нас и всички да отбягват града ни! Кучи синове!

Откъм групата на шонгауските колари се надигна ропот. Полетяха камъни, чуваха се проклятия. Стражите с усилия успяваха да държат настрана двете групи.

– Да изгорим собствената си стока! – Беше някой от аугсбургската група. Шонгауците отново започнаха да ругаят и да крещят.

– Не сте опазили стоката и сега искате да прехвърлите вината на нас! Ще ни върнете всеки кройцер![14]

– Аха, а какво е това там? – Георг Риг посочи към буретата и сандъците, които стояха пред изгорелия склад. – Преди това сте изнесли вашите неща.

– Лъжец! – Едвам удържаха мъжете от Аугсбург. – Изнесохме ги, когато пожарът вече гореше. Вие само стояхте и хленчехте!

– Тишина, по дяволите!

Гласът на секретаря не беше особено висок. Въпреки това в него имаше нещо, което накара всички да млъкнат. Йохан Лехнер огледа двете враждуващи групи. Накрая посочи към аугсбургските колари.

– Кой е предводителят ви?

Обади се широкоплещестият исполин, когото Якоб Куизъл преди това бе избутал във водата. Очевидно бе успял да се добере отново до брега. Косите му висяха мокри, панталоните и жакетът бяха залепнали за тялото му. Въпреки това не изглеждаше така, сякаш ще позволи на един шонгауски секретар да го изплаши. Великанът гледаше сърдито Йохан Лехнер в лицето.

– Аз съм.

Лехнер го изгледа отгоре до долу.

– Как се казваш?

– Мартин Хюбер, предводител на коларите. Работя за Фугер.

Чуха се подсвирвания. Фамилията Фугер отдавна не бе така могъща, както преди Голямата война, но въпреки това името все още тежеше. Мъж, който работеше за Фугер, можеше да разчита на силни застъпници.

И да го мислеше, Йохан Лехнер с нищо не го показа. Той кимна леко и после каза:

– Мартин Хюбер, ще бъдеш наш гост, докато случаят се изясни. Дотогава ти е забранено да напускаш града.

Лицето на Хюбер почервеня.

– Не можете да направите това! Аз се подчинявам само на аугсбургския съд!

– Мога и още как! – Гласът на Лехнер беше тих и настойчив.

– Ти се би на наша територия. Има свидетели. Значи можеш да лежиш в затвора при нас и да пиеш студена вода.

Ликуване и ехиден смях се чу от страна на шонгауските салджии. Секретарят се обърна към тях:

– Няма причина за веселба! Георг Риг, като предводител на тази банда отиваш в тъмницата заедно с мързеливия пазач на моста. Скоро ще разберем кой ще се смее последен тук.

Георг Риг, пазачът на моста и аугсбургецът Мартин Хюбер бяха отведени под гръмки протестни викове. На моста Хюбер се обърна още веднъж към шонгауците:

– Ще съжалявате за това! – извика той. – Още утре от рода Фугер ще знаят какво стана тук. И тогава нека бог се смили над вас! Ще заплатите за всеки чувал, всеки сандък. За всеки!

Лехнер въздъхна. После се обърна към бургмистъра, който стоеше бял като тебешир до него.

– Над града тегне проклятие. И всичко това, откакто тази вещица уби момчето – каза секретарят.

Бургмистърът Карл Земер го погледна въпросително.

– Смятате, че Щехлин е подпалила склада?

Лехнер повдигна рамене. Накрая се усмихна.

– Възможно е. Нека се погрижим да си признае. После всичко ще се нареди и всички ще са доволни.

Бургмистърът кимна облекчено. След това двамата съветници се отправиха към града.

* * *

Момичето притискаше дървена кукла към слабите си гърди, от които при всяко вдишване се чуваше хриптене. Лицето ѝ беше бледо, бузите – хлътнали, дълбоки кръгове се бяха врязали под очите ѝ. Тя отново се закашля тежко и мъчително, гърлото я болеше. Отдалеч чуваше шума долу край Лех. Нещо се бе случило. Тя се надигна с мъка и се опита да хвърли един поглед през прозореца от леглото. Но виждаше само небето, облаци и между тях един стълб пушек. Баща ѝ бе казал, че всичко е наред, че тя не бива да се напряга и трябва да си остане в леглото. По-късно щеше да дойде лекарят и да ѝ помогне, щом студените компреси не вършеха повече работа. Момичето се усмихна. Дано да дойдеше младият лекар, а не старият. Тя харесваше младия. Веднъж той и бе подал ябълка на пазара и я бе попитал как е. Малко хора питаха за състоянието ѝ – всъщност никой.

Клара бе загубила родителите си на пет години. Първо майка си, която след раждането на по-малкото ѝ братче повече не се събуди. Клара все още си спомняше смеха на майка си, красивите ѝ добри очи, помнеше как ѝ пееше преди заспиване. Когато вървяха след дървения ковчег, тя си мислеше, че майка ѝ просто спи, че скоро ще се събуди отново и ще си дойде вкъщи. Баща ѝ държеше ръката ѝ. Когато погребалната процесия стигна до църквата "Св. Себастиан" и положиха ковчега в земята на новото гробище, той я бе стиснал така силно, че тя изкрещя. Жените си помислиха, че тя плаче за майка си, и започнаха да я галят по главата.

След това баща ѝ се разболя. Започна със същата кашлица, която сега имаше и тя – тежка и суха. Скоро след това той плюеше кръв, а съседите я гледаха със съжаление и клатеха глава. Вечер тя често седеше до леглото на баща си и пееше песните, които майка ѝ бе пяла. Той имаше само нея, а тя имаше само него. Братята и сестрите ѝ бяха заминали, защото в Шонгау имаше достатъчно майстори на кошници. Някои бяха мъртви, както малкото ѝ братче, което без гръдта на майка ѝ бе плакало три дни и накрая внезапно бе замлъкнало съвсем.

Баща ѝ почина в един студен, влажен есенен ден. Отнесоха го на същото гробище, където бяха погребали жена му. Гробът на майката бе още пресен. Копаенето с лопатите бе лесно.

Следващите седмици Клара прекара у съседката заедно с половин дузина други деца. На масата се биеха за единствената купа с ечемичена каша, но тя и бездруго не беше гладна. Скри се под пейката до печката и заплака. Беше съвсем сама. Когато понякога съседката ѝ даваше нещо сладко, другите веднага ѝ го взимаха. Всичко, което ѝ остана, беше дървената кукла, която баща ѝ бе направил за нея отдавна, в други времена. Тя никога не я оставяше, нито през деня, нито през нощта. Куклата беше последният спомен от нейните родители.

Един месец по-късно дойде един млад дружелюбен мъж. Той я погали по главата и ѝ каза, че отсега нататък ще се казва Клара Шрефогъл. Заведе я в една голяма двуетажна къща на пазарния площад с широко стълбище и много стаи с тежки завеси от брокат. Семейство Шрефогъл вече имаха пет деца и се говореше, че Мария Шрефогъл не можела да има повече. Те я приеха като свое собствено дете. В началото, когато братята и сестрите ѝ си шепнеха зад гърба ѝ и изричаха обидни думи, пастрокът ѝ така насини задните им части с лескова пръчка, че три дни не можеха да сядат. Клара ядеше същите вкусни ястия, носеше същите ленени дрехи, но въпреки това се чувстваше чужда. Едно сираче, което изхранваха. На семейните празници, за Великден или на Никулден тя усещаше една невидима стена между себе си и семейство Шрефогъл. Виждаше галещите погледи и прегръдки на другите, неказаните думи, жестове и докосвания. Тогава бягаше в стаята си и плачеше отново, без глас, така че никой да не забележи.

Пред прозореца се чуваха викове и глъчка. Клара Шрефогъл не издържаше повече в леглото. Тя се надигна, отхвърли настрани тежката пухена завивка и се плъзна по студения дървен под. Веднага усети световъртеж. Тресеше я, краката ѝ се подгъваха. Въпреки това направи няколко крачки и погледна край прозореца.

Долу край Лех гореше големият склад. Огнени езици се издигаха към небето. Целият град се беше събрал на пристана. Родителите на Клара, нейните братя и сестри, дойката също, бяха там. Само нея, болното сираче, бяха оставили горе.

Клара падна във водите на Лех при ужасното бягство преди три дни. Малко преди течението да я отнесе, успя да се хване за един храст. Изкачи се по стръмния бряг и затича към къщи през тинята и гъсталаците. Непрекъснато се оглеждаше за мъжете, но те бяха изчезнали. Другите деца също си бяха отишли. Едва край дъба, близо до Пастирската врата, отново срещна Антон и Софи. Антон я гледаше с разширени от ужас очи и все повтаряше, че е видял дявола. Едва когато Софи му удари шамар, той спря. А сега бе мъртъв и Клара знаеше защо. Дори на десет години тя можеше да си представи какво се бе случило. Клара се страхуваше.

В този момент долу изскърца входната врата. Приемните ѝ родители сигурно се бяха върнали. В първия момент тя искаше да ги извика, но нещо я спря. Когато Шрефогъл се прибираха вкъщи, това винаги бе свързано с много шум, блъскане на врати, смеха на братята и сестрите ѝ, трополене по стълбите. Дори когато дойката се връщаше от пазар, се чуваше шум от ключовете и оставянето на кошниците. Сега обаче бе мъртвешки тихо. Сякаш някой искаше да отвори вратата внимателно и само скърцането го бе издало. Клара чу скърцане по стълбата. Тя изтича инстинктивно от прозореца към леглото и запълзя под него. Прахоляк се вдигна към носа ѝ и тя едва се сдържа да не кихне. От своето скривалище тя видя как вратата към стаята ѝ бавно се отваря. Чифт кални ботуши се спряха на прага. Клара затаи дъх. Определено не бяха ботушите на пастрока ѝ, който много държеше да има чиста външност. Тя не знаеше на кого принадлежат тези ботуши, но разпозна тинята по тях. Обувките на Клара изглеждаха по същия начин преди три дни. Това беше тинята от мочурището, през което бе избягала.

Мъжете се бяха върнали или поне един от тях.

Прахоляк влезе в носа ѝ, почувства гъдел по дясната си ръка. Когато погледна натам, видя един паяк да лази по пръстите ѝ и да изчезва в тъмнината под леглото. Потисна писъка и продължи да гледа към ботушите, които още стояха на прага. Чу спокойното дишане на мъжа, после ботушите се отдалечиха. Стъпките се изкачваха към горния етаж. Клара слушаше внимателно шума. Беше различен от обичайните звуци при ходене. Чуваше се едно теглене и влачене на равномерни интервали. Тя си спомни нощта на бягството си. Един от нейните преследвачи правеше странни подскоци, докато тичаше. Той куцаше! Клара бе сигурна, че мъжът горе на стълбите беше куцащият. Може би и сега нямаше да бъде така бърз?

Клара почака един миг, после изпълзя изпод леглото и забърза на пръсти към отворената врата. Тя погледна нагоре, но не виждаше никого на стълбите. Непознатият трябва да бе отишъл в някоя от горните стаи. Тихо се промъкна надолу.

Чак в антрето се сети, че беше оставила куклата си горе.

Прехапа устни. Пред нея вратата зееше широко отворена. Тя можеше да чуе шума долу край реката. Първите граждани навярно вече се връщаха в града.

Клара затвори очи за миг, после хукна обратно нагоре и влезе в стаята си. Там, на леглото, лежеше нейната кукла. Взе я. Понечи да изтича отново надолу, но долови стъпки над главата си. Бързи стъпки.

Мъжът я бе чул.

Стъпките се ускориха, мъжът сигурно взимаше по няколко стъпала наведнъж. Клара изтича от стаята, притискайки плътно куклата до себе си. На прага погледна за миг нагоре. Към нея се спускаше черна сянка – брадат мъж с наметало протягаше ръка към нея. Дяволът идваше за нея. На мястото на лявата ръка белееха голи кости.

Клара се хвърли обратно в стаята, блъсна вратата и спусна резето. Отвън нещо се хлопна. Тя чу тиха ругатня. После мъжът удари с все сила вратата, така че рамката потрепери. Един път, два пъти... Клара затича към прозореца, който все още бе отворен. Искаше да извика за помощ, но страхът бе стегнал гърлото ѝ. От устата ѝ излезе само дрезгав хрип. Улицата под нея все още бе пуста. Доста надалеч тя видя тълпата, която се изнизваше през Речната врата обратно към града. Понечи да помаха с ръка, но ѝ хрумна, че това щеше да е безполезно. Хората само щяха да ѝ помахат дружелюбно в отговор.

Зад нея се чу трясък на дърво. Клара се обърна и видя как острието на една сабя се показва през растящия процеп в средата на вратата. Тя отново погледна към улицата пред къщата. Стаята ѝ беше на първия етаж. До земята имаше около десет стъпки. Точно до входа на къщата един селянин беше оставил каруца със стара слама.

Без да мисли дълго, Клара пъхна куклата в пазвата на нощницата и се покатери на перваза на прозореца. След това се плъзна надолу, като увисна с две ръце за капака. Зад нея се разнесе нов трясък. С тих вик Клара се пусна и падна върху каруцата със сено. Болка премина през дясното ѝ рамо, беше се ударила в ритлата на каруцата. Без да обръща внимание на болката, тя скочи на земята. Със слама в косите и по нощница тя затича по улицата. Когато отново се обърна, видя Дявола да стои горе на прозореца. Той ѝ махаше с костеливата си ръка и сякаш викаше нещо след нея.

Довиждане. Скоро ще се видим отново...

Клара чуваше гласове в пламналата си от температурата глава, пред очите ѝ всичко се размаза, краката ѝ тичаха сякаш от само себе си. Хриповете в гърдите ѝ ту се увеличаваха, ту затихваха, докато тя се олюляваше по пустите улици. Дяволът беше по петите ѝ и никой не можеше да ѝ помогне.

Когато Симон и Магдалена най-после пристигнаха на пристана, повечето жители на Шонгау вече се бяха върнали в града. Пожарната команда се беше заела да отделя димящите греди и да залива с вода тлеещите огнища. Покрай тях се навъртаха само няколко зяпачи. Поне опасността огънят да се прехвърли към къщичката на пазача и към дървения вълнолом бе овладяна.

Симон научи от няколко мъже какво се бе случило. Накрая видя палача, който седеше на един от задните подпорни стълбове. Той дърпаше от лулата си и гледаше замислено остатъците от склада. Когато Симон и Магдалена се приближиха към него, той погледна нагоре.

– Е, как мина денят?

Симон почувства, че по лицето му избива руменина. Магдалена благоразумно се загледа в друга посока.

– Аз... Ние... Помагах на Магдалена да набере див чесън и тогава видяхме пушека – промълви лекарят. После загледа руините, клатейки глава.

– Това е ужасно. Ще струва цяло състояние на града!

Палачът поклати рамене.

– Ако е бил някой от града... Нашите салджии казват, че самите аугсбургци са подпалили склада, като преди това извадили стоката си.

Симон погледна през рамо. Действително на сигурно разстояние от димящите развалини бяха струпани сандъци, денкове и чували. Неколцина мрачни аугсбургци стояха до тях и явно ги охраняваха.

– И? – попита той палача. – Какво мислите?

Якоб Куизъл дръпна още веднъж от лулата.

– Във всеки случай пренесоха на сигурно място стоката си, докато ние се карахме с тях.

Той стана и се разтъпка. Накрая каза:

– Едно е сигурно. Някой е запалил пожара. Аз самият съм палил няколко клади. За да гори така добре, са нужни доста усилия. Не е достатъчно да хвърлиш една факла.

– Палеж? – попита Симон.

– Несъмнено.

– Но защо?

– Не знам. Ала ще разберем.

Палачът се запъти към моста. Вече в движение, той поклати глава и подхвърли през рамо:

– Има и нещо добро в цялата история.

Симон въздъхна след него.

– И какво е то?

– Ако започнат да разпитват коларите от Аугсбург и Шонгау в съда, може би ще спечелим малко време за Щехлин. За днес е добре.

Якоб Куизъл закрачи по моста. Внезапно се обърна още веднъж.

– Ах, замалко да забравя. Трябва да отидеш при младия Шрефогъл. Прати да ти съобщят, че малката Клара е болна. И изпрати Магдалена до вкъщи, разбра ли?

Симон се обърна към дъщерята на палача. Тя се усмихваше.

– Татко те харесва.

Симон се намръщи.

– Наистина ли?

– Разбира се, инак отдавна щеше да те е лишил от мъжкото достойнство и да те е хвърлил в Лех.

Лекарят се ухили. За миг се опита да си представи какво ли е да имаш за враг палача. Надяваше се, че Магдалена е права.

Якоб Куизъл тръгна обратно към тъмницата. В тесните улици мракът се сгъстяваше. Самотен страж стоеше пред входа на Кулата. Бяха му наредили да остане тук на пост, докато всички други тръгнаха към пристана. Неколцина се бяха върнали с Георг Риг и пазача на пристана, затвориха двамата без никакво обяснение и отново слязоха долу при реката.

Младият мъж се губеше в догадки. Той сякаш беше единственият в града, който не знаеше какво се е случило. А сега и палачът се връщаше сам. Къде бяха другите? Секретарят? Свидетелите?

– Приключваме за днес – изръмжа Якоб Куизъл и бутна стража встрани. – Трябва само да прибера инструментите. Затвори ли отново Щехлин?

Стражът кимна. Едва бе навършил осемнадесет години, лицето му беше обезобразено от белези на едра шарка. Накрая не издържа:

– Какво се случи долу? – попита той.

– Складът изгоря – каза Куизъл. – Искаш ли да видиш?

Стражът погледна объркан назад към входа на кулата. Палачът го потупа по рамото.

– Вещицата няма да избяга. Аз ще се погрижа за това. А сега бягай!

Благодарен, младежът кимна, после връчи ключовете на Куизъл. След няколко мига вече бе изчезнал зад близкия ъгъл.

Якоб Куизъл влезе в кулата. Веднага усети хладния полъх на каменните зидове. Във въздуха се носеше мирис на гнило, на урина и мокра слама. В килията отляво седяха Георг Риг и пазачът на моста. Коларят от Аугсбург бе затворен в малката, но комфортна стая в Баленхаус, за да не дразнят повече могъщия съседен град.

Двамата шонгауци, изглежда, се бяха примирили със съдбата си. Бяха се оттеглили в един ъгъл на килията и дремеха. Когато видя палача, салджията скочи и се залепи за решетките.

– Куизъл, погледни насам! Те ни затвориха заедно с вещицата. Направи нещо, преди да ни е омагьосала – извика той.

– Затваряй си устата!

Без да го удостои с поглед, палачът приближи съседната килия.

Стражът отново бе затворил Марта Щехлин, но поне благосклонно ѝ бе върнал дрехите. Тя се бе свряла в ъгъла, закривайки с ръце обръснатата си глава. Когато Куизъл пристъпи към решетките, между краката му притича един плъх.

– Марта, важно е – рече той. – Погледни ме!

Акушерката го погледна.

– Трябват ми имената на децата – прошепна той.

– Кои имена?

Палачът сложи пръст на устните си и посочи към съседната килия. После продължи да шепне:

– Имената на децата, които са били при теб в нощта преди убийството. Всяко едно. Ако искаме да те изкараме оттук, трябва да разбера какво се е случило.

Марта Щехлин му каза имената. Бяха пет. Всички освен Петер Гример бяха сираци. Две от тях вече не бяха между живите.

Потънал в мисли, Якоб Куизъл барабанеше по решетките. Тези деца имаха някаква тайна. Палачът равнодушно настъпи друг плъх и го запрати в ъгъла, където плъхът издъхна с цвърчене.

– До утре, Марта – каза Куизъл по-високо. – Утре сигурно ще те боли малко. Но трябва да бъдеш силна.

– Ха, вещицата ще крещи! А ние ще сме много близо, много близо.

Гласът на Георг Риг достигна до тях. Коларят отново започна да блъска решетките и срита дремещия пазач, който скочи и го загледа уплашено.

– Замълчи, Риг! – прошепна пазачът. – Радвай се, ако нас самите не ни измъчват!

Палачът си тръгна в нощта. Но още на следващия ъгъл той се закова на мястото си.

Срещу него откъм пазарния площад идваха хора с факли.

Когато Симон Фронвизер стигна до дома на Шрефогъл, за да види болното дете, веднага забеляза, че нещо не е наред. Пред дома се бяха събрали десетина души. Неколцина от тях бяха запалили фенери в настъпващия мрак. По стените на дома танцуваха причудливи сенки, лицата на любопитните бяха обляни в призрачно сияние. Шушукаше се и някой сочеше нагоре към първия етаж. Симон чу нечий глас да казва:

– Излетял е през прозореца и я е взел. Самият дявол в плът, кълна ви се, както аз стоя тук сега!

Друг проклинаше Щехлин и настояваше още днес да я пратят на кладата.

Крилата на един прозорец над главата на Симон бяха широко отворени. Десният капак висеше накриво от долната панта, сякаш тежък човек се бе държал за него. Парчета стъкла бяха разпръснати по улицата. От горните стаи се чуваше женско хълцане. Внезапно риданията преминаха в такъв отчаян писък, че Симон се изплаши да не би и останалите стъкла да се пръснат.

Лекарят си проправи път през множеството и тръгна нагоре към първия етаж по широката, застлана с тежки пътеки стълба. Писъкът дойде от стаята вляво. Слугиня и ратай стояха с мъртвешки бледи физиономии пред вратата. Слугинята мълвеше молитви и приплъзваше между пръстите си броеница. Симон гледаше разбитата врата. Тънкото дърво в средата беше пробито, треските лежаха на килима. През процепа на височината на гърдите Симон видя Мария Шрефогъл да лежи по корем на леглото. Пръстите ѝ бяха сграбчили пухеното одеяло, главата ѝ се притискаше във възглавницата. Якоб Шрефогъл седеше до нея на ръба на леглото и прокарваше пръсти през косата на жена си, докато ѝ мълвеше успокоителни думи. Два стола в стаята бяха обърнати, ликът на Дева Мария лежеше на пода в счупена рамка. Върху кротко усмихващото се лице се виждаше отпечатък от ботуш.

Якоб Шрефогъл видя лекаря пред разбитата врата, кимна и го покани да влезе.

– Ако искате да видите нашата Клара, идвате твърде късно – прошепна Якоб Шрефогъл. Симон видя, че и той бе плакал. Лицето на младия член на Съвета бе още по-бледо от преди. Извитият, малко голям нос изпъкваше под зачервените очи. Русата му коса, която винаги бе грижливо сресана, сега падаше безредно на челото му.

– Какво се е случило? – попита Симон.

Мария Шрефогъл отново закрещя:

– Дяволът я е отнесъл. Долетял е в стаята и е взел нашата Клара... – Останалата част потъна в ридания.

Якоб Шрефогъл поклати глава.

– Не знаем какво точно се е случило – каза той. – Някой трябва да я е отвлякъл. Отключил е входната врата долу, макар че беше заключена. После е влязъл през горната врата, взел е нашата Клара и очевидно е скочил с нея през прозореца.

– През прозореца? – Симон смръщи чело. После пристъпи към прозореца и погледна надолу. Точно под него стоеше каруца със сено.

Лекарят кимна. Със смел скок наистина човек би могъл да се озове долу, без да си счупи костите.

– Някой от хората долу смята, че той или то е отлетяло с Клара – каза Симон, като гледаше към тълпата. Гневно жужене като от пчели достигаше до него.

– Има ли свидетели на това?

– Антон Щехер твърди, че го е видял – каза Шрефогъл и продължи да стиска ръката на жена си, която хлипаше тихо. Той поклати глава. – Досега вярвах, че съществува разумно обяснение за убийствата на децата, но вече... – Гласът на Шрефогъл пресекна. Той се обърна към Симон.

– Вие какво мислите? – попита той лекаря.

Симон сви рамене.

– Аз не вярвам на нищо, което не съм видял със собствените си очи. Засега виждам, че тук е влизано с взлом и че детето го няма.

– Но вратата долу беше заключена.

– Обучен мъж с шперц. Няма нищо по-лесно от това.

Шрефогъл кимна.

– Разбирам – каза той. – Тогава Антон Щехер явно лъже.

– Не съвсем – отвърна Симон.

Той посочи каруцата със сено под прозореца.

– Мисля, че се е случило следното: някакъв мъж е влязъл долу с шперц. Клара го е чула и е заключила вратата към стаята си. Той я е разбил, стигнало се е до борба. Накрая е скочил с Клара през прозореца в каруцата със сеното и е избягал с нея.

Шрефогъл смръщи чело.

– Но защо е трябвало да скача с детето през прозореца? Можел е да излезе през вратата.

Отговорът не хрумна веднага на Симон. Вместо това той попита:

– Клара беше сираче, нали?

Шрефогъл кимна.

– Родителите ѝ починаха преди пет години. Градът ни определи за нейни настойници. Но ние се отнасяхме с нея като с наше дете. Жена ми я обича особено много...

Сълзи се появиха в очите му и той побърза да ги избърше. Съпругата му бе извърнала глава и плачеше тихо във възглавницата.

В същото време тълпата под прозореца растеше. Чуваше се глъчка. Симон погледна навън. Новодошлите донесоха факли, нещо се случваше долу.

Лекарят се замисли. Антон Крац също бе сирак, даден на попечители. Петер Гример бе израснал без майка. Всички бяха прекарали нощта преди първото убийство при Щехлин...

– Дъщеря ви Клара често ли посещаваше акушерката Марта Щехлин? – попита той благородника. Якоб Шрефогъл сви рамене.

– Не зная къде ходи. Възможно е...

– Да, ходеше често при акушерката – прекъсна го жена му. Гласът на Мария Шрефогъл звучеше по-силно. – Тя самата ми разказа, че са се срещали при нея. Не си помислих нищо тогава...

– Сутринта преди два дни, когато почина малкият Гример – продължи да пита Симон, – нещо направи ли ви впечатление тогава у Клара?

Якоб Шрефогъл помисли за миг, после кимна.

– Беше много бледа. Не искаше да закусва. Помислихме си, че има треска. И наистина, още същия ден тя се разболя. Когато разбра за малкия Петер, изтича горе в стаята си и не излезе до вечерта. Помислихме, че може би трябва да я оставим да потъгува. Все пак Петер ѝ беше другар в игрите.

– Тя има същия знак.

– Какво? – Симон се стресна в мислите си.

Мария Шрефогъл бе вдигнала глава и гледаше празно. После повтори:

– Клара също е белязана.

Якоб Шрефогъл погледна жена си недоверчиво.

– Какво говориш? – прошепна той.

Мария Шрефогъл продължи да гледа в стената пред себе си, докато говореше:

– Същата вечер я къпах във ваната. Мислех си, че една топла баня с билки ще прогони треската. Тя се противеше, но накрая се съблече. После се опита да държи рамото си под водата, но аз го видях – същия знак, за който сега говорят всички. Беше доста размазан, но все още си личеше ясно.

Симон занемя от изненада. Минаха няколко секунди, преди да проговори:

– Кръг с кръст под него?

Мария Шрефогъл кимна.

Настъпи дълга пауза. Чуваха се само гневните крясъци на тълпата отвън. После Якоб Шрефогъл скочи. Лицето му беше поруменяло.

– Защо не ми каза, по дяволите! – изкрещя той.

Жена му заплака.

– Аз, аз... не исках да повярвам. Казах си, че ако не мисля за белега, той може да изчезне от само себе си. – Тя отново захлипа.

– Глупачка! Можехме да я спасим! Можехме да поговорим с нея за това какво означава този знак. Сега е твърде късно!

Якоб Шрефогъл излезе бързо от стаята и се запъти към горния етаж. Чу се затръшване на врата. Симон изтича след него. Вече се изкачваше по стълбата, когато откъм улицата долетя силен вик:

– Хайде! – изкрещя някой. – Да я пипнем!

Симон промени решението си и хукна надолу по стълбата. Отвън тълпата, въоръжена с факли, коси и пики, вече се отправяше към Мюнцщрасе. Сред множеството Симон разпозна и някои от стражите. Секретарят и съветниците не се виждаха.

– Какво сте намислили? – извика Симон след тълпата.

Един от метежниците се обърна. Беше кожарят Габриел, който бе разказал на лекаря за злополуката с малкия Гример.

– Ще хванем вещицата, преди да е взела още някое от нашите деца – каза той. На светлината на факлите лицето му изглеждаше странно променено. Бели зъби проблясваха в тъмнината.

– Но Щехлин е затворена – опита се да ги успокои Симон. – Освен това Клара е била отвлечена от мъж.

– Беше дяволът! – изрева друг.

Симон разпозна Антон Щехер – свидетеля, който бе видял похитителя.

– Едната му ръка е само голи кости, като на мъртвец! И летеше! Щехлин го е повикала тук с магия – крещеше той, докато тичаше след другите.

– Това са глупости! – викаше Симон в тъмнината, но никой вече не го чуваше. Внезапно той усети тропота на нечии стъпки зад себе си. Якоб Шрефогъл бе слязъл по стълбите с лампа в дясната ръка и меч в лявата. Изглежда, бе възвърнал самообладанието си.

– Трябва да ги последваме, ако не искаме да стане кървава баня – каза той. – Тълпата е извън контрол.

Той вече бе на Мюнцщрасе, когато Симон го последва.

– Значи и вие вече не вярвате в магьосничество? – извика той към съветника, когато се изравни с него.

– Вече не вярвам в нищо – изпръхтя Шрефогъл, докато завиваха по Вайнщрасе. – Нито в дявола, нито в господ. А сега бързо, преди да са разбили вратата към тъмницата!

Йохан Лехнер се радваше на топлата баня. Бе наредил на слугите да кипнат котела в кухнята. Ваната от дърво в стаята вече бе застлана с ленени кърпи и напълнена до половината с топла вода. Лехнер разкопча елека и панталона си, положи сгънатите дрехи на стола и се плъзна с приятен трепет във ваната. Миришеше на мащерка и лавандула. Подът в стаята бе покрит с тръстика. Секретарят се нуждаеше от тази баня, за да размисли на спокойствие.

Събитията се случваха толкова бързо. Две деца бяха убити, складът на пристана изгоря до основи. Лехнер все още не бе сигурен дали между тези събития има връзка. Напълно възможно бе аугсбургци да са подпалили сградата. Транспортният монопол на Шонгау отдавна им беше трън в очите. А и не го ли бяха направили веднъж преди доста време? Секретарят реши да провери в документите.

Не му се вярваше, че аугсбургските салджии могат да посегнат на деца от Шонгау. От друга страна... изгорелият склад, ужасяващите убийства, а за капак и проклетият приют за прокажени пред града. Наистина имаше много причини да се избегне Шонгау и да се потърси друг транспортен маршрут. От всички тези ужаси в града полза извличаше основно Аугсбург. По време на дългата си служба като секретар в Съвета Лехнер бе научил едно: Ако искаш да разбереш кой е отговорен за нещо, трябва да помислиш кой има полза от него.

Кой има интерес? ...

Лехнер потопи главата си във водата. Обгърна го блажена топлина и тишина. Най-после спокойствие, нямаше излишни речи, нямаше спорещи съветници, които се грижеха само за личната си изгода, нямаше интриги. След минута му свърши въздухът и той изплува, пръхтейки.

Независимо дали имаше връзка между пожара и убийствата, съществуваше едно сигурно средство да върне мира в града. Щехлин трябваше да признае. В пламъците на кладата всички проблеми щяха да изчезнат. Още утре той щеше да продължи разпита, ако и да беше незаконен без одобрението от Мюнхен.

Може би тогава щеше да отпадне и необходимостта да разпитва скандалджията Риг и онзи нахален аугсбургец. Колар на Фугер! Сякаш това би направило впечатление на Лехнер! Само заради самонадеяното му държане щеше да го държи още няколко дни в Баленхаус.

На вратата се почука, влезе един слуга и донесе ведро, от което се издигаше пара. Лехнер му кимна любезно и порой от топла вода се изля над изправения гръб на секретаря. Когато слугата отново се отдалечи, Лехнер хвана четката. Почука се втори път. Раздразнен, той отпусна ръка.

– Какво има? – изръмжа той към вратата.

Гласът на слугата прозуча уплашено:

– Господарю, простете за притеснението...

– Кажи какво става!

– Имало е ново произшествие. Казват, че... дяволът отнесъл малката Клара Шрефогъл. Сега народът е хукнал към Кулата и иска да изгори Щехлин. Имат пики, копия и факли...

Проклинайки, Лехнер пусна четката във водата и посегна за суха ленена кърпа. За миг си помисли да остави нещата просто да се случат. Колкото по-скоро изгори Щехлин, толкова по-добре. Но той все още бе законът в Шонгау.

Бързо облече ризата си. Щехлин щеше да изгори, но тогава, когато той нареди.

* * *

В мига, в който видя тълпата, палачът вече знаеше накъде се е устремила. Хукна обратно към кулата и застана пред вратата с разкрачени крака. Масивната кула имаше само един вход.

Който искаше да стигне до Щехлин, трябваше да мине покрай него. С присвити очи и скръстени ръце той очакваше групата, която междувременно се бе разраснала до две дузини мъже. В светлината на факлите Куизъл разпозна обичайните побойници. Пекарят Берхтхолт крачеше в първата редица. Сред мъжете имаше и синове на съветници. Там беше и най-младият наследник на бургмистъра Земер. Мнозина носеха пики и коси. Когато видяха палача, те спряха. Чу се ропот. Тогава Берхтхолт се обърна към него с широка, очакваща адмирации усмивка:

– Искаме вещицата! – извика той. – Куизъл, дай ключа или ще стане лошо!

Чуха се одобрителни викове. От тъмнината към него полетя камък, който се удари в гърдите му. Палачът не помръдна и на сантиметър. Вместо това той измери Берхтхолт със студен, преценяващ поглед.

– Избраният свидетел на днешния разпит ли говори, или метежник, когото още тази нощ ще обеся на най-близкото дърво?

Усмивката изчезна от лицето на пекаря. После той сякаш се овладя.

– Явно още не си чул какво се случи, Куизъл – каза пекарят. – Щехлин призова дявола и той отнесе малката Шрефогъл.

Берхтхолт се огледа сред своите спътници.

– Ако не побързаме, ще отмъкне и вещицата. А може би вече я няма.

Тълпата зашумя и се придвижи по-близо до тежката желязна врата, която палачът пазеше със своите широки рамене.

– Аз знам само едно: тук все още управляват правото и законът – каза Якоб Куизъл. – А не неколцина безмозъчни селяни, които се разхождат из града с коси и сопи и плашат почтените граждани.

– Внимавай, Куизъл! – обади се сега Щехер. – Ние сме много, а ти нямаш дори тояга. Ще те смажем от бой, преди да мигнеш. И после ще те изгорим заедно с вещицата!

Палачът се усмихна и вдигна дясната си ръка.

– Това е моята тояга – каза той. – Някой иска ли да я усети по гърба си? Никой?

Хората мълчаха. Якоб Куизъл беше известен със силата си. Който веднъж го бе видял да окачва крадец на въжето или да замахва с меча, дълъг един човешки бой, не искаше да влиза в спор с него. Той бе заел мястото на баща си едва преди петнадесет години. Преди това бе участвал в Голямата война. Говореше се, че е убил повече хора, отколкото почиваха в старото гробище в Шонгау.

Тълпата като един отстъпи крачка назад. Настана тишина. Палачът стоеше непоклатим като дърво.

Накрая Антон Щехер се впусна напред. Размахвайки дълъг цеп[15], той се хвърли към Куизъл.

– Смърт на вещицата! – изкрещя той.

Палачът избегна удара с леко движение на рамото, хвана цепа и издърпа Щехер към себе си. После го удари в носа и го хвърли обратно в тълпата като чувал. Хората отстъпиха настрани, Щехер падна на замята. По паважа потече струя кръв. Селянинът изпълзя, хленчейки, от кръга светлина.

– Още някой? – попита Куизъл.

Хората се споглеждаха несигурни. Всичко се бе случило така бързо, из тълпата се понесе шепот. Отзад първи изгасиха фенерите си и си тръгнаха към къщи.

Изведнъж отдалеч се чу ритмичен шум. Якоб Куизъл наостри слух. Маршируващите идваха откъм замъка. След минути се появи група войници, съпровождаща секретаря Лехнер и първия бургмистър.

В същия момент откъм пазарния площад пристигнаха Симон и Якоб Шрефогъл. Когато младият съветник видя секретаря, той прибра обратно меча в ножницата.

– Слава богу! – изрече задъхано той. – Все още не е твърде късно. Можем да обвиним Лехнер в много неща, но той винаги държи под контрол града си.

Симон наблюдаваше как войниците приближиха тълпата с извадени копия. Секунди по-късно метежниците хвърлиха оръжията си и се оглеждаха страхливо.

– Край! – извика Лехнер. – Разотивайте се по домовете си. Който си тръгне сега, няма да бъде обвинен в нищо.

Един след друг мъжете изчезваха из малките улици на града. Младият Земер изтича към баща си, който го плесна зад врата и го изпрати вкъщи. Симон поклати глава. Младежът бе готов да извърши убийство, а първият бургмистър го изпращаше вкъщи да се нахрани. Животът на Щехлин не струваше и петак.

Едва сега бургмистърът Земер погледна палача, който все още пазеше пред кулата.

– Добре се справихте! – извика му той. – Тук все още управлява Съветът, а не улицата. – Обърнат към секретаря, той продължи: – Макар че можем да разберем хората. Две мъртви деца и едно отвлечено момиче... Повечето от нас самите имат семейства. Време е да сложим край!

Секретарят кимна.

– Утре – рече той. – Утре ще знаем повече!

* * *

Дяволът куцукаше по улиците и душеше въздуха, сякаш можеше да различи миризмата на жертвата си. Спираше из тъмните ъгли и се вслушваше. Поглеждаше под всяка волска каруца, ровеше в боклука. Тя не можеше да е далеч. Невъзможно бе да се изплъзне.

Чу се шум. Над него някой отвори прозорец. Дяволът се прилепи до стената на къщата. С черното си наметало той бе почти невидим в мрака. На улицата пред него изсипаха нощно гърне, след това прозорецът отново се затвори. Дяволът придърпа плътно наметалото и продължи търсенето.

Отдалеч се чуваха викове, но те не бяха за него. Бяха за жената в тъмницата. Той бе чул да говорят, че жената го е призовала с магия. Усмихна се. Каква хубава представа! Как ли изглеждаше вещицата? Е, той скоро щеше да я види. Сега трябваше да се погрижи да си получи парите. Другите сигурно бяха свършили много работа навън, докато той разчистваше тук. Плю. Отново бяха оставили мръсната работа на него. Или той сам я бе пожелал. Пред очите му заплуваха сенки, кървави призраци, ужасяващи видения... Пищящи жени със зеещи рани на мястото на гърдите. Пеленачета, захвърлени като счупени играчки сред обгорели останки от стени, обезглавени свещеници в кървави раса...

Трябваше да прогони виденията. Студените костеливи пръсти докоснаха челото му. Така беше добре. Призраците изчезнаха. Дяволът продължи нататък.

Видя караула при Пастирската врата. Стражът дремеше. Беше се опрял на копието си, чуваше се леко похъркване.

После обърна поглед към запустялата градина недалече от градската врата. Оградата беше паднала, сградата зад нея беше развалина – наследство от последните дни на войната. Бръшлян и пача трева обвиваха зидовете на крепостната стена, която се издигаше в края на градината. Там, сред буйната зеленина, имаше скрита стълба.

Дяволът прескочи останките от оградата и се вгледа в земята в подножието на стената. Пълнолунието бе едва преди няколко дни, светлината бе достатъчна, за да различи следи по влажната пръст. Стъпки на деца. Дяволът се наведе и подуши въздуха.

Тя беше избягала.

Бърз като котка, той се изкачи по закованата накриво стълба. Горе по дължината на градската стена минаваше корниз, широк колкото човешка ръка. Той погледна наляво. Оттам все още се чуваше похъркването на пазача. Обърна се надясно и затича по корниза, по който на равни интервали се появяваха бойници. След сто метра той внезапно спря и се върна няколко крачки. Не се бе излъгал.

В една от бойниците от стената бяха извадени няколко камъка, така че сега дупката беше почти три пъти по-голяма.

Достатъчно голяма за едно дете.

От другата страна на стената се извисяваше могъщ дъб, чиито клони опираха в зида. Няколко вейки бяха прясно откъртени. Дяволът провря глава през дупката и задуши свежия априлски въздух.

Той щеше да я намери. Тогава може би виденията щяха да изчезнат.

7.

Петък, 27 април 1659 г.

5.00 ч. сутринта

Утрото беше студено и ливадите около града бяха обвити в тънка слана. Гъсти облаци мъгла се стелеха над реката. От  църквата "Успение Богородично" се разнасяше сутрешният камбанен звън.

Въпреки ранния час първите стопани вече се трудеха на нивите си, разположени като тъмни ромбове от отсрещната страна на реката. С превити гърбове те теглеха плуга и браната през все още полузамръзналата земя. При всяко издишване пред устите им се появяваха малки, бели облачета пара. Някои бяха впрегнали волове и ги подкарваха с викове и ругатни. През Речната и Пастирската врата преминаваха първите търговци, натоварили колите си с клетки крякащи гъски и квичащи прасенца. Уморени колари товареха бъчви на сала долу при моста. Беше пет часът сутринта, портите отново бяха отворени и градът се събуждаше за живот.

Якоб Куизъл стоеше пред дома си извън градските стени и наблюдаваше сутрешното оживление. Палачът се поклащаше леко насам-натам, гърлото му гореше. Вдигна още веднъж стомната към сухите си устни само за да установи за сетен път, че е празна. С тиха ругатня той я изхвърли на бунището. Кокошките се разхвърчаха уплашени и закудкудякаха въпреки ранния час.

С тежки стъпки палачът слезе към езерцето на тридесетина метра от къщата. Долу край тръстиката той свали панталона и жакета си и се изправи, треперещ, на брега. Вдиша дълбоко и кратко и после скочи без колебание от дървеното мостче.

Студът го прободе като иглички и за миг го парализира. Но той му помогна да проясни съзнанието си. След няколко мощни замаха тежестта в главата му изчезна. Палачът отново се почувства ведър и свеж. Знаеше, че това усещане е краткотрайно и скоро ще отсъпи място на тежка като олово умора. За сметка на това можеше отново да се напие.

Якоб Куизъл пи цялата нощ. Започна с вино и бира, а в ранните часове премина на брантвайн. Главата му на няколко пъти падна на масата, но той се изправяше и отново надигаше чашата. Ана-Мария Куизъл надничаше от време на време в задимената кухня. Тя знаеше, че не може да помогне на съпруга си. Ексцесиите настъпваха през определени интервали. Молбите не водеха до нищо, само щяха да го ядосат и да го накарат да пие повече. Затова го остави. Знаеше, че ще му мине. Тъй като палачът винаги пиеше сам, много малко граждани разбираха за неговите периодични запои. Ана-Мария Куизъл можеше да каже доста точно кога бе на път да се случи. Когато предстоеше екзекуция или изтезание, беше най-зле. Понякога имаше кошмари, крещеше като безумен и дереше с нокти масата.

Якоб Куизъл беше здрав и силен и издържаше на пиене. Но този път алкохолът сякаш не искаше да се махне от вените му. Докато преплуваше езерцето за пореден път, той усети, че отново го обзема страх. Излезе на мостчето, облече набързо дрехите си и се върна в къщата.

Прерови кухненските шкафове, търсейки нещо за пиене. Когато не откри нищо, отиде в стаята, където бе шкафът с лекарствата. В горната лява преграда попадна на шише с отровно зелена течност. Куизъл се ухили. Знаеше, че сиропът за кашлица в голямата си част се състои от спирт. А билките в него при сегашното му състояние можеха само да му помогнат. Особено сънотворният мак, който имаше успокоително действие.

Палачът отпусна глава и капна малко от течността върху протегнатия си език. Искаше да почувства всяка капка от силната настойка.

Скърцането на вратата към кухнята го накара да спре. Жена му стоеше там и търкаше сънено очите си.

– Пак ли пиеш? – попита тя. – Няма ли да спреш, за бога...

– Остави ме, жено! Ще ми е нужно.

Той отново поднесе шишето към устата си и го изпразни на един дъх. Избърса устните си и влезе в кухнята. Посегна към един краещник хляб на масата. От вчера не бе ял нищо.

– При Щехлин ли трябва да отидеш? – попита Ана-Мария. Тя знаеше пред какво изпитание бе изправен мъжът ѝ.

Палачът поклати глава.

– Не още – каза той с пълна уста. – Следобед. Височайшите господа първо ще се съвещават какво да правят със склада. Има и други за разпит.

– И тях ли трябва да...?

Той се засмя сухо.

– Не мисля, че ще ми позволят да припаря до колар на Фугер с нагорещеното желязо. А тук всеки познава Георг Риг. Той също има своите защитници.

Ана-Мария въздъхна.

– Винаги страдат бедните хора.

Палачът удари гневно по масата и чашите за бира и за вино се разклатиха застрашително.

– Страдат лошите хора, не бедните! Лошите!

Жена му мина зад него и обви ръце около раменете му.

– Не можеш да промениш това, Якоб. Остави нещата да вървят по реда си – каза тя.

Палачът отблъсна ръцете ѝ и закрачи из стаята. Цяла нощ си бе блъскал главата как да предотврати неизбежното. Но нищо не му хрумваше. Алкохолът само забави и затрудни мисленето му. Нищо не помагаше. Щом камбаните удареха дванадесет часа, той трябваше да изтезава Марта Щехлин. Ако не отидеше, щяха да го лишат от служба и да прогонят семейството му от града. Тогава щеше да се принуди да печели хляба си като странстващ лечител или да проси милостиня.

От друга страна... Марта Щехлин бе дарила живот на децата му. Той бе убеден в невинността ѝ. Как можеше да причини страдание на тази жена?

Сноването приключи пред шкафа с лекарствата. Сандъкът до него стоеше отворен. Тук палачът държеше най-важните си книги. Най-отгоре лежеше леко пожълтялата книга за билките на гръцкия лекар Диоскорид – древен труд, който не бе загубил своята стойност. Поддавайки се на внезапен порив, палачът взе книгата и започна да я прелиства. Както и друг път, той се възхити на точните рисунки и бележки, в които бяха описани хиляди растения. Всеки лист, всяко стъбълце бе получило подобаващо внимание.

Внезапно Якоб спря да прелиства, пръстите му проследиха няколко реда, нещо промърмори. Накрая по лицето му се разля широка усмивка. Той тръгна навън, грабвайки в движение палтото, шапката и торбата.

– Къде отиваш? – извика след него жена му. – Вземи поне още едно парче хляб!

– Не мога сега! – извика той, вече в градината. – Времето напредва! Запали печката, скоро ще се върна!

– Но, Якоб...

Мъжът ѝ обаче вече не я чуваше. В същия момент Магдалена слезе с близнаците по стълбата. Барбара и Георг се прозяваха. Крясъците и трополенето на баща им ги бяха събудили. Малките бяха гладни.

– Къде отива татко? – попита Магдалена, търкайки сънено очи.

Ана-Мария Куизъл поклати глава.

– Не зная, наистина не зная! – каза тя, докато сипваше мляко за малките в един съд на печката. – Прелистваше книгата за билки и после изхвърча като ужилен от пчела. Трябва да е свързано с Щехлин.

– С Щехлин?

Сънливостта внезапно напусна Магдалена. Тя погледна след баща си, който се скри отвъд поляните край езерото. Без да мисли повече, тя грабна последния къшей хляб от масата и хукна след него.

– Магдалена, стой тук! – извика майка ѝ.

Когато видя как дъщеря ѝ тича към езерото, тя поклати глава и влезе вътре при децата.

– Същински бащичко! – промърмори тя. – Дано това да не донесе нещастие!

* * *

Симон се събуди от тропането по вратата на стаята. Чуваше го и в съня си. Когато отвори очи, разбра, че не бе сън, а действителност. Погледна към прозореца. Навън още беше сумрачно. Симон разтърка сънено очите си. Не беше свикнал да го будят толкова рано. Обикновено спеше поне до осем часа.

– Какво има? – извика дрезгаво той.

– Аз съм, баща ти! Отвори! Трябва да поговорим.

Симон въздъхна. Когато баща му си наумеше нещо, никой не можеше да го разубеди.

– Почакай малко! – извика той. Плъзна се към ръба на леглото, махна кичурите от лицето си и се опита да дойде на себе си. След вчерашните премеждия беше придружил Якоб Шрефогъл до дома му. Младият градски съветник имаше нужда от някого, който да го успокои и да го изслуша. До зори той бе разказвал на Симон за Клара, за нейния приятен и мил нрав и за това, че беше толкова внимателна и жадна за знания. Много повече от нейните лениви приемни братя и сестри. На Симон му се стори, че Якоб Шрефогъл обичаше сирачето Клара повече от собствените си деца.

Мария Шрефогъл получи от младия лекар силно приспивателно и солидна доза брантвайн и скоро след това си легна, но не преди Симон да я увери, че Клара скоро ще се върне.

Остатъкът от брантвайна премина в гърлата на Симон и Якоб Шрефогъл. В крайна сметка младият съветник му разказа всичко за себе си: за тревогите си покрай своята мълчалива, понякога потисната съпруга, за страховете, че няма да може да продължи да ръководи на печалба бизнеса на своя наскоро починал баща. Старият Шрефогъл имаше славата на чудак, но беше пестелив и хитър човек, който държеше изкъсо хората си. Да вървиш по стъпките на такъв баща не беше лесно. Особено ако си едва на тридесет години. Старият Шрефогъл се беше издигнал от низините. Мнозина от гилдията на грънчарите му бяха завидели за бързия успех. Сега зорко следяха действията на сина му. Едно погрешно движение и щяха да се спуснат към него като лешояди.

Малко преди смъртта на стария, който се бе споминал ненадейно от треска, двамата се бяха скарали. Беше за дреболия – една кола изгорени плочки. Но спориха толкова разпалено, че Фердинанд Шрефогъл малко след това промени завещанието си. Парцелът на пътя за Хоенфурх, на който младият мъж планираше да построи още една пещ, отиде за църквата. На смъртния си одър старецът искаше да му прошепне още нещо, но шепотът бе преминал в последно прокашляне. Кашлица или смях, Якоб Шрефогъл така и не разбра кои бяха последните думи, с които баща му се прости с този свят.

Спомените от последната нощ не излизаха от мислите на Симон. В главата си усещаще пулсираща болка от алкохола. Трябваше да изпие чаша кафе, при това бързо. Оставаше въпросът дали баща му ще му даде време за това. Той отново зачука по вратата.

– Идвам! – извика Симон и се вмъкна в панталоните си, като в същото време се опитваше да закопчае жакета си. Запъти се към вратата, но се спъна в пълното нощно гърне, чието съдържание се разля по дъските. Проклинайки, с измокрени пръсти на краката, той дръпна резето. В същия миг вратата се отвори със замах и го удари по главата.

– Най-после! Защо заключваш? – каза баща му и влезе с бързи крачки в стаята. Погледът му пробяга по книгите на писалището.

– Откъде ги имаш?

Държейки се за ударената глава, Симон приседна на края на леглото, за да си обуе ботушите.

– Не би искал да знаеш – промълви той.

Той знаеше, че баща му смята всички книги, които вземаше от библиотеката на палача, за творения на дявола. И това, че авторът на разтворената най-отгоре книга беше йезуит, не променяше нещата. Атанасиус Кирхнер беше толкова непознат за Бонифаций Фронвизер, колкото Санторио и Амброаз Паре. Старият и тук, в Шонгау, си оставаше военен хирург, чиито грижи за болните се основаваха само на опита му от бойното поле. Симон добре си спомняше как баща му изсипваше врящо олио в рани от куршуми и за упойка даваше бутилка ракия. Крясъците на войниците го преследваха през цялото му детство. Крясъците и гледката на вкочанените трупове, които Бонифаций Фронвизер изкарваше на следващия ден от палатката и засипваше с вар.

Без да обръща внимание повече на баща си, той изтича надолу по стълбите към кухнята. Сграбчи чашата до огнището, в която имаше малко студено кафе от вчера. Още с първата живителна глътка усети как силите му се възвръщат. Не можеше да си представи как бе живял толкова време без кафе. Чудесно питие, истински еликсир на дявола, каза си той. Горчиво и живително. Бе чул от пътешественици, че оттатък Алпите, във Венеция и в изискания Париж някои гостилници вече предлагат кафе. Симон въздъхна. Сигурно щяха да минат столетия, преди това да се случи и в Шонгау.

Баща му трополеше надолу по стълбите.

– Трябва да говорим – извика той. – Вчера Лехнер беше при мен.

– Съдебният секретар?

Симон свали чашата и погледна баща си с интерес.

– Какво искаше?

– Разбрал е, че се срещаш с младия Шрефогъл и че се ровиш в неща, които изобщо не те засягат. Каза да зарежеш това. Няма да доведе до нищо.

– Така, значи – Симон продължи да отпива от кафето си.

Баща му не спираше.

– Била е Щехлин и това е достатъчно, каза Лехнер.

Сега старият Фронвизер седна плътно до него на пейката до огнището. Пепелта беше студена. Симон усети киселия дъх на баща си.

– Слушай! – каза Бонифаций Фронвизер. – Ще бъда честен с теб. Знаеш, че ние не сме сред най-уважаваните граждани в този град, дори не ни гледат с добро око. Просто ни търпят и то само защото последният доктор отиде в ада заедно с чумата, а учените шарлатани предпочитат да си стоят в далечния Мюнхен или в Аугсбург. Лехнер може да ни изхвърли всеки момент. Наистина може. И ще го стори, ако не се спреш. Ти и палачът. Не поставяй живота си на карта заради една вещица.

Баща му сложи студената си ръка на рамото му. Симон се отдръпна.

– Щехлин не е вещица! – прошепна той.

– Ако и да не е – каза бащата. – Но Лехнер иска така, по-добре е за града. Освен това...

Бонифаций Фронвизер се ухили, докато потупваше бащински Симон по рамото.

– Палачът, акушерката и ние – твърде много ставаме хората, които искат да живеят от лечение. Ако я няма Щехлин, за нас ще се отвори повече работа. Тогава ще имаме поминък, ще можеш да помагаш при ражданията. Това ще го оставя изцяло на теб.

Симон скочи. Чашата падна от масата в жаравата, кафето се разля със съскане в пепелта.

– Това е всичко, което те вълнува, препитанието! – извика той. После побягна към вратата. Баща му се изправи.

– Симон, аз...

– Ума си ли изгубихте всички? Не виждате ли, че навън вилнее убиец? Мислите само за стомасите си, а там навън някой убива децата!

Симон блъсна вратата и избяга на улицата. Съседите гледаха с любопитство от прозорците, стреснати от крясъците.

Симон погледна гневно нагоре.

– Погрижете се за собствените си дела! – извика той. – Тепърва ще видите! Когато Щехлин се превърне в пепел, това ще е само началото. Ще изгори следващият и още някой, и още някой! Един ден ще дойде и вашият ред!

Клатейки глава, той закрачи към Кожарския квартал. Съседите гледаха след него. Вярно беше това, което казваха: откакто синът на Фронвизер се задяваше с дъщерята на палача, вече не беше същият. Може би тя го бе омагьосала или поне му бе завъртяла главата, което си беше едно и също. Може би наистина трябваше да изгорят още хора, за да настъпи мир в града.

Съседите затвориха прозорците и се посветиха отново на сутрешната овесена каша.

* * *

Якоб Куизъл крачеше бързо по тесния път надолу към брега. След няколко минути бърз ход в посока срещу течението той стигна моста на Лех.

Над изгорелия склад все още се виеха облаци дим, на някои места още тлееше. Вторият пазач на моста Себастиан стоеше облегнат на алебардата си до един подпорен стълб. Когато видя палача, той кимна унило с глава. В студените дни дребният набит пазач винаги криеше стомна под палтото си. В днешната утрин Себастиан имаше особена нужда от питието си. Другарят му лежеше в тъмницата и се налагаше да стои на пост за двама.

Смяната на караула беше чак след час, а той бе стоял тук цялата нощ. Освен това можеше да се закълне, че посред нощ самият дявол бе минал покрай него. Черна сянка – прегърбена и куцаща.

– И той ми махна; видях го съвсем ясно – прошепна Себастиан на палача и целуна малкото сребърно разпятие, което висеше на кожена каишка около врата му. – Смили се над нас, Света Дево! Откакто Щехлин върши своите безчинства тук, духовете от преизподнята се разхождат сред нас, това ще ти кажа!

Якоб Куизъл го изслуша внимателно. След това се прости с него, прекоси моста и пое в посока към Пайтинг.

Калният път свръщаше към гората. Якоб често трябваше да заобикаля локви и дупки, които изглеждаха особено дълбоки след тежката зима. В някои участъци пътят бе почти непроходим. След още половин миля застигна една волска каруца, която бе заседнала в калта. Селянинът от Пайтинг буташе с все сила отзад, но не можеше да освободи колелата. Куизъл спря и опря масивното си тяло в колата, без да го е грижа за погледите на другия. Кратък тласък и колата отново бе свободна.

Вместо да благодари, селянинът прошепна молитва, като внимателно избягваше да поглежда палача в очите. После забърза напред, скочи на капрата и размаха камшика. Проклинайки, Куизъл хвърли камък след него.

– Изчезвай, глупак такъв! – извика той. – Докато не съм те обесил на камшика ти!

Палачът бе свикнал да го избягват, но продължаваше да изпитва болка от това. Не бе очаквал благодарност, а поне място отзад в каруцата. Сега трябваше да продължи пеша по калния път. Дъбовете от двете страни му правеха сянка. Мислите му се връщаха отново и отново към Щехлин, която с всеки удар на камбаните се доближаваше до изтезанията и огъня.

Следобед трябва да започнем, мислеше той. Но може би ще успея да спечеля малко време...

Куизъл видя тясната дивечова пътека от лявата страна на пътя. Той се провря под клоните и навлезе в гората. Дърветата го посрещнаха с успокояваща тишина. Сякаш самият Създател беше прострял над света милостивата си десница. Утринните лъчи нахлуваха през клоните и образуваха светли петна по мекия мъх. Тук-там все още имаше остатъци от сняг. Някъде далеч се чуваше кукувица. Бръмченето на мушиците, пчелите и бръмбарите се сливаше в еднообразен непрестанен шум. Докато крачеше през гората, устремен към своята цел, Якоб преминаваше през паяжини, които полепваха по лицето му като маска. Мъхът поглъщаше шума от стъпките му. В гората той се чувстваше наистина у дома си. Когато можеше, идваше тук да събира билки, корени и гъби. Говореше се, че никой в Шонгау не знае толкова за света на растенията, колкото палачът.

Чу как изпука една суха съчка и спря. Шумът дойде отляво, откъм пътя. Сега се чу второ изпукване. Някой се приближаваше към него и този някой се опитваше да се промъкне незабелязано. Не беше особено умел.

Якоб Куизъл се огледа и съзря един елов клон на височината на главата му. Той се покатери на дървото и изчезна в бодливите клони. След няколко минути стъпките се приближиха. Той изчака, докато шумът стигне точно под него и скочи.

Магдалена го чу в последния момент. Хвърли се напред и в следващия миг баща ѝ се сгромоляса на земята зад нея. Малко преди сблъсъка Якоб Куизъл бе видял кой е под него и се бе търкулнал настрани. Сега се изправи ядосан и изтърси снега и елховите иглички от палтото си.

– Да не си се побъркала? – изсъска той. – Как ти хрумна да се разхождаш като крадец из гората? Не трябва ли да стоиш при майка си и да ѝ помагаш при счукването на билките? Вироглаво момиче!

Магдалена преглътна. Баща ѝ беше известен с внезапните си изблици на гняв. Въпреки това го погледна в очите, преди да отговори:

– Мама каза, че си тук заради Щехлин. И аз си помислих, че бих могла да ти помогна.

Якоб Куизъл се разсмя високо.

– Да ми помогнеш? Ти? Помогни на майка си, това е достатъчно работа. А сега изчезвай, преди да ми се е отплеснала ръката.

Магдалена скръсти ръце пред гърдите си.

– Няма да се оставя да ме отпратиш като малко дете. Поне ми кажи какво смяташ да правиш. В края на краищата Марта е помогнала и за моето раждане. Откакто се помня, ѝ нося билки и мехлеми всяка седмица. А сега да се преструвам, че съдбата ѝ не ме вълнува?

Палачът въздъхна.

– Магдалена, повярвай ми, така е най-добре. Колкото по-малко знаеш, толкова по-малко ще можеш да разправяш по-късно. Достатъчно е, че флиртуваш с младия лекар. Хората говорят.

Магдалена се усмихна с чаровната си детска усмивка, която някога ѝ помагаше да измъкне лакомство от баща си.

– Ти също харесваш Симон, нали?

– Престани – изръмжа той. – Какво значение има дали го харесвам? Той е син на доктора, а ти си дъщеря на палача. По-добре стой далеч от него. А сега се прибирай да помогнеш на майка си.

Магдалена не искаше да се предаде. Докато мислеше как да му отговори, погледът ѝ се луташе между дърветата. Зад един лешников храст тя внезапно видя да проблясва нещо бяло.

Да не би това да е...

Тя се устреми натам и измъкна с коренчето едно бяло звездовидно цвете. С изцапани от пръстта ръце го подаде на баща си. Палачът изненадано се взря в малкия цвят.

– Хелеборус – каза той, след като поднесе цветето под носа си. – Отдавна не съм виждал такъв в областта. Говори се, че вещиците правят мехлем от него, с който могат да летят през Валпургиевата нощ.

Магдалена кимна.

– Даубенбергер от Пайтинг ми разказа за това. Тя смята, че убийствата на децата са свързани с Валпургиевата нощ.

Баща ѝ я изгледа недоверчиво.

– С Валпургиевата нощ?

Магдалена кимна.

– Тя смята, че не е случайно. След три дни е сборището на вещиците, тогава ще танцуват и летят горе край пътя за Хоенфурх и...

Якоб Куизъл я прекъсна рязко:

– И ти вярваш на тези глупости? Прибирай се вкъщи и се погрижи за прането. Не ми трябваш тук.

Магдалена го погледна гневно.

– Та ти самият току-що каза, че има вещици и мехлеми за летене! – извика тя и плесна с длан по един паднал брезов ствол. – На кое да вярвам?

– Казах, че хората говорят такива неща. Това е съвсем друго – рече Куизъл. Той въздъхна и погледна сериозно дъщеря си. – Мисля, че има лоши хора – продължи той. – Все ми е едно дали са вещици, или свещеници. И да, мисля, че има отвари и мехлеми, които могат да те накарат да повярваш, че си магьосник. Които те правят лош и от които подивяваш като котка. Еликсири, които, от мен да мине, могат да накарат някого да полети.

Магдалена кимна.

– Даубенбергер знае какви съставки съдържа един такъв мехлем. – Тя започна да изрежда, шепнейки: – Хелеборус, мандрагора, татул, черен блян, бучиниш, беладона... Старата жена ми показа много билки в гората. Веднъж намерихме дори актеа.

Якоб Куизъл я погледна недоверчиво.

– Актеа епиката? Сигурна ли си? Не съм я виждал през целия си живот.

– Кълна се в Светата Дева, истина е! Повярвай ми, татко, познавам всяка билка в околността. Ти ме научи на много неща, а Даубенбергер ми показа останалото.

Якоб Куизъл я гледаше скептично. После я попита за някои билки. Тя ги познаваше. Когато отговори на всичко, за негова радост, той я попита за едно определено растение и дали знае къде може да се намери. Магдалена помисли малко, после кимна.

– Заведи ме – каза палачът. – Ако е така, ще ти разкажа какво съм намислил.

След около половин час те стигнаха до целта си. Сенчеста поляна в гората, обрасла с тръстика. Пред тях имаше пресъхнало езерце, в което растяха туфи трева. Зад него се простираше влажна ливада, из която тук-там се мяркаше нещо лилаво. Миришеше на тресавище и торф. Якоб Куизъл затвори очи и вдиша аромата на гората. Сред мириса на борова смола и мъх се усещаше финият аромат на нещо друго.

Дъщеря му имаше право.

Гневът на Симон Фронвизер се бе уталожил. След скарването с баща си той реши най-напред да мине през пазарния площад и да закуси. Спря до една от сергиите и си взе парче хляб и няколко сушени ябълкови резенчета. Докато дъвчеше жилавите сладки парченца, гневът му почти се изпари. Просто нямаше смисъл да се ядосва на баща си. Те бяха твърде различни. Много по-важно бе да размисли трезво. Времето ги пристискаше. Симон смръщи чело.

Благородникът Якоб Шрефогъл му бе разказал, че след няколко дни в Шонгау ще пристигне наместникът на курфюрста, за да произнесе присъдата. Дотогава трябваше да бъде намерен виновник, тъй като членовете на Съвета нямаха нито желание, нито пари, да изхранват повече от необходимото високопоставения гост и неговата свита. Освен това съдебният секретар Лехнер имаше интерес от възстановяването на спокойствието в града. Ако до пристигането на Негово превъзходителство граф Волф Дитрих фон Сандицел не цареше мир, това значително щеше да отслаби авторитета на Лехнер в Шонгау. Имаха най-много още три до четири дни. Толкова щеше да е необходимо на свитата от войници и слуги да се придвижи от отдалеченото имение в Тирхауптен до Шонгау. След пристигането на граф Сандицел нито той, нито палачът, нито дори сам Господ не можеше да спаси Марта Щехлин от пламъците.

Симон напъха последния резен ябълка в устата си и тръгна из оживения пазарен площад. Постоянно трябваше да заобикаля селянките и слугините, които се тълпяха пред сергиите за месо, яйца и моркови. Някои от тях го сподиряха с погледи, изпълнени с копнеж. Без да го е грижа за това, той свърна по "Хененгасе", където живееха настойниците на Софи.

Червенокосото момиче не му излизаше от ума. Той бе убеден, че Софи знае повече, отколкото признаваше. Именно тя бе ключът към тайната, макар че все още не разбираше каква роля играе в цялата история.

Симон стигна до малкия дом, притиснат между две солидни богаташки къщи. Но тук го очакваше разочарование. Софи не се беше появявала от два дни. Приемните ѝ родители нямаха никаква представа къде е.

– Малката мръсница прави каквото си иска – измърмори тъкачът Андреас Данглер, настойник на момичето след смъртта на родителите ѝ. – Когато е тук, ще ни изяде ушите, а когато трябва да се работи, се мотае из града. Ще ми се да не бях поемал грижа за нея.

Симон охотно би припомнил на Данглер, че за отглеждането на Софи получава солидно заплащане от града, но вместо това просто кимна.

Андреас Данглер продължи да се оплаква:

– Не бих се учудил, ако е съучастница на вещицата – каза той и плю гневно. – Майка ѝ беше същата, жената на кожаря Ханс Хьорман. Първо вкара мъжа си в гроба, а след това и тя умря от охтика. Момичето все се инати, смята се за нещо повече от всички и не иска да седи на една маса с нас, тъкачите. Сега ще си получи заслуженото.

Той се бе облегнал на рамката на вратата и дъвчеше борова треска.

– Ако зависеше от мен, по-добре да не се вестява тук отново. Може би е офейкала, за да не я сполети същото като Щехлин.

Симон приседна върху една количка за боклук до къщата и въздъхна дълбоко. Имаше чувството, че тъпче на едно място. С удоволствие би забил един в лицето на мърморещия Данглер, но се сдържа и просто прекъсна ругатните му:

– Забеляза ли нещо различно у Софи напоследък? Нещо необичайно?

Андреас Данглер го измери с поглед отгоре до долу. Симон бе наясно, че в очите на тъкача той беше истинско конте. С високите си кожени ботуши, зеления кадифен жакет и модно подстриганата заострена брадичка той приличаше на изнежен гражданин от далечния център Аугсбург. Баща му имаше право. Той не беше местен и изобщо не се стараеше да се преструва на такъв.

– А ти защо си се загрижил за нея, лечителю? – попита Данглер.

– Като лекар трябва да присъствам на разпита на Щехлин – леко преиначи истината Симон. – Затова искам да си изградя представа за нея, да разбера с какви магически сили разполага. Софи говорила ли е за Щехлин?

Тъкачът вдигна рамене.

– Казваше, че иска да стане знахарка. А веднъж, когато жена ми беше болна, тя ѝ даде нужния лек. Явно Щехлин я е снабдила.

– Какво друго?

Андреас Данглер се поколеба, после сякаш си спомни нещо. Той се ухили.

– Веднъж видях да рисува някакъв знак отзад в пясъка на двора. Когато я спипах, тя бързо го изтри – каза той.

Симон слушаше внимателно.

– Какъв знак?

Тъкачът размисли и извади треската от устата си. Наведе се и нарисува нещо в праха.

– Изглеждаше горе-долу така – каза той.

Симон се опита да различи нещо в неясните линии. Рисунката изобразяваше триъгълник със завъртулка в долния край.

Напомняше му нещо, но всеки път, когато беше почти сигурен, че ще си го спомни, то се изплъзваше. Погледна още веднъж рисунката в праха, после я заличи с крак и тръгна надолу към реката. Имаше още една задача за днес.

– Хей! – извика след него Данглер. – Какво означава онзи знак? Вещица ли е?

Симон ускори ход. Скоро виковете на тъкача бяха погълнати от делничната суматоха. Откъм ковачницата ехтяха удари с чук. Деца подкарваха ято крякащи гъски пред себе си.

След няколко минути лекарят бе достигнал Дворцовата врата, която се намираше точно до резиденцията на курфюрста. Тук къщите бяха по-солидни. Строяха ги основно от камък. Освен това по улиците имаше по-малко мръсотия. В квартала край Дворцовата врата живееха уважаваните занаятчии и салджии. Който бе успял да постигне нещо, се преместваше в този район, далеч от зловонието на Кожарския квартал до реката и от квартала на месарите още по на изток, населен с бояджии и дърводелци. Симон поздрави набързо стража и продължи към Алтенщат, който бе само на миля северозападно от Шонгау.

Макар че беше ранно априлско утро и слънцето грееше меко, Симон присвиваше очи. Главата го болеше, небцето му бе пресъхнало. Махмурлукът от снощната почерпка с Якоб Шрефогъл отново напомни за себе си. Той отби от пътя и пи направо от водите на един ручей. Малко по-късно покрай него с трополене премина конска каруца, натоварена с бурета. Симон ловко скочи отзад и се покатери по овързаните бурета. Така малко по-късно, без да го забележи коларят, той стигна до Алтенщат.

Целта му беше странноприемницата на Щрасер в центъра на града. Снощи, преди да отиде у Шрефогъл, палачът бе назовал пред него пет имена. Това бяха имената на децата, които се бяха събирали при Щехлин: Гример, Крац, Шрефогъл, Данглер и Щрасер. Две от децата бяха мъртви, други две бяха изчезнали. Оставаше последното сираче – приемният син на кръчмаря Щрасер в Алтенщат.

Симон отвори малката врата и влезе в салона. В носа го удари мирис на въглища, пушек, престояла бира и урина. Странноприемницата на Щрасер бе единствена в цялата околност. Който търсеше нещо по-добро, отиваше в Шонгау. Тук хората идваха, за да пият и да забравят.

Симон седна на ниския стол до една украсена с резки от нож маса и си поръча бира. Двама колари, които в този ранен час отпиваха от чашите си, го изгледаха подозрително. Съдържателят – плешив дебелак с кожена престилка, се приближи с разпенена халба до масата и сложи бирата пред него.

– Да ви е сладко! – промърмори той и понечи да се върне обратно зад тезгяха.

– Седнете! – каза Симон и посочи празния стол до него.

– Не мога сега, имам клиенти, виждате.

Съдържателят се обърна отново. Симон обаче го задържа за ръката и го придърпа внимателно надолу.

– Седнете, моля – повтори той. – Трябва да поговорим. Отнася се за приемния ви син.

Съдържателят погледна предпазаливо към коларите, които изглеждаха потънали в разговор.

– Йоханес? – прошепна той. – Намерихте ли го?

– Няма ли го?

Франц Щрасер се отпусна с въздишка на един от столовете до лекаря.

– Изчезна още вчера по обед. Трябваше да нагледа конете в обора. И повече не се появи. Сигурно е офейкал, кучият му син!

Симон примигна. Кръчмата беше слабо осветена, затворените капаци на прозорците едва пропускаха светлина. На перваза на прозореца мъждукаше борина.

– Откога Йоханес се обучава при вас? – попита той съдържателя.

Франц Щрасер помисли.

– От около три години – каза той накрая. – Родителите му бяха оттук, от Алтенщат, добри хора, но със слаби гърди. Тя почина след раждането. Бащата я последва в гроба само три седмици по-късно. Йоханес беше най-малкият. Взех го при себе си. Винаги съм се грижил добре за него, бог ми е свидетел!

Симон отпиваше от чашата си. Бирата беше разредена и изветряла.

– Чух, че често ходел в Шонгау – продължи той.

Щрасер кимна.

– Вярно е. Всеки свободен час прекарваше там. Дявол знае какви ги е вършил.

– Имате ли представа къде може да е отишъл?

Съдържателят вдигна рамене.

– Може би в своето скривалище.

– Скривалище?

– Няколко пъти нощува там – каза Щрасер. – Когато го поступвах заради някоя беля, той бягаше в скривалището си. Веднъж се опитах да го подпитам, но той каза само, че никой нямало да го намери. Там бил на сигурно място, самият дявол не можел да го открие.

Потънал в мисли, Симон продължи да отпива от бирата си. Внезапно вкусът не беше вече толкова важен.

– Други хора знаеха ли това скривалище? – попита той внимателно.

Франц Щрасер сбърчи чело.

– Възможно е – каза той. – Той си играеше с други деца. Веднъж обърнаха цял поднос чаши. Просто нахлуха в салона, взеха самун хляб, а когато хукнаха навън, бутнаха чашите. Банда малки негодници!

– Как изглеждаха децата?

Щрасер вече се беше разбъбрил.

– Те са просто банда хулигани! В главите им няма нищо освен щуротии. Самонадеяни градски копелета. Неблагодарници! Вместо да се радват смирено, че някой ги е прибрал, те стават все по-нагли.

Симон въздъхна дълбоко. Главоболието му пак се обади.

– Бих искал да знам как изглеждаха – прошепна той.

Съдържателят погледна замислено.

– Имаше една червенокоса. Коса на вещица! Казвам Ви, нищо добро няма да излезе от тях.

– Нямате ли представа къде може да е това скривалище?

Франц Щрасер изглеждаше объркан.

– За какво ти е момчето? – попита той. – Сигурно е направил нещо, за да го търсиш толкова спешно.

Симон поклати глава.

– Не е толкова важно. – Остави на масата един кройцер за бирата на съдържателя и напусна тъмното свърталище. Франц Щрасер гледаше след него, клатейки глава.

– Банда проклети негодници! – викна той след лекаря. – Когато го видиш, му удари няколко зад ушите. Заслужава си ги!

8.

Петък, 27 април 1659 г.

10.00 ч. предиобед

Секретарят седеше до голямата заседателна маса в залата на градския съвет и барабанеше с пръсти някакъв марш на наемните войници, чиято мелодия не му излизаше от главата. Погледът му премина по охранените лица на мъжете, заели местата си пред него. Червени, увиснали бузи, плувнали във влага очи, оредяваща коса... Модните сака и грижливо колосаните копринени кърпички не можеха да прикрият факта, че мъжете са преминали зенита си. Те се вкопчваха във властта и в парите си, защото не им оставаше нищо друго, мислеше си Лехнер. Сега в очите им се четеше такава безпомощност, че той изпита нещо като съжаление към тях. Дяволът шеташе из техния малък, красив град, а те не можеха да предприемат нищо. Складът изгоря, някои от тях загубиха много пари, а там, на улицата, дебнеше неведома тъмна сила и погубваше децата им. Слугините и ратаите, селяните и обикновените хора очакваха от тях – господарите на града – да въведат ред. Но всички те бяха безпомощни. Гледаха към Лехнер така, сякаш той с едно щракване на пръстите, с едно драсване на перото си би могъл да премахне злото. Лехнер ги презираше, макар че никога не би им го показал.

Никога не хапи ръката, която те храни...

Той удари звънеца и откри заседанието:

– Благодаря Ви, че успяхте да се откъснете от Вашите без съмнение важни дела, за да участвате в това извънредно заседание на Вътрешния съвет – започна той. – Смятам, че е необходимо.

Шестимата членове на съвета кимнаха разпалено. Първият бургмистър Карл Земер прокара копринената кърпичка по потното си чело. Бургмистър Йохан Пюхнер сплете пръсти и промърмори няколко думи в знак на одобрение. След това се възцари тишина. Само старият надзорник на приюта Вилхелм Харденберг просъска през тънките си устни едно проклятие към тавана. Мислено бе изчислил колко му струва пожарът в склада. Канела, сладкиши, топове фини платове – всичко бе станало на пепел.

– Боже милостиви, някой трябва да плати за това! – простена той. – Някой трябва да плати!

Слепият Матиас Аугустин удари нетъпреливо с бастуна си по дъбовия под.

– С проклятия няма да стигнем далеч – каза той. – Оставете Лехнер да говори. Да чуем какво са открили при разпита на коларите.

Секретарят го погледна с благодарност. Поне един човек освен него беше съхранил здравия си разум. После продължи речта си:

– Както всички знаете, снощи малката Клара Шрефогъл бе отвлечена от непознат. И тя като двете мъртви момчета е посещавала Щехлин. Някои твърдят, че са видели дявола на улицата.

През заседателната зала премина шепот. Някои се прекръстиха. Йохан Лехнер вдигна успокоително ръце.

– Хората виждат много неща, в това число и несъществуващи – рече той. – Надявам се днес следобед след разпита на Щехлин да можем да кажем повече.

– Вещицата отдавна трябваше да е поставена на дибата – мърмореше старият Аугустин. – Имахте цялата нощ.

Лехнер кимна.

– Ако зависеше от мен, досега да сме напреднали – каза той. – Но свидетелят Шрефогъл помоли да отложим. Жена му не е добре. Освен това искахме първо да разпитаме коларите за палежа.

– И? – Надзорникът на приюта Херденберг вдигна поглед. В очите му кипеше гняв. – Кой беше? Кой е мерзавецът? Още днес трябва да увисне на въжето!

Секретарят вдигна рамене.

– Все още не знаем. Пазачът на моста и Георг Риг разказаха, че пожарът се е разгорял много бързо. Някой не просто си е играл с огъня. Но истината е, че аугсбургци не са били забелязани наоколо. Те са дошли по-късно, за да спасят стоката си.

– Много бързо дойдоха – обади се бургмистър Матиас Холцхофер – масивен, плешив мъж, който бе направил цяло състояние от меденки и сладкиши. – Всички изнесоха стоката си почти без загуби. Ловко се измъкнаха.

Първият бургмистър Карл Земер подръпваше рядката си коса.

– Възможно ли е аугсбургците да са запалили пожара и после да са изнесли набързо стоката си на безопасно място? – попита той. – Ако действително искат да прокарат нов търговски път, щяха да се погрижат хората да не съхраняват повече стоката си при нас. И успяха.

Бургмистър Пюхнер поклати глава.

– Не мисля – каза той. – Достатъчно бе вятърът да обърне от неподходящата страна и те щяха да загубят стоката си, както ние – нашата.

– И така да е – разсъждаваше Карл Земер, – какво са за аугсбургци няколко бали и бурета? Ако получат търговския си път, ще си ги върнат в злато. Първо, приютът за прокажени пред стените на града, сега – изгорелият склад... Губим почва под краката си.

– И след като заговорихме за приюта за прокажени... – прекъсна го съдебният секретар. – Вчера бе унищожен не само складът. Някой е вилнял на строителната площадка. Свещеникът ми разказа, че скелето е съборено. Частично са разрушени основите, изчезнал е хоросан, дървеният строителен материал е на трески... Двуседмичен труд отиде по дяволите.

Земер кимна замислено.

– Винаги съм казвал, че идеята да се построи приют за прокажени не се приема добре тук. Хората просто се страхуват, че търговците ще си отидат, ако издигнем приют пред портите. Освен това кой може да гарантира, че болестта ще пощади града ни. Епидемиите се разпространяват!

Вилхелм Харденберг поклати среброкосата си глава.

– Този вандализъм трябва да бъде осъден, но от друга страна... можем да разберем съпротивата на хората. Никой не иска този приют и въпреки това се строи. От някакво криворазбрано милосърдие!

Първият бургмистър Земер отпи голяма глътка от кристалната си чаша, преди да заговори:

– Милосърдието свършва там, където са застрашени интересите на града. Това е моето мнение.

Слепият Аугустин удари с бастуна по масата и скъпият портвайн в гарафите се разплиска застрашително.

– Глупости! Кого го е грижа сега за приюта за прокажени? Имаме по-големи проблеми! Ако аугсбургци разберат, че сме затворили един от техните предводители на коларите, който при това работи за Фугер... Казвам ви, освободете коларите и изгорете вещицата. Тогава в Шонгау ще се възцари мир!

Бургмистър Иохан Пюхнер поклати глава.

– Нещо не пасва – каза той. – Пожарът, убийствата, отвличането, разрушеният приют за прокажени... Щехлин отдавна е затворена, а нещастията продължават.

Сега и другите заговориха един през друг.

Съдебният секретар Йохан Яехнер изслуша спокойно споровете, като от време на време си записваше нещо. В един момент се прокашля. Членовете на Съвета веднага го изгледаха в очакване. Той не бързаше с отговора.

– Аз все още не съм напълно убеден в невинността на аугсбургци – каза накрая той. – Ето какво ви предлагам: днес да разпитаме Щехлин. Ако освен убийствата на децата си признае и за пожара, ще можем да освободим коларя от Аугсбург. В противен случай, няма да се поколебая да разпитам и него.

– А Фугер? – попита бургмистър Земер.

Лехнер се усмихна.

– Фугер бяха голям род преди войната. Сега никой не се интересува от тях. Освен това, ако коларят си признае за пожара по време на мъченията, Фугер ще се окаже натясно.

Той стана и прибра изписания пергамент.

– И тогава ще имаме добър залог срещу Аугсбург, нали?

Членовете на Съвета кимнаха. Хубаво бе да имат съдебен секретар. Някой като Лехнер. Той им даваше усещането, че за всичко си има решение.

* * *

Бялата костелива ръка на дявола я сграбчи за шията и започна да стяга хватката си. Клара усети как въздухът ѝ свършва. Езикът ѝ се поду, очите ѝ щяха да изскочат. Лицето пред нея плуваше като в мъгла. Дяволът имаше козина като козел, на челото му растяха два извити рога, очите му светеха като горящи въглени. Сега лицето се промени, беше физиономията на акушерката, която с търсещ извинение поглед стисна ръце около гърлото ѝ. Сякаш казваше нещо, но Клара не разбираше смисъла на думите.

Бял като сняг, ален като кръв...

Лицето отново се промени. Пастрокът ѝ Якоб Шрефогъл коленичи до нея, устата му беше разтеглена в крива усмивка, стискаше по-силно и по-силно. Клара усети как животът я напуска. Отдалеч чуваше детски гласове, бяха гласовете на момчета. Тя с ужас разбра, че това са мъртвите ѝ приятели Петер и Антон, които викаха за помощ. Лицето отново се промени. Беше Софи, която я разтърсваше и нещо ѝ говореше. Внезапно тя вдигна ръка и удари на Клара звучна плесница.

Плесницата я върна в действителността.

– Клара, събуди се! Събуди се!

Клара дойде на себе си. Светът около нея се проясни. Тя видя Софи, която се бе навела над нея и галеше ударената ѝ буза. Влажните скални стени, изрисувани с пепеляви знаци, кръстове и формули, ѝ вдъхваха чувство за сигурност. Беше тихо и хладно, чуваше се далечното шумолене на дърветата. Старата ѝ дървена кукла лежеше до нея. Клара се облегна успокоена назад. Тук, долу, дяволът никога нямаше да ги намери.

– Какво... какво се случи? – шепнеше тя.

– Какво се случи ли? – Софи си позволи да се усмихне. – Ти сънуваше и с виковете си здравата ме уплаши. Бях отвън, когато внезапно те чух да крещиш. Помислих, че са ни открили.

Клара се опита да стане. Когато прехвърли тежестта към десния крак, по него премина болка от стъпалото до хълбока. Тя изохка и легна отново. Болката я отпусна полека. Софи погледна обезпокоена надолу. Когато Клара също погледна, видя, че на десния ѝ глезен имаше подутина колкото ябълка. Целият ѝ крак беше в синини. Пищялът също изглеждаше подут. Рамото я болеше, когато обръщаше горната част на тялото си. Беше ѝ студено, треската се връщаше.

Внезапно тя си спомни бягството си – скока през прозореца, паническия бяг по улиците на града, втория скок от дъба до градската стена в храстите. Веднага усети, че се приземи лошо, но страхът я пришпори и тя продължи да тича през нивите, а после – навътре в гората. Вейките я шибаха през лицето; няколко пъти падна, но се изправяше и продължаваше да бяга. Най-после стигна до скривалището. Свлече се на пода като чувал и заспа веднага. Едва на следващата сутрин Софи я събуди.

Червенокосото момиче се беше измъкнало от града по същия път. Клара се радваше, че Софи е при нея. Тя бе на тринадесет години и се държеше като възрастна. По време на игрите им тук, в скривалището, тя беше като майка за Клара. Ако не беше Софи, всичко щеше да си върви по старому. Тя щеше да си е все същото самотно сираче, братята и сестрите ѝ щяха да продължават да ѝ се подиграват, да я бият и щипят, а приемните ѝ родители нищо нямаше да забелязват.

– Стой мирна!

Софи извади от торбата, която бе донесла, кора от дъб и листа от липа, намазани с някакъв мехлем, и започна да ги увива около глезена на Клара. Накрая завърза всичко с лико. Клара почувства приятна хладина на крака си. Глезенът не я болеше толкова. Докато тя се възхищаваше на умелата превръзка, Софи посегна зад себе си.

– Ето, пий! Донесох го за теб. – Приятелката ѝ подаде глинена купа, в която плуваше някаква противна на вид течност.

– Какво е това?

Софи се ухили.

– Не питай, пий! Лечебна напитка. Научих я от Щехлин. Ще те накара да спиш спокойно. А когато се събудиш, кракът ти ще е много по-добре.

Клара погледна недоверчиво отварата, която миришеше силно на коприва и мента. Софи винаги слушаше внимателно акушерката. Нищо не убягваше от острия ѝ ум, когато Марта Щехлин ги посвещаваше в своите тайни. Тя им разказваше за отровите и лечебните отвари и ги предупреждаваше, че разликата между двете често е в няколко капки.

Клара събра кураж и изпи течността от купата на един дъх. Беше гореща и отвратителна на вкус; все едно гълташе редки сополи. Малко след това тя почувства пулсиране в корема си, вълни от удоволствие се разливаха по тялото ѝ. Облегна се на каменната стена зад себе си. Положението вече не ѝ се струваше толкова тежко. Винаги имаше изход.

– Какво... какво мислиш, че ще се случи? Дали ще ни намерят? – попита накрая Софи, която ѝ се струваше обгърната от ореол от топла светлина.

Тя поклати глава.

– Не мисля. Бяхме твърде далеч от скривалището. Но може да търсят тук наоколо. Ще трябва да останеш вътре.

Сълзи бликнаха в очите на Клара.

– Хората ни смятат за вещици! – изхлипа тя. – Намериха този проклет знак и сега ни смятат за вещици. Ще ни изгорят, ако се върнем! А ако останем тук, ще ни открият мъжете. Дяволът беше плътно след мен, докосна ме...

Думите ѝ преминаха в плач. Софи хвана главата ѝ и я сложи на скута си, за да я успокои.

Клара внезапно почувства безкрайна умора. Имаше чувството, че ръцете ѝ се покриват с пера и се превръщат в криле, които я отнасят от тази долина на сълзите в далечна, топла земя...

С последни сили тя попита:

– Наистина ли са убили Петер и Антон?

Софи кимна. Изглеждаше толкова далечна.

– А Йоханес? – отново попита Клара.

– Не зная – отвърна Софи. – Ще го потърся, докато ти спиш – и погали Клара по косата. – Не мисли за това. Ти си на сигурно място.

Клара разтвори новопоникналите си криле и се понесе към небето.

– Не мога да се прибера у дома. Те ще ни изгорят – мълвеше тя унесено.

– Никой няма да изгори – каза един далечен глас. – Има някой, който ще ни помогне. Той ще хване дявола и после всичко ще си бъде както преди, обещавам...

– Един ангел?

– Да, един ангел. Един ангел с голям меч. Ангел отмъстител.

Клара се усмихна.

– Добре – прошепна тя и крилете я понесоха надалеч.

Около единадесет часа Якоб Куизъл почука на вратата на Кулата. Отвътре се чу превъртането на ключ в ключалката, тежката врата се отвори и на прага застана стражът Андреас. Той погледна стъписано палача.

– Ти? Още сега? Мислех, че разпитът ще започне по обед.

Куизъл кимна.

– Имаш право, но аз трябва да подготвя нещата. Знаеш... – Той направи красноречив жест, сякаш обтягаха ръката му. – Днес ще започнем с клещите и дибата. Трябва ми жарава. Освен това въжетата са стари.

Той размаха пред носа на пребледнелия пазач макара с дебело здраво въже и посочи навътре.

– Всичко ще бъде наред – промърмори Андреас и пусна палача. После го задържа за рамото.

– Куизъл?

– Да?

– Не ѝ причинявай болка, не повече от необходимото. Тя помогна да се родят децата ми.

Палачът погледна младия мъж. Стърчеше с почти една глава над него. По устните му заигра усмивка.

– Какво си мислиш, че правя тук? Лекувам? Намествам кости? Напротив, аз съм този, който чупи костите. Вие го поискахте. Значи ще го направя.

Избута настрани стража и влезе в тъмницата.

– Аз... аз не съм го искал. Не съм го искал! ... – извика след него Андреас.

Викът му стресна Георг Риг, инициатора на сбиването пред склада, който продължаваше да лежи в килията отляво заедно с пазача на моста. Когато видя палача, Риг се изправи.

– Ах, ето, че сме удостоени с височайше посещение – извика той. – Започва се! Нали, Куизъл? Прави го бавно, за да можем и ние тук да чуем нещо, когато вещицата заскимти!

Палачът пристъпи към килията и погледна замислено пазача на моста. Внезапно посегна през решетката и сграбчи Риг за чатала. Стисна здраво, така че на мъжа отсреща дъхът му спря и очите му щяха да изхвръкнат от орбитите.

– Внимавай, Риг! – прошепна Якоб Куизъл. – Аз знам мръсните ти тайни. Всички ви познавам. Колко пъти си идвал при мен за чай, за да ти стане, или за някое шишенце с отрова, за да не роди жена ти още някое дете? Колко пъти си водил у вас акушерката? Пет? Шест? А сега тя е вещица, а вие се измъквате. Отвращавате ме!

Палачът пусна пленника и го запрати назад, където той се свлече бавно по стената и захленчи. После Куизъл отиде до другата килия, където вече го чакаше Щехлин с боязливи очи и вкопчени в решетката пръсти.

– Върни ми палтото! Донесох ти едно одеяло – каза Куизъл високо.

Той ѝ подаде едно вълнено одеяло, докато акушерката събличаше, треперейки, неговото плато. Когато посегна към навитото на руло одеяло, той ѝ прошепна почти без глас:

– Развий одеялото на тъмно отзад. Вътре има шишенце. Изпий го!

Марта Щехлин го погледна въпросително.

– Какво е това?

– Не говори, пий! – прошепна отново той. Междувременно стражът Андреас отново бе седнал на стола си до вратата. Облегнат на копието си, той ги гледаше с интерес.

– Височайшите господа ще дойдат, щом удари дванадесет – продължи високо Якоб Куизъл. – По-добре започвай да се молиш.

– И добави тихо: – Не се плаши. За твое добро е. Довери ми се! Но трябва веднага да изпиеш докрай шишенцето.

После се обърна и слезе по влажната стълба, за да се подготви.

Двамата мъже седяха на чаша портвайн, въпреки че единият от тях очевидно имаше проблеми. Болките го караха да потрепва и капки от ценната напитка падаха на палтото му, обшито с брокат. Отдалеч дрехата изглеждаше покрита с кървави петна. Състоянието му се бе влошило в сравнение с вчера, макар че успяваше да го скрие от другите.

– Измъкнаха ви се – каза той. – Знаех си, че ще направиш всичко само още по-лошо. Нищо, ама нищо не можеш да свършиш като хората сам!

Другият отпиваше замислено от портвайна.

– Те ще ги пипнат. Не може да са далеч. Деца са.

През тялото на стария отново премина вълна от болка. Той с мъка овладя гласа си.

– Нещата излизат от контрол! – каза той.

Дясната му ръка стискаше здраво полирания кристал. Не биваше да се предава сега, не биваше да се отпуска, не сега, когато бяха толкова близо до целта...

– Това може да е краят ни. Не само на теб и мен, а на цялото семейство. Разбираш ли? Името ни ще бъде опетнено завинаги!

– О, глупости! – рече другият и се облегна в креслото. – Това са деца. Кой ще им повярва? Добре ще е, ако това с вещицата се проточи още малко. Първо трябва да изчезнат децата, после може да изгори вещицата. Така няма да ни заподозрат.

Той стана и се запъти към вратата. Чакаше го работа. Нещата тук отдавна не вървяха. Беше нужен някой като него, който да дърпа юздите. Всички бяха сбъркали в преценката си за него.

– А какво става със същинската поръчка? – попита го старият, докато се опитваше да се изправи на масата. – Те получиха добри пари!

– Разчитай на това, ще бъде свършено! Може би още днес.

Ръката му вече беше на дръжката на вратата.

– Давам ти още пет дни – извика след него възрастният мъж. – Ако дотогава работата не е приключена, ще изпратя нашите мъже след убийците! И не мисли, че ще получиш и един петак!

Събеседникът му затвори тежката дъбова врата след себе си, без да дочака края на думите му. Отвътре се чуваха само приглушени викове.

– След пет дни ще си мъртъв – измърмори той, знаейки добре, че старият не може да го чуе през затворената врата. – Ако дяволът не те отнесе, аз самият ще те пратя в ада.

Докато вървеше по верандата с резбовани перила, той плъзна поглед над покривите и се взря в гората, чиято черна и мълчалива стена се възправяше пред портите на града. Усети тръпките на страха. Мъжът отвъд стената беше непредвидим. Какво щеше да се случи, след като отстрани децата? Щеше ли да спре някога? Дали той самият не беше следващата му жертва?

* * *

Пристигнаха точно в дванадесет часа. Отпред вървяха четирима стражи, следвани от секретаря и тримата свидетели. Якоб Шрефогъл беше блед, защото не бе спал цяла нощ. Жена му бе сънувала кошмари и бе викала Клара. Освен това го мъчеше махмурлук след пиенето с лекаря. Не си спомняше точно какво бе разказал на младия Фронвизер. Но имаше чувството, че бе говорил повече, отколкото бе слушал.

Пред него вървеше Михаел Берхтхолт. Пекарят бе закачил връзка див пелин от вътрешната страна на колана си, за да го пази от магиите на вещицата. Шептейки, той въртеше броеница между пръстите си. Прекръсти се, когато влезе в подземието. Якоб Шрефогъл поклати глава. Вероятно пекарят смяташе да прехвърли на Марта Щехлин вината за често прегарящия хляб и многобройните мишки в пекарната му. Ако Щехлин се превърнеше в пепел, а хлябът продължаваше да прегаря, сигурно щеше да си потърси нова вещица, помисли си Шрефогъл и смръщи нос. Силната миризма на див пелин достигаше до него.

Веднага след тях влезе Георг Аугустин. Наследникът на могъщата коларска фамилия напомняше на Шрефогъл за младия лекар. И той като него се обличаше по последна френска мода. Брадата му беше подрязана и добре оформена, черните му дълги коси бяха грижливо сресани, дългите до прасците тесни панталони бяха перфектно ушити. Сините му очи, студени като лед, оглеждаха подземието с отвращение. Синът на знатната фамилия не бе свикнал с подобна обстановка.

Когато двамата пленници от Шонгау забелязаха пристигането на височайшите господа, веднага се вкопчиха в решетките на своята килия. Георг Риг изглеждаше все така блед, но крясъците бяха престанали.

– Ваше превъзходителство – извика коларят към секретаря. – Една дума...

– Какво има, Риг? Имате да кажете нещо ли?

– Моля да ни пуснете оттук. Жена ми трябва да се грижи сама за добитъка, децата...

– Ще останете тук дотогава, докато бъде изяснен случаят – прекъсна го Лехнер, без да го поглежда. – Това се отнася не само за теб и другаря ти, но и за аугсбургския колар оттатък в Баленхаус. Еднаква справедливост за всички.

– Но Ваше превъзходителство...

Йохан Лехнер вече се спускаше по стълбите. В килията за мъчения беше топло, почти горещо. Червена жарава пламтеше в мангала върху триножника в ъгъла. За разлика от последния път, изглеждаше подредено. Всичко беше приготвено. От тавана се спускаше ново въже. Менгемето и клещите лежаха почистени и смазани върху сандъка. В средата на помещението на един стол седеше Щехлин – обръсната, със скъсана роба и сведена напред глава. Палачът застана със скръстени ръце точно зад нея.

– Ах, Куизъл, виждам, че всичко е готово. Добре, много добре – каза Лехнер, потри ръце и седна на писалището. Свидетелите седнаха от дясната му страна.

– Да започваме тогава! – Той се обърна към акушерката, която не даваше признаци, че е забелязала посетителите. – Чува ли ме? Щехлин?

Главата на акушерката остана клюмнала надолу.

– Искам да знам дали ме чува.

Марта Щехлин все още не помръдваше. Лехнер отиде до нея, повдигна главата ѝ с два пръста за брадичката и ѝ удари плесница. Сега тя най-после отвори очи.

– Марта Щехлин, знаеш ли защо си тук?

Тя кимна.

– Добре, въпреки това искам да обясня още веднъж. Заподозряна си в убийството на децата Петер Гример и Антон Крац. Освен това с помощта на дявола си отвлякла Клара Шрефогъл и си подпалила склада на пристана.

– А мъртвата свиня в кочината ми? Какво става с мъртвата свиня? – Михаел Берхтхолт бе скочил от мястото си. – Вчера още се търкаляше в калта, а днес...

– Свидетел Берхтхолт – заговори Лехнер, – ще говорите само ако ви поканят. Сега става въпрос за нещо много по-важно от мъртва свиня. Отнася се за нашите деца!

– Но...

Един поглед на секретаря накара Берхтхолт да млъкне.

– И така, Щехлин – продължи Лехнер. – Признаваш ли, че си извършила престъпленията, в които си обвинена?

Акушерката поклати глава. Устните ѝ бяха свити. Сълзи течаха по лицето ѝ. Тя плачеше без глас.

Лехнер вдигна рамене.

– Тогава ще пристъпим към разпит. Палачо, започни с менгемето.

Якоб Шрефогъл вече не го свърташе на стола.

– Но това са глупости! – извика той. – Щехлин отдавна беше в тъмницата, когато убиха малкия Крац. Не може да има нищо общо с отвличането на моята Клара и с подпалването на склада!

– Хората не разказаха ли, че самият дявол е взел вашата Клара? – попита младият Аугустин, който седеше вдясно до Шрефогъл. Сините му очи иронично изучаваха сина на грънчаря. – Не може ли Щехлин да е помолила дявола да направи всичко това, след като вече е била тук?

– Защо тогава не го е помолила да я измъкне от тъмницата? Не виждам смисъл в това – отвърна Якоб Шрефогъл.

– Изтезанията ще ни доведат до истината – отново се обади секретарят. – Палачо, продължавай!

Палачът се обърна към сандъка и взе менгемето, метална скоба, която можеше да се притяга с помощта на винт. Хвана левия палец на акушерката и го пъхна вътре. Якоб Шрефогъл се учуди на очевидното безразличие на палача. Вчера Якоб Куизъл остро бе възразил срещу мъченията, а и младият доктор му бе разказал на няколко питиета, че палачът изобщо не бил съгласен със задържането на Щехлин. А сега той ѝ поставяше пръстите ѝ в менгеме.

Акушерката, както изглежда, също се бе примирила със съдбата си. Тя остави ръката си на палача почти безволево. Якоб Куизъл завъртя винта. Един, два, три пъти... През тялото ѝ премина кратко потрепване, нищо повече.

– Марта Щехлин, признаваш ли сега престъпленията, в които си обвинена? – попита секретарят безстрастно и монотонно.

Тя поклати глава. Палачът завъртя още по-здраво. Марта не трепваше, само устните ѝ се свиха още по-плътно и образуваха тънка бледорозова линия.

– По дяволите, затягаш ли въобще? – попита Михаел Берхтхолт.

Якоб Куизъл кимна. За доказателство той завъртя още веднъж винта и повдигна ръката на изтезаваната. Палецът беше безформен и целият посинял, кръв бликаше изпод ноктите.

– Дяволът ѝ помага – прошепна пекарят. – Бог да ни пази!

– Така няма да напреднем. – Йохан Лехнер поклати глава и остави на масата перото, с което смяташе да протоколира разпита. – Стража, донесете ми ковчежето!

Двама от пазачите подадоха на секретаря малко сандъче, което той постави на масата. Повдигна капака му.

– Виж, вещице! – каза той. – Всичко това са неща, които намерихме в дома ти. Какво ще кажеш?

За учудване на Якоб Шрефогъл и на останалите той извади малка кесия и изсипа в ръката си ситни чернокафяви зърна. Показа ги на свидетелите. Синът на грънчаря хвана няколко между пръстите си. От тях се носеше лек дъх на разложение, а по форма напомняха кимионови зърна.

– Семена от черен блян – обясни секретарят. – Важна съставка от мехлема, с който вещиците мажат метлите си, за да летят.

Якоб Шрефогъл вдигна рамене.

– Баща ми си подправяше бирата с тях. А вие не бихте искали да го наречете магьосник. Бог да го прости!

– Сляп ли сте? – изсъска Лехнер. – Доказателствата са очевидни. Ето тук... – Той вдигна една бодлива топка, която приличаше на кестен. – Татул! Друга съставка за мазилото на вещиците, също намерен при Щехлин. А тук! – Той показа букетче бели цветове. – Прясно набран хелеборус! Също магическа билка.

– Простете, че Ви прекъсвам – отново се обади Якоб Шрефогъл. – Но хелеборусът не е ли растение, което трябва да ни пази от злото? Свещеникът го спомена скоро в проповедта си като символ на новия живот и възкресението. Неслучайно се смята за свещено цвете...

– Шрефогъл, вие за какво сте тук? – попита го Георг Аугустин.

– Свидетел ли сте, или адвокат? Тази жена е била с децата, а всички те са мъртви или изчезнали. В дома ѝ са били открити дяволски билки и тинктури. Малко след като е била затворена, изгоря складът. Дяволът се разхожда на воля из нашия град. Всичко е започнало с нея и трябва да свърши с нея.

– Точно така! Сега ще видите! – крещеше Берхтхолт. – Стегнете по-здраво винтовете и тя ще си признае. Самият дявол я защитава. Тук имам еликсир от жълт кантарион... – Той измъкна едно шишенце, в което блестеше кървавочервена течност и триумфиращо я задържа нависоко. Това ще прогони дявола. Нека го излеем в гърлото на вещицата!

– За бога! Не знам кой тук е по-голям магьосник – проклинаше Якоб Шрефогъл, – акушерката или пекарят!

– Тишина! – изкрещя секретарят. – Така не може да продължава. Палачо, окачи жената на въжето. Да видим дали дяволът ще продължи да ѝ помага.

Марта Щехлин беше неестествено апатична. Главата ѝ клюмаше напред, очните ѝ ябълки изглеждаха извърнати навътре. Якоб Шрефогъл се запита дали изобщо възприема това, което се случваше около нея. Тя се отпусна в ръцете на палача, който я вдигна от стола и я отнесе до въжето, провесено от желязна халка на тавана в задната част на килията. В долния край на въжето имаше кука. Палачът закачи куката за веригите, с които бяха пристегнати на гърба ръцете на акушерката.

– Да ѝ вържа ли камъка? – попита Куизъл секретаря. Лицето му беше странно пепеляво, но въпреки това той изглежаше спокоен и овладян.

Йохан Лехнер поклати глава.

– Не, първо ще опитаме така, после ще видим.

Палачът дръпна единия край на въжето и акушерката загуби опора под краката си. Тялото ѝ се отпусна леко напред и започна да се люлее. Нещо изпука. Щехлин простена тихо. Секретарят отново започна с въпросите.

– Марта Щехлин, питам те още веднъж. Признаваш ли, че си убила малкия Петер Гример?

В този момент през тялото на акушерката премина спазъм. Тя започна да се гърчи и да мята силно глава насам-натам. От устата ѝ потече пяна. Лицето ѝ започна да посинява.

– Боже мили, вижте! – разкрещя се пекарят Берхтхолт. – Дяволът е в нея! Иска да излезе!

Всички свидетели, включително секретарят, наскачаха, за да наблюдават ставащото отблизо. Палачът отново бе спуснал жената на пода, където тя се мяташе в конвулсии. Сгърчи се за последен път и се отпусна безжизнено. Главата ѝ остана неестествено извъртяна настрани.

Никой не продумваше.

Накрая се обади Аугустин-младши:

– Мъртва ли е? – попита той с интерес.

Якоб Куизъл се наведе над нея и долепи ухо до гърдите ѝ. След това поклати глава.

– Сърцето ѝ още бие.

– Тогава я събуди, за да продължим – каза Йохан Лехнер.

Якоб Шрефогъл едва се сдържа да не го удари в лицето.

– Как си позволявате? – извика той. – Тази жена е болна. Не виждате ли? Има нужда от помощ!

– Ах, глупости. Дяволът излезе от нея. Това е! – каза пекарят Берхтхолт и падна на колене. – Сигурно все още е някъде тук из стаята. Аве Мария, Бог е с теб...

– Палачо, трябва да събудиш тази жена! Разбра ли? – Гласът на секретаря бе станал пронизителен и писклив. – А вие... – обърна се той към уплашените стражи зад себе си. – Доведете ми лекаря, по-живо! – Стражите затичаха нагоре по стълбите, доволни да напуснат този ад.

Якоб Куизъл взе ведрото с вода, което стоеше в ъгъла, и го изля върху главата на акушерката. Тя не помръдна. После се зае да разтрива гърдите ѝ и да я потупва по бузите. Когато нищо не помогна, той посегна към сандъка зад себе си и извади едно шише, чието съдържание изсипа в гърлото на Щехлин. Остатъкът разнесе по гърдите ѝ и започна да го втрива.

Минути по-късно по стълбите се чуха стъпки. Стражите се връщаха, а зад тях идваше Симон Фронвизер, когото бяха срещнали на улицата. Той се наведе заедно с палача над акушерката и я ощипа над лакътя. После извади игла и я забоде дълбоко в плътта ѝ. Когато тя продължи да не помръдва, той сложи малко огледало под носа ѝ. Огледалото се изпоти.

– Жива е – каза той на Йохан Лехнер. – Но е в безсъзнание и един бог знае кога ще се събуди.

Секретарят се свлече в стола и разтри прошарените си слепоочия. Накрая вдигна рамене.

– В такъв случай не можем да я разпитваме повече. Ще трябва да почакаме.

Георг Аугустин го погледна изумен.

– Но Негово превъзходителство граф Сандицел ще пристигне след няколко дни. Трябва да му покажем виновника!

Михаел Берхтхолт също заговори:

– Знаете ли какво става навън? Дяволът се разхожда. Самите ние го видяхме току-що. Хората искат да приключи...

– По дяволите! – Лехнер удари с ръка по масата. – Това го знам и аз самият! Но в момента не можем да продължим разпита. От нея и самият дявол дума не може да изкара! Искате да си признае, докато е в безсъзнание? ... Трябва да почакаме. А сега всички нагоре, всички!

Симон и Якоб Куизъл отнесоха припадналата акушерка обратно в килията ѝ и я завиха. Лицето ѝ вече не беше синьо, а тебеширено бяло. Клепачите потрепваха, но дъхът ѝ бе спокоен. Симон погледна палача отстрани.

– Вие го направихте, нали? – попита той. – Дали сте ѝ нещо, за да прекъснете изтезанието и да спечелим време. И после ме помолихте чрез жена си от обяд да чакам отвън, за да могат стражите да открият мен, а не баща ми, който би могъл да забележи нещо.

Палачът се усмихна.

– Няколко цветчета, няколко плодове... Тя ги познава всичките, знаеше в какво се забърква. Можеше да свърши и зле.

Симон погледна бледото лице на акушерката.

– Имате предвид? ...

Якоб Куизъл кимна.

– Корени от мандрагора, няма нищо по-добро. За щастие аз... ние открихме няколко. Срещат се много рядко. Не чувстваш болка, тялото заспива, страданията на земния свят са само видения на далечен бряг. Баща ми често даваше тази напитка на бедните грешници. И все пак... – Той потърка замислено черната си брада. – С аконита май този път прекалих. Исках всичко да изглежда истинско и да завърши както трябва. Още малко и Марта Щехлин щеше да се представи пред Господа. Е, добре, така спечелихме малко време.

– Колко?

Палачът вдигна рамене.

– Един или два дни. След това парализата ще я отпусне и тя ще може отново да отвори очи. И тогава... – Той погали спящата Марта по лицето, преди да напусне килията. – Тогава ще трябва да ѝ причиня много болка.

Гърбът му изпълни целия отвор на вратата.

9.

Събота, 28 април 1659 г.

9.00 ч. сутринта

На следващата сутрин лекарят и палачът седяха на чаша слаба бира във всекидневната на семейство Куизъл и разговаряха за случилото се в последните дни. Симон бе мислил цялата нощ за акушерката, която бе в несвяст, и се бе тревожил, че им остава твърде малко време. Сега мълчаливо отпиваше от бирата си, а Якоб Куизъл пушеше лулата си до него. Трудно му беше да се съсредоточи, защото Магдалена постоянно влизаше във всекидневната – да вземе вода, да нахрани пилетата под пейката... Единия път тя коленичи точно до Симон. Сякаш неволно докосна бедрото му и през тялото му премина тръпка.

Якоб Куизъл му бе казал, че дъщеря му е помогнала да открият мандрагора в гората. Оттогава симпатиите на Симон към нея още повече нараснаха. Това момиче бе не само красиво, но и умно. Жалко, че на жените бе отказан достъпът до университета. Симон бе сигурен, че Магдалена щеше засенчи всички тези учени шарлатани.

– Искаш ли още една бира? – попита дъщерята на палача и му наля, без да изчака отговора му. Усмивката ѝ напомни на Симон, че на този свят съществуват и други неща освен изчезнали деца и самозвани инквизитори. Той ѝ се усмихна в отговор. Но после мислите му отново се потопиха в мрак.

Снощи той трябваше да придружи баща си по време на една домашна визита. Ратаят на селянина Халтенберг имаше опасна треска. Правиха му студени компреси, бащата на Симон му пусна кръв. Той успя да убеди баща си да използва малко от "съмнителния прах", както го наричаше старият. Симон го бе прилагал при треска неведнъж и знаеше, че се приготвя от дървесината на рядко дърво. Симптомите на болния му напомниха друг случай, когато един колар от Венеция бе припаднал на улицата до тях. От устата на мъжа се разнасяше зловоние, тялото му бе осеяно с гнойни язви. Хората говореха за френската болест и за това, че дяволът наказвал с нея онези, които се отдавали на порочна любов.

Снощи Симон също охотно би се отдал на порочна любов. Но при късната им среща с Магдалена в едно затулено кътче край градската стена тя бе поискала да говорят само за Щехлин. Тя също бе убедена в невинността на акушерката. Симон се бе опитал да докосне корсета ѝ, но тя отмести ръката му. При повторния опит ги бе открил нощният страж и ги бе изпратил вкъщи. Беше късно, минаваше осем вечерта. По това време млади момичета не биваше да се разхождат на улицата. Симон имаше чувството, че е изпуснал своя шанс, и не беше сигурен, че съдбата ще му предостави втори. Може би баща му все пак имаше право, че трябва да остави на мира момичето на палача. Симон не знаеше дали Магдалена наистина държи на него, или само си играе с чувствата му.

Якоб Куизъл също не успяваше да се концентрира върху работата си тази сутрин. Докато Симон отпиваше от бирата и гледаше през прозореца, той приготвяше мехлем от изсушени билки и гъша мазнина. От време на време оставяше настрани хаванчето и тъпчеше с тютюн лулата си. Жена му Ана-Мария бе навън на полето, близнаците лудуваха под масата в стаята и на няколко пъти едва не обърнаха хаванчето. В един момент той не издържа и ги изгони с ругатни и викове навън в градината. Георг и Барбара се оттеглиха нацупени, макар да знаеха, че баща им не може да им се сърди дълго.

Симон разлисти омачканата книга, която палачът бе оставил разтворена на масата. Той му бе върнал две от книгите и бе жаден за нови знания. Дебелият том пред него обаче не съдържаше нищо ново. Книгата на Диоскорид Demateriamedica[16] все още се смяташе за един от основните учебници по медицина, въпреки че авторът ѝ, гръцки лекар, бе живял по времето на Спасителя. В университета Инголщат също обучаваха по него. Симон въздъхна. Той имаше чувството, че хората от векове тъпчат на едно и също място и не са научили нищо ново.

И въпреки това, бе удивително, че Куизъл притежава и тази книга. В сандъка и в аптекарския шкаф на палача лежаха дузини книги и безброй ръкописи, сред които можеха да се открият както записките на бенедиктинската монахиня Хилдегард фон Бпнген[17], така и трудове за циркулацията на кръвта и строежа на тялото. Сред тях бе и съвсем нов екземпляр от "Текстове по анатомия и хирургия" на Амброаз Паре[18] в превод на немски език. Симон не вярваше, че някой в Шонгау притежава повече книги от палача, в това число и съдебния секретар, когото в града смятаха за изключително начетен.

Докато разлистваше творбата на гръцкия учен, Симон се питаше защо той и палачът не можеха просто да оставят случая с акушерката да се разреши от само себе си. Всъщност може би тъкмо нежеланието да приемат нещата за даденост и постоянният стремеж да стигнат до истината свързваше двамата. Това, както и немалка доза инат, каза си той с усмивка.

Внезапно пръстът му замръзна на страницата. До рисунката на човешкото тяло имаше няколко символа за алхимични съставки. Един от тях представляваше триъгълник със завъртулка отдолу.

В книгата се посочваше, че това е знакът за сяра.

Симон го знаеше от студентските си години, но едва сега му хрумна къде за последен път бе виждал този знак. Беше символът, който му бе показал тъкачът Андреас Данглер – същият знак, който осиновената Софи бе нарисувала в праха в задния двор.

Симон побутна книгата към Якоб Куизъл, който продължаваше да счуква билки.

– Това е знакът, за който ви разказах! Знакът на Софи, сега го разпознах! – извика той.

Палачът погледна страницата и кимна.

– Сяра... На това смърдят дяволът и неговите спътници.

– А да не би наистина да са...? – попита Симон.

Якоб Куизъл пушеше лулата си.

– Първо, знакът на Венера, а сега – знакът за сяра... Странно е.

– Откъде Софи познава тези знаци? – продължаваше да пита Симон. – Само от акушерката. Тя трябва да е разказала на нея и на другите деца за тях. Може би наистина ги е учила на магьосничество. – Той въздъхна. – За съжаление, не можем да ги попитаме, не и в момента.

– Глупости! – измърмори палачът. – Щехлин е вещица толкова, колкото аз съм магьосник. Децата може да са открили знаците в дома ѝ – в някоя книга, надпис върху стъкленица... или някъде другаде, не знам.

Симон поклати глава.

– Знакът за сяра, както и да е – каза той. – Но знакът на Венера, знакът на вещиците? Вие сам казахте, че не сте виждали такъв знак при нея. А ако бяхте видели, щяхте ли да я смятате за вещица?

Палачът продължаваше да обработва билките в хаванчето, макар че те отдавна бяха зелена каша.

– Щехлин не е вещица. Край с това! – изръмжа той. – По-добре да намерим този дявол, който се скита из града и отвлича децата. Софи, Клара, Йоханес, всички изчезнаха. Къде са отишли? Сигурен съм, че ако открием децата, ще открием и ключа към загадката.

– Ако все още са живи – измърмори Симон.

След това младият лекар отново се замисли.

– Софи видяла Дявола долу край реката, разпитвал за малкия Крац – каза накрая той. – Малко след това детето бе открито мъртво. Мъжът бил висок, с наметало, шапка с перо и белег напреко през лицето. Освен това имал ръка на скелет, поне така твърди момичето...

Якоб Куизъл го прекъсна:

– Слугинята от странноприемницата на Земер също видяла мъж с ръка от голи кости.

– Вярно! – каза Симон. – Бил е там преди няколко дни с още няколко мъже. Слугинята каза, че приличали на войници. После се качили нагоре и се срещнали с някого. С кого?

Палачът огреба мехлема от хаванчето и го прехвърли в един съд, който завърза с парче кожа.

– Не мога да търпя войници да се мотаят из града – избуча той. – Войниците носят само неприятности. Пият, крадат и рушат.

– Между другото, като стана дума за рушене... – каза Симон, – Шрефогъл ми каза миналата нощ, че не само складът е пострадал. Някой е бил на строежа на приюта за прокажени. Не останал камък върху камък. Пак ли са аугсбургци?

Якоб Куизъл махна пренебрежително с ръка.

– Едва ли. Този приют им е от полза. Те се надяват, че тогава никой няма да стъпва при нас.

– Е, тогава може би са някои колари, които се страхуват, че при преминаването оттук ще се заразят с проказа – подхвърли Симон. – В края на краищата търговският маршрут не е далеч от пътя за Хоенфурх.

Якоб Куизъл плю ядно.

– Аз и в Шонгау познавам достатъчно хора, които могат да напълнят гащите по същата причина. Църквата иска приюта за прокажени, но благородниците са против, защото ги е страх, че търговците ще започнат да избягват нашия град.

Симон поклати глава.

– Но такива приюти има в много от големите градове. Дори в Регенсбург и в Аугсбург...

Палачът отиде да прибере мехлема в шкафа с лекарствата.

– Нашите търговци – извика той от другата стая – са страхливи помияри! Някои от тях редовно се отбиват при мен. Чумата е още във Венеция, а те вече треперят!

Когато се върна, носеше здрава тояга от лиственица и се хилеше.

– Във всеки случай трябва да огледаме по-отблизо този приют. Имам чувството, че се случват твърде много неща наведнъж, за да е обикновено съвпадение.

– Сега ли? – попита Симон.

– Сега – отвърна Якоб Куизъл и размаха тоягата. – Може би този Дявол е някъде там. Винаги съм искал да му ощавя гърбината.

Масивното тяло се провря през тясната врата и излезе навън в априлската утрин. Симон потръпна. Нямаше да се изненада, ако и самият дявол се страхуваше от палача на Шонгау.

* * *

Строителната площадка на приюта за прокажени се намираше в разчистен горски терен край пътя за Хоенфурх на не повече от половин час от града. Симон обикновено наблюдаваше работниците, когато минаваше оттам. Бяха поставили основите и градяха стените от кирпич. Лекарят си спомни, че последния път бе видял дървени конструкции и скеле за покрива. Основите на малкия параклис също бяха положени.

В проповедите си от последните месеци свещеникът не пропускаше с гордост да спомене напредващия строеж. Църквата отдавна лелееше желание да построи приют за прокажени. Все пак грижата за бедните и страдащите бе нейна основна мисия. Освен това заразно болните представляваха опасност за целия град. Досега ги изпращаха в приюта в Аугсбург. Но аугсбургци имаха достатъчно прокажени, затова в последно време с неохота приемаха чужденци. Занапред градът нямаше да се кланя никому. Приютът за прокажени щеше да е един от символите на независимостта на Шонгау, макар че малцина в градския съвет поддържаха строежа.

Сега строителната площадка представляваше ужасна гледка. Стените бяха срутени, сякаш нещо се бе врязало в тях с необикновена сила. Скелето на покрива се извисяваше в небето като опушен скелет, повечето от дървените конструкции бяха раздробени на трески или изгорени. Във въздуха се носеше мирис на мокра пепел. В канавката край пътя бе заседнала кола, натоварена с дъски и бъчви.

В края на площадката до стария кладенец бяха насядали група майстори и се взираха мрачно в останките от строежа. Работа за седмици, ако не и за месеци, бе отишла по дяволите. Строителството на приюта бе осигурявало прехрана за мъжете и сега бъдещето им тънеше в неизвестност. Църквата все още не се бе произнесла какво смята да предприеме.

Симон поздрави работниците с кимване и пристъпи към тях. Те го наблюдаваха с подозрение и продължаваха да дъвчат хляба си. Очевидно ги бе смутил по време на хранене, а те нямаха намерение да губят оскъдната си почивка с бъбрене.

– Изглежда зле – каза Симон и посочи към строежа.

Палачът го последва на известно разстояние.

– Знаете ли кой е направил това?

– Какво те засяга?

Един от работниците се изплю пред него. Беше от мъжете, които преди два дни се опитаха да нахлуят в тъмницата при акушерката. Работникът погледна над рамото на Симон към Якоб Куизъл. Палачът се усмихна и помръдна леко тоягата на рамото си.

– Здравей, Иозеф! – каза Куизъл. – Как е жена ти? Средството подейства ли?

Работниците погледнаха учудено дърводелеца, когото градската управа бе назначила за ръководител на строежа.

– Жена ти болна ли е? – попита един от тях. – Нищо не си казал за това.

– Не е нищо сериозно – промърмори онзи и потърси помощ от палача: – Само лека кашлица, нали, господин Куизъл?

– Така е, Иозеф. Ще бъдеш ли така добър да ни разведеш из строежа?

Иозеф Бихлер вдигна рамене и тръгна към разрушените стени.

– Няма много за гледане. Последвайте ме.

Палачът и лекарят тръгнаха след него, а другите работници останаха да шушукат до кладенеца.

– Какво ѝ е на жена му? – прошепна Симон.

– Не иска да си ляга вече с него – каза Якоб Куизъл и обходи с поглед терена. – Поискал любовно биле от акушерката, но тя не му дала. Било магьосничество, казала тя. Затова дойде при мен.

– И вие му дадохте?

– Понякога вярата е най-доброто биле. Вярата и глината, разтворена във вода. Оттогава вече няма оплаквания.

Симон се ухили, макар че умът му не го побираше. Мъжът, който искаше да види как акушерката гори на кладата като вещица, бе поръчвал при нея вълшебни отвари.

Стигнаха до основите на приюта. Високите един човешки бой стени бяха напълно разрушени, навсякъде се виждаха разпръснати камъни. Купчините дъски бяха разхвърляни и изгорени. На места още се издигаха струйки дим.

Иозеф Бихлер се прекръсти.

– Дяволът трябва да го е направил – прошепна той. – Той е убил и децата. Кой друг би могъл да бутне цели стени?

– Дяволът или няколко силни мъже с дънер – каза Куизъл.

– Например с онзи там.

Той посочи към един дебел дънер, който лежеше недалеч от северната стена насред голото поле. Следи от влачене водеха от края на гората до мястото и оттам – до стената. Палачът кимна.

– Използвали са го като таран.

Прескочиха останките от стените и влязоха във вътрешността на постройката. На много места зидовете бяха разбити. Каменните плочи бяха избутани настрани, наоколо имаше парчета глина и кирпич. На места отломките стигаха до коленете и трябваше да се катерят по насипите. Изглеждаше по-зле, отколкото след нападението на шведите.

– Кой би направил такова нещо? – прошепна Симон. – Това не е саботаж, това е сляпа разрушителна ярост.

– Странно – каза Куизъл и задъвка студената си лула. – За да саботират строежа, е било достатъчно да сринат стените. Но това тук...

Дърводелецът го погледна уплашено.

– Казвам ви, дяволът... само дяволът притежава такава сила. Смачкал е параклиса като пергамент.

Симон потръпна. Обедното слънце се опитваше да разсее мъглата, но не му се удаваше. Гъсти талази се стелеха над гората, която започваше на метри от строителната площадка.

Междувременно Якоб Куизъл отново излезе навън през иззиданата арка на вратата. Разходи се пред западната стена, очевидно търсеше нещо, накрая спря.

– Тук! – извика той. – Ясни следи. Трябва да са били четирима или петима мъже.

Внезапно той се наведе и вдигна нещо. Беше малка черна кесия, не по-голяма от детски юмрук. Той я отвори, погледна вътре, помириса. Блажена усмивка се разля по лицето му.

– Превъзходен тютюн – рече той на Симон и на дърводелеца, които бяха пристъпили по-близо. Той стри кафявите листенца и още веднъж вдиша дълбоко уханието. – Не е тукашен. Прекалено добър е. Попадал съм на такъв само в Магдебург. Заради него търговците се бяха клали като свине.

– Били сте в Магдебург? – попита тихо Симон. – Никога не сте ми разказвали за това.

С бързо движение палачът скри кесията в джоба на палтото си. Без да реагира на въпроса на Симон, той закрачи към основите на параклиса. И тук цареше пълно опустошение. На мястото на стените имаше малки каменни хълмове. Палачът се покатери на една от тях и се огледа наоколо. Намерената кесия не му излизаше от ума.

– Тук никой не пуши такъв тютюн! – извика той към спътниците си.

– Откъде знаете? – попита остро дърводелецът. – Проклетият бурен смърди еднакво.

Палачът се откъсна от мислите си и погледна ядосано Йозеф Бихлер. Застанал на каменния хълм, потънал в мъгла, той напомняше на Симон за великан от легендите. Палачът посочи с пръст дърводелеца.

– Ти смърдиш – извика той. – Зъбите ти смърдят, устата ти смърди, но този бурен, както казваш ти, ухае! Съживява сетивата и те изтръгва от мечтите, изпълва целия свят и те издига към небето, това мога да ти кажа. Във всеки случай е прекалено добър за такива като теб. Идва от Новия свят и не става за всеки стар глупак.

Преди дърводелецът да можеше да отвърне нещо, Симон мина между тях и посочи една купчина влажна пръст до параклиса.

– Вижте, тук също има следи! – извика той.

Купчината наистина бе осеяна с отпечатъци от обувки. Палачът хвърли един последен ядовит поглед на Йозеф и слезе от своя хълм да разгледа отпечатъците.

– Следи от ботуши – каза той най-сетне. – Войнишки ботуши. Това е сигурно. Нагледал съм се на такива следи... – Внезапно изсвири. – Това тук е доста интересно. – Посочи един отпечатък, който бе леко размазан при петата. – Този мъж куца. Леко провлачва единия си крак и не може да стъпва здраво.

– Дяволът е кривокрак! – изсъска Йозеф Бихлер.

– Не си измисляй – измърмори Якоб Куизъл. – Ако беше кривокрак, и ти щеше да го видиш. Не, мъжът куца. Може би във войната е получил огнестрелна рана. Извадили са куршума, но кракът си е останал скован.

Симон кимна. Като син на полеви лекар той бе виждал много такива операции. С дълги тънки щипки баща му ровеше в раните, докато открие оловния куршум. След това ранените често развиваха гангрена и умираха. Понякога всичко свършваше добре и войникът можеше да се върне на бойното поле само за да се появи следващия път при тях с рана в корема.

Палачът посочи към могилата от мокра глина.

– Какво прави тук глината? – попита той.

– С нея измазваме стените и пода – каза дърводелецът. – Глината е от изкопа при манифактурата до Кожарския квартал.

– Земята тук принадлежи на църквата, нали? – попита Симон.

Йозеф Бихлер кимна.

– Оня чешит, старият Шрефогъл, я завеща на църквата малко преди да умре миналата година. И младият наследник остана с пръст в устата.

Симон си припомни разговора с Якоб Шрефогъл. Нещо подобно му разказа и синът на благородника. Бихлер му се ухили и изчопли нещо между зъбите си.

– Младият Шрефогъл още не може да се побере в кожата си – каза той.

– Откъде знаеш? – попита Симон.

– Преди работех за стария оттатък в манифактурата. Бяха се хванали за косите. Накрая старият каза, че ще даде имота на църквата, за да построи приют за прокажени, и че небето ще го възнагради за това. И прати сина си по дяволите.

– А младият Шрефогъл?

– Той кълнеше до небесата. Най-вече защото смяташе да изгради още една пещ тук. А сега цъквата получи всичко.

Симон искаше да попита още нещо, но внезапен трясък го принуди да се обърне. Беше палачът. Току-що бе прескочил купчина дъски и тичаше към покрайнините на гората. Симон различи в мъглата още една фигура. Приведен, човекът бягаше между дърветата към брега на Лех.

Симон изостави слисания дърводелец и се втурна през площадката с надеждата да пресрещне беглеца. Когато навлезе в гората, вече ги деляха броени метри. Отдясно се чуваше шум от строшени клони. Палачът се приближаваше, дишайки тежко, с размахана тояга.

– Тичай след него, аз ще продължа надясно, за да не избяга през нивите! – пъхтеше той. – Ще го пипнем горе при стръмния бряг.

Симон тичаше сред гъста елхова гора. Не виждаше беглеца, но го чуваше. Някъде пред него се чуваше пукот на вейки и приглушени стъпки по покритата с иглички земя. На моменти му се струваше, че мярва между клоните неясен силует. Мъжът, или който и да бе там отпред, тичаше прегърбен и някак... странно. Симон дишаше все по-трудно, в устата му се появи метален вкус. Отдавна не бе тичал толкова бързо и продължително; доколкото си спомняше, още от детството. Беше свикнал да чете книги в стаята и да пие кафе. През последните години напълно бе занемарил тичането. Като се изключат няколко случая, в които трябваше да бяга от разгневения баща на някоя хубавица. Но и оттогава бе изминало време.

Беглецът явно бе спечелил преднина. Пукотът на вейки ставаше все по-тих. Внезапно далеч вдясно долетя трясък на строшено дърво. Това трябва да бе палачът, който прескачаше повалените дървета като глиган.

Малко след това Симон стигна дъното на падината. Пред него се издигаше стръмен склон, а някъде зад него беше високият бряг на Лех. Вместо елхи тук растяха ниски преплетени храсти, които изглеждаха непроходими. Симон се хвана за вейките на храста над него, но веднага се пусна, проклинайки. Беше попаднал на къпинови ластари и дланта на дясната му ръка бе осеяна с тръни. Той се ослуша, но зад себе си чу само трясък на дърво. След малко видя палача да идва оттам. Куизъл прескочи един гниещ дънер и спря пред него.

– Е? – попита Куизъл.

Той също бе задъхан от преследването, макар и не чак толкова, както лекарят. Симон поклати глава и се сви, усетил бодежи от дясната си страна.

– Мисля, че го изгубихме – изхриптя той.

– Проклятие! – изруга палачът. – Сигурен съм, че е един от онези, които са разрушили строежа.

– Защо се е върнал? – попита Симон, опитвайки да овладее дишането си.

Якоб Куизъл сви рамене.

– Не знам. Може би е искал да види дали строежът е изоставен. Може би се е върнал да си потърси добрия тютюн. – Той удари с тоягата по един изсъхнал смърч. – Както и да е. Сега го изгубихме. – Той погледна към стръмния склон. – Трябва да е доста силен, ако се е изкачил оттук. Не всеки би успял.

Междувременно лекарят бе седнал на един покрит с мъх дънер и с мъка вадеше тръните от дланта си. Около главата му кръжаха безброй комари и търсеха подходящо място да смучат кръв.

– Да се махаме оттук – каза той, като махаше с ръце, за да прогони комарите.

Палачът кимна и направи няколко крачки напред. Внезапно спря и посочи към земята. Пред него стоеше изкоренено дърво. На мястото, където по-рано е било коренището, сега имаше влажен глинест подпочвен пласт. Точно в средата се виждаха отпечатъци от ботуши. Левият бе по-неясен и изтрит при петата.

– Куцият – прошепна Якоб Куизъл. – Наистина е бил един от наемниците.

– Но защо са разрушили приюта? И какво общо има всичко това с мъртвите деца? – попита Симон.

– Скоро ще узнаем, много скоро – измърмори палачът.

Погледът му още веднъж премина по хребета на склона. За миг му се стори, че вижда силует горе, но после отново всичко потъна в мъгла. Палачът извади малката кесия за тютюн от джоба на палтото и започна да пълни лулата в движение.

– Поне има вкус! – каза той. – Трябва да му се признае, който и да е оня кучи син.

* * *

Дяволът стоеше горе на склона и скрит зад един бук наблюдаваше двете фигури в дола. До него лежеше голям объл речен камък. За миг се изкуши да го търкулне. При падането си той щеше да повлече със себе си лавина от чакъл, камъни и мъртви клони, които щяха да се посипят по двамата долу и може би щяха да ги погребат. Костеливата ръка се доближи до камъка, но точно в този момент по-едрата от двете фигури внезапно извърна глава към него. За миг той видя очите на мъжа. Дали и палачът го бе видял? Той отново се долепи до буковия ствол и изостави плана си. Този мъж бе твърде силен и твърде ловък. Той щеше да чуе лавината от камъни и да отскочи встрани. Малкият шарлатанин не беше проблем – шпионин, на когото щеше да пререже гърлото при първа възможност в някой тъмен ъгъл на града. Но палачът...

Не биваше да идва тук. Не и на дневна светлина. Беше ясно, че ще огледат строежа по някое време. Но той си бе изгубил кесията с тютюн – следа, която можеше да ги отведе по пътя му. Освен това в него зрееше подозрение. Затова бе решил сам да провери. Другите не биваше да разбират нищо за това. Те очакваха да дойде Дявола и да им остави възнаграждението. Ако строителите се заловят за работа, те трябваше да се върнат и да сринат всичко отново. Такова беше поръчението. Дявола обаче бе хитър. Той веднага си бе помислил, че зад всичко това се крие нещо повече. Затова бе отишъл. Беше неприятно, че по същото време се появиха малкият шпионин и палачът. Но в крайна сметка не го бяха хванали, просто щеше да опита още веднъж през нощта.

Беше казал на другите да търсят момичето, но те се бяха подчинили с неохота. Все още му се подчиняваха, защото ги беше страх от него и защото бяха свикнали да изпълняват нарежданията му. Но му противоречаха все по-често. Не разбираха колко важно бе да премахнат децата. Бяха хванали малкото момче в началото и смятаха, че другите ще нацапат гащите. Те не разбираха, че работата трябва да се довърши. Условията не бяха спазени, парите бяха на карта. Тези гнусни малки жабчета, мислеха си, че могат да му избягат. Проклета банда квичащи прасенца, на които трябваше да пререже гърлата, за да млъкнат гласовете в главата му.

Пронизителният камбанен звън, плачът на жените, сърцераздирателните писъци на пеленачетата...

Мъглата отново се бе спуснала пред очите му и той трябваше да се вкопчи здраво в ствола на бука, за да не падне по склона. Прехапа си устните, докато усети вкуса на кръв. Едва тогава мислите му се проясниха. Първо трябваше да премахне момичето, а после шпионина и палача. С палача щеше да бъде най-трудно – той бе достоен противник. И после щеше да огледа долу на строежа. Беше сигурен, че охраненият търговец криеше нещо от него. Но дявола не можеш да излъжеш. А който се опита, дяволът се къпе в кръвта му.

Той вдиша мириса на свежа пръст и нежни цветове. Всичко бе добре. С усмивка на уста се спусна по склона на хълма и гората го погълна.

Когато Симон и Якоб Куизъл се върнаха в Шонгау, мълвата за появата на призрачната фигура вече бе плъзнала навсякъде. Йозеф Бихлер и другите работници бяха отишли право на пазарния площад и бяха разказали на всеки от присъстващите за появата на Дявола. По сергиите около Баленхаус се шушукаше; много от занаятчиите на площада бяха оставили работата си и стояха на групи. Над града бе надвиснало напрежение. Симон усети, че е необходимо съвсем малко, за да прелее чашата на търпението. Една погрешна дума, един вик и народът щеше да нахлуе в тъмницата и да изгори Щехлин.

Пред недоверчивите погледи на търговките и занаятчиите лекарят и палачът минаха през портата на енорийската църква. Обгърна ги прохладна тишина, когато влязоха в най-големия божи храм в града. Погледът на Симон обходи високите колони с ронеща се мазилка, мътните стъкла, овехтелия балкон за хора. Няколко единични свещи горяха в тъмните странични кораби на църквата и хвърляха трепкаща светлина по пожълтелите фрески.

Църквата "Успение Богородично", както всичко в Шонгау, бе виждала и по-добри дни. Немалко шонгауци вярваха, че би било по-разумно парите да бъдат вложени в ремонта на църквата, вместо в строежа на приют за прокажени. Църковната камбанария създаваше впечатление за истинска разруха. В кръчмата отсреща вече си представяха в най-тъмни краски какво би се случило, ако кулата се срути по време на служба.

Сега, в събота по обяд, на църковните пейки седяха само няколко молещи се стари жени. От време на време някоя от тях ставаше и отиваше до изповедалнята вдясно, за да излезе оттам след минути, шепнейки и местейки между сухите си пръсти зърната на молитвена броеница. Якоб Куизъл седна на последната скамейка и загледа стариците. Когато го забелязаха, жените зашепнаха още по-силно молитвите си и се притиснаха плътно до стената на централния кораб, бързайки покрай него.

Не обичаха да виждат палача в църквата. Неговото място бе най-отзад вляво. Винаги последен получаваше причастието си.

Въпреки това Якоб Куизъл и днес се усмихна любезно на старите жени. Те се прекръстиха в отговор и изчезнаха незабавно от църквата.

Симон Фронвизер изчака, докато и последната от тях напусна изповедалнята и сам влезе вътре. Топлият глас на енорийския свещеник Конрад Вебер се чуваше през дървената решетка:

– Misereatur tui omnipotens Deus, et dimissispeccatis tuis, perdu-cat te ad vitam...[19]

– Отче – прошепна Симон, – не искам да се изповядвам. Трябва ми малко информация.

Думите на латински секнаха.

– Кой си ти? – попита свещеникът.

– Аз съм Симон Фронвизер, синът на лекаря.

– Рядко те виждам на изповед, дори когато ми казват, че имаш достатъчно причини за това.

– Е, аз... аз ще се поправя, отче. Сега ще се изповядам, но преди това искам да узная нещо за приюта за прокажени. Вярно ли е, че старият Шрефогъл ви е отстъпил имота на пътя за Хоенфурх, макар че вече го е бил обещал на сина си?

– Защо искаш да знаеш?

– Заради погрома над приюта. Искам да разбера кой стои зад това.

Свещеникът мълча дълго време. Накрая се прокашля.

– Хората казват, че бил дяволът – прошепна той.

– А вие вярвате ли в това?

– Дяволът може да се явява в различна форма. И в човешка форма. След няколко дни е Валпургиевата нощ. Тогава лукавият пак ще се съвкуплява с нечестиви жени. Казват, че на този имот преди време са се устройвали оргии на вещици...

Симон леко присви рамене.

– Кой го казва?

Свещеникът се поколеба, преди да продължи:

– Хората го разказват. Там, където сега строят параклиса, преди са безчинствали магьосници и вещици. Преди много време там имаше църква, но тя се срути, както и някогашният приют. Сякаш над мястото тегне проклятие. – Гласът на свещеника премина в шепот: – Там са намерили древен езически олтар, който за щастие ние успяхме да разрушим. За църквата това беше още една причина да построи на мястото нов параклис и нов приют за прокажени. Злото трябва да отстъпи, когато го срещне Божията светлина. Ръсихме цялото място със светена вода.

– Очевидно без успех – промърмори Симон. После попита:

– Старият Шрефогъл беше ли завещал на сина си този имот? Той беше ли вписан вече като наследник?

Свещеникът се прокашля.

– Познаваш стария Шрефогъл, нали? Беше... своенравен старец. Един ден той дойде при мен в енорията побеснял. Каза, че синът му не разбирал нищо от бизнес и че би искал да остави на църквата имота до пътя за Хоенфурх. Променихме завещанието му. Настоятелят беше свидетел.

– И малко след това той почина?

– Да, от треска. Аз самият му дадох последно причастие. На смъртното си легло той говореше за имота. Казваше, че ще можем да направим още много добрини с него. Никога не прости на сина си. Последният, когото пожела да види, не бе Якоб Шрефогъл, а старият Матиас Аугустин. Двамата бяха приятели още от времето в градския съвет. Познават се от деца.

– И дори на смъртния одър не си е взел обратно дарението?

Лицето на свещеника сега бе съвсем близо до дървената решетка.

– Какво трябваше да направя? – попита той. – Да разубедя стария? Бях толкова радостен, че мога най-после да получа имота, при това без нито един гулден. С това местоположение е просто създаден за приют. Далеч от града и близо до пътя...

– Кой според вас е разрушил строежа?

Отец Конрад Вебер замълча. Симон вече мислеше, че няма да каже и дума повече, когато отново чу гласа му. Бе много тих:

– Ако погромите продължат, няма да мога да поддържам решението за строежа на приюта пред Съвета. Твърде много от съветниците са против. Дори настоятелят смята, че не можем да си позволим такъв строеж. Ще трябва отново да продадем имота.

– На кого?

Отново мълчание.

– На кого, отче?

– Досега никой не се е обадил. Но си мисля, че младият Шрефогъл скоро ще се появи в енорийския дом.

Симон се изправи в тясната изповедалня и се приготви да си върви.

– Благодаря ви, отче.

– Симон!

– Да, отче?

– Изповедта.

С въздишка Симон отново седна и се заслуша в монотонния глас на свещеника:

– Indulgentiam, absolutionem et remissionempeccatorum tuorum tribuat tibi omnipotens et misericors Dominus...[20]

Денят щеше да бъде дълъг.

Когато Симон най-после напусна изповедалнята, отецът се замисли. Сякаш бе забравил нещо. Нещо, което преди това бе на върха на езика му и за което сега не можеше да се сети. След кратък размисъл той отново се посвети на молитвите си. Може би по-късно щеше да си спомни.

* * *

Симон с въздишка излезе от църквата. Слънцето вече се бе издигнало над покривите. Якоб Куизъл седеше на една пейка до гробището и пушеше лулата си. Притворил очи, той се наслаждаваше на топлото пролетно слънце и на превъзходния тютюн, който бе намерил на строежа. От момента, в който напусна хладната църква, бе минало немалко време. Когато чу стъпките на Симон, той отвори очи.

– Е?

Симон седна на пейката до него.

– Мисля, че имаме следа – каза той.

После му разказа разговора си със свещеника.

Палачът дъвчеше замислено лулата си.

– Всички тези приказки за магьосници и вещици са пълни безсмислици, така смятам аз. А виж, това, че старият Шрефогъл практически е лишил сина си от наследство, заслужава да помислим върху него. Значи, смяташ, че е възможно младият Шрефогъл да е саботирал строежа, за да се добере отново до имота?

Симон кимна.

– Възможно е. В края на краищата е искал да построи нова пещ на мястото. Самият той ми го каза. Освен това е много амбициозен.

Внезапно му хрумна нещо.

– Ресъл, слугинята в странноприемницата на Земер, ми разказа, че войниците се срещали с някого горе в "Звездата" – каза той. – Единият от тях куцал. Това трябва да е бил Дявола, когото срещнахме днес. Може би тъкмо Якоб Шрефогъл е този, който се е срещал с Дявола и другите наемници на горния етаж на странноприемницата.

– Какво общо има това с изгорелия склад, знака и мъртвите деца? – попита Якоб Куизъл и продължи да дърпа от лулата си.

– Може би нищо. Може би складът и децата наистина тежат на съвестта на аугсбургци. А младият Шрефогъл просто е използвал суматохата, за да разруши приюта.

– Докато отвличат осиновеното му дете? – Палачът се изправи, клатейки глава. – Няма смисъл. Твърде много случайности наведнъж, ако питаш мен. Палежът, децата, знакът, разрушеният приют – трябва да има някаква връзка между тях. Ние просто не знаем каква...

Симон потърка слепоочията си. Тамянът и мърморенето на латински на свещеника му бяха докарали главоболие.

– Не се сещам за друго – каза той. – А времето ни притиска. Колко дълго още Щехлин ще бъде в безсъзнание?

Палачът погледна нагоре към камбанарията. Слънцето бе точно над нея.

– Най-много още два дни. Скоро ще пристигне и граф Сандицел, наместникът на курфюрста. Ако дотогава не сме открили действителния виновник, процесът ще бъде кратък и акушерката не я чака нищо добро. Те искат да се отърват по-бързо от графа и неговата свита, защото ще им струва много пари.

Симон стана от пейката.

– Ще отида до Якоб Шрефогъл – каза той. – Това е единствената следа, която имаме. Сигурен съм, че нещо не е наред с този приют.

– Направи го! – изръмжа Куизъл. – Аз ще попуша още малко от тютюна на Дявола. Няма нищо по-добро за размисъл.

Палачът отново затвори очи и вдиша аромата на Новия свят.

Съдебният секретар Йохан Лехнер излезе от канцеларията си и се отправи към Баленхаус. Когато излезе на площада, Лехнер се намръщи. Навред се виждаха сплетничещи жени и мърморещи занаятчии. Минавайки покрай тях, той ги подканяше и подбутваше:

– Връщайте се на работа! – викаше той. – Всяко нещо по реда си. Всичко ще бъде изяснено. Сега продължавайте да работите, граждани! Или ще трябва да задържа някой и друг от вас.

Гражданите се върнаха обратно в занаятчийските си дюкяни. Търговките се заловиха да подреждат стоката си. Но Йохан Лехнер знаеше, че те ще продължат да говорят, щом им обърнеше гръб. Трябваше да изпрати няколко стражи на площада, за да предотврати размириците. Крайно време беше най-после да приключи тази неприятна история. А точно сега не можеше да се говори с проклетата акушерка! Членовете на Съвета му дишаха във врата и искаха да видят резултат. Е, може би той скоро ще може да даде някакъв. Държеше втори коз в ръката си.

Съдебният секретар се качи на втория етаж на Баленхаус, където имаше една малка стая с решетка на вратата. Тук затваряха видни граждани, които не се решаваха да хвърлят в килията в Кулата. Пред вратата стоеше страж. Той кимна на Йохан Лехнер, после отключи и избута резето. Мартин Хюбер, предводителят на аугсбургците, се беше разположил зад малката маса в ъгъла и гледаше през прозореца към площада. Когато чу шума от отварянето на вратата, той се обърна и му се ухили.

– Ах, съдебният секретар! Дойде ли ви най-после умът? Пуснете ме да си вървя и повече няма да си губим времето в приказки по случая.

Той стана и тръгна към вратата, но Лехнер я затвори пред него.

– Мисля, че тук има някакво недоразумение. Мартин Хюбер, заподозрян си, че ти и хората ти сте подпалили склада.

Мартин Хюбер почервеня и удари с широката си ръка по масата.

– Занете, че това не е вярно!

– Няма смисъл да отричате. Някои от шонгауските салджии са те видели с твоите мъже.

Йохан Лехнер излъга, без да му мигне окото. Напрегнат, той очакваше реакцията на аугсбургеца.

Мартин Хюбер пое дълбоко дъх, седна отново, скръсти ръце пред широките си гърди и замълча.

Секретарят продължи:

– Какво сте търсили там вечерта? Разтоварили сте стоката още следобед. Когато складът пламна, вие внезапно се оказахте на мястото. Значи малко преди това трябва да сте се шляли там долу.

Предводителят продължаваше да мълчи. Лехнер отиде отново към вратата и посегна към дръжката.

– Е, добре. Ще видим дали и след изтезанията ще си все така мълчалив – каза той и натисна дръжката. – Още днес ще те отведат в тъмницата. Вече се запозна с палача долу край пристана. Той с удоволствие ще ти счупи някоя и друга кост.

Ако се съди по израза на лицето му, мозъкът на предводителя работеше напрегнато. Той си прехапа устните, а след това проговори:

– Вярно е, че бяхме там! – извика той. – Но не за да запалим складовете. В тях имаше и наша стока!

Йохан Лехнер отново се обърна към масата.

– А какво искахте?

– Да напердашим шонгауските салджии. Това искахме. Горе в "Звездата" вашият салджия Йозеф Гример така бе пребил един от нашите, че той никога повече няма да може да работи. Искахме да ви го върнем здравата, така че това да не се случва отново. За бога! Не сме палили склада. Кълна се!

В очите на предводителя се четеше страх. Лехнер усети задоволство. Той бе подозирал нещо, но не мислеше, че аугсбургецът ще се предаде така лесно.

– Хюбер, нещата за теб изглеждат зле! – продължи той. – Има ли нещо, което би могло да те оневини?

Предводителят помисли за малко и после кимна.

– Има нещо. Когато бяхме долу край пристана, видяхме да тичат няколко мъже. Четирима-петима. Мислехме, че са от вашите. Малко след това складът изгоря.

Секретарят поклати тъжно глава като баща, който е безкрайно разочарован от сина си.

– Защо не ни каза по-рано? Това щеше да ти спести много страдания.

– Но тогава щяхте да знаете, че сме били там по-рано – въздъхна Мартин Хюбер. – Освен това доскоро вярвах, че мъжете са били от вашите. Приличаха на стражи.

– На стражи?

Предводителят на аугсбургците търсеше подходящи думи:

– Поне приличаха на стражи. Беше сумрачно, а и те бяха далеч. Не видях много. Сега мисля, че са били войници.

Иохан Лехнер го погледна смаян.

– Войници?

– Да, облеклото, високите ботуши, шапките. Мисля, че един или двама носеха саби. Аз... не съм много сигурен.

– Трябва да си сигурен, Хюбер!

Иохан Лехнер отново тръгна към вратата.

– Трябва да си сигурен, иначе ще се наложи да ти помогнем. Давам ти още една нощ за размисъл. Утре ще дойда с перо и пергамент и ще запишем всичко. Ако има неясноти, бързо ще ги отстраним. Палачът няма много работа в момента.

С тези думи той затвори вратата зад себе си и остави предводителят да размисли на спокойствие. Йохан Лехнер се подсмихна. Да видим какво още щеше да хрумне на аугсбургеца за една нощ. Дори и да не беше виновен за опожаряването на склада, признанието му беше ценно като злато. Предводител на коларите, работещ за Фугер, бе главатар на заговор срещу шонгауските колари! При следващите преговори аугсбургци трябваше да бъдат много смирени. Може би така той щеше да успее дори да повиши таксата за съхраняване на аугсбургската стока. В края на краищата складът трябваше да бъде построен отново, а това щеше да глътне много пари. Всичко вървеше чудесно. Сега и акушерката трябваше да признае и всичко отново щеше да е наред. Лекарят Фронвизер бе казал, че утре, най-късно другиден, тя ще е в състояние да говори.

Щеше да му е необходимо търпение.

Къщата на Шрефогъл се намираше на улица "Бауер" в Дворцовия квартал, недалеч от резиденцията. В този район се намираха къщите на благородниците – триетажни разкошни постройки с резбовани балкони и боядисани фасади. Миризмите тук бяха далеч по-приятни, което се дължеше най-вече на факта, че кварталът бе далеч от кожарските работилници край Лех. Слугини изтупваха завивки на перилата, търговци снабдяваха готвачките с подправки, пушено месо и оскубани гъски. Симон хвана медната халка и похлопа на вратата. След няколко секунди се чуха стъпки. Една слугиня му отвори и го въведе в антрето. Малко след това по витата стълба отгоре се приближи Якоб Шрефогъл. Той гледаше угрижено Симон.

– Има ли нещо ново за нашата Клара? – попита той. – Жена ми все още лежи болна в леглото. Не бих искал да я тревожа ненужно.

Симон поклати глава.

– Днес сутринта бяхме на пътя за Хоенфурх. Камък върху камък не е останал от приюта.

Якоб Шрефогъл въздъхна.

– Вече знам – каза той и посочи на Симон стол, а той самият се настани в едно от тапицираните кресла в преддверието. Посегна към купата с меденки и задъвка замислено.

– Кой би могъл да направи подобно нещо? Наистина в Съвета имаше съпротива срещу строежа. Но заради това да разрушиш целия приют?

Симон реши да говори открито с благородника:

– Вярно ли е, че сте планирали да вдигнете втора пещ в имота, преди баща ви да го завещае на църквата? – попита той.

Якоб Шрефогъл смръщи чело и върна меденката в купата.

– Вече ви разказах за това. След като се скарахме с баща ми, той промени завещанието си, а аз погребах плановете си.

– А скоро след това и баща си.

Аристократът повдигна вежди.

– Накъде биете, Фронвизер?

– Със смъртта на баща си сте загубили възможността да го убедите да промени завещанието си. Сега имотът принадлежи на църквата. Ако искате да го имате отново, ще трябва да го откупите.

Якоб Шрефогъл се усмихна.

– Разбирам – каза той. – Подозирате, че ще саботирам строежа, докато църквата се откаже сама и ми върне имота. Но забравяте, че в Съвета винаги съм се застъпвал за строежа на приюта.

– Само че не точно върху този имот, който е толкова важен за вас – прекъсна го Симон.

Благородникът сви рамене.

– Вече преговарям за друг имот. Втора пещ ще има, но на друго място. Парцелът край пътя не е толкова важен за мен, че да рискувам репутацията си.

Симон погледна Якоб Шрефогъл непоколебимо в очите. Не можа да открие следа от измама в тях.

– Кой друг, ако не вие, би имал интерес да разруши приюта? – попита накрая той.

Шрефогъл се разсмя.

– Половината съвет бе против строежа – Холцхофер, Пюхнер, Аугустин и най-вече първият бургмистър Карл Земер. – След това отново стана сериозен. – Макар че не бих допуснал това за никого от тях.

Благородникът се изправи и започна да крачи из помещението.

– Не ви разбирам, Фронвизер – каза той. – Моята Клара изчезна, две деца са мъртви, складът изгоря, а вие тук ме разпитвате за погрома на някакъв строеж. Какво означава това?

– Днес сутринта видяхме някого край строежа на приюта – подхвърли Симон.

– Кого?

– Дявола.

Благородникът си пое въздух, а Симон продължи:

– Във всеки случай онзи, когото хората тук наричат Дявола – раза той. – Вероятно войник, който куца. Онзи, който отвлече вашата Клара и който преди няколко дни е бил в странноприемницата на Земер с други наемници. И който се е срещнал с някакъв важен човек на втория етаж на странноприемницата.

Якоб Шрефогъл отново седна.

– Откъде знаете, че се е срещал с някого в странноприемницата на Земер? – попита той.

– Каза ми го една слугиня – поясни Симон. – Самият бургмистър Земер не искаше да се знае нищо за това.

Шрефогъл кимна.

– А по какво съдите, че е бил важен човек?

Симон сви рамене.

– Наемниците са за това, да се наемат. Такава им е работата. А за да плащаш на четирима души, трябват много пари. Въпросът е за какво са наети.

Той се наведе към благородника.

– Къде бяхте миналия петък? – попита той тихо.

Якоб Шрефогъл остана спокоен и издържа погледа на лекаря.

– Грешите, ако мислите, че имам нещо общо с това – рязко каза той. – Дъщеря ми бе отвлечена. Не го забравяйте!

– Къде бяхте?

Благородникът се облегна назад и се замисли.

– Бях долу при пещта – каза той накрая. – Коминът се задръсти и останахме до късно през нощта да го чистим. Можете да попитате работниците ми, ако желаете.

– А вечерта, когато изгоря складът? Тогава къде бяхте?

Якоб Шрефогъл удари по масата така, че меденките подскочиха в купата.

– Дотегнаха ми вашите подозрения! Дъщеря ми изчезна и това е всичко, което има значение. Въобще не ме интересува разрушеният строеж. А сега напуснете къщата ми!

Симон се опита да го успокои:

– Аз просто проверявам всяка следа, която открия. И аз не знам каква е връзката. Но някак си всичко е свързано, а Дявола е свързващата брънка.

На вратата се почука.

Шрефогъл, който бездруго беше вече прав, измина няколкото стъпки до вратата и я отвори внезапно.

– Какво има? – попита грубо.

Пред вратата стоеше малко момче, около осемгодишно. Симон го бе виждал. Беше едно от децата на Гангхофер, пекаря от "Хененгасе". То изгледа уплашено благородника от долу нагоре.

– Вие ли сте съветникът Якоб Шрефогъл? – попита той плахо.

– Същият. Какво има? Казвай бързо! – Шрефогъл се канеше отново да затвори вратата.

– Бащата на Клара Шрефогъл? – продължи да пита момчето.

Благородникът спря.

– Да – прошепна той.

– Казаха ми да ви предам, че дъщеря ви е добре.

Шрефогъл отвори вратата и придърпа момчето към себе си.

– Откъде знаеш?

– Аз... аз... не бива да казвам. Обещах!

Благородникът хвана малкия за изцапаната яка на ризата и го повдигна на височината на очите си.

– Видя ли я? Къде е тя? – изкрещя той в лицето му.

Момчето риташе с крака и се опитваше да се измъкне от ръцете на мъжа.

Симон пристъпи към него. Той държеше блестяща монета и я въртеше между пръстите си. Момчето замръзна и започна да следи монетата като хипнотизиран.

– Обещанието не те задължава. Не е било християнска клетва, нали? – успокои той малкия.

Момчето поклати глава. Якоб Шрефогъл го пусна предпазливо и погледът му заснова в очакване между Симон и момчето.

– Е – продължи да пита Симон, – кой ти каза, че Клара е добре?

– Беше Софи – прошепна момчето, без да изпуска монетата от очи. – Червенокосото момиче. Току-що ми го каза долу край саловете. Получих ябълка, за да го предам.

Симон погали успокоително момчето по главата.

– Добре се справи. А Софи каза ли ти къде е Клара?

Момчето поклати уплашено глава.

– Това бе всичко, което каза. Кълна се в Светата Дева!

– А Софи? Къде е сега? – попита междувременно Якоб Шрефогъл.

– Тя изчезна през моста към гората. Когато се загледах след нея, тя хвърли камък по мен. После дойдох веднага тук при вас.

Симон погледна Якоб Шрефогъл изкосо.

– Мисля, че казва истината – каза той.

Шрефогъл кимна. Симон посегна да даде монетата на момчето, но благородникът застана между тях и посегна сам към кесията си. Извади блестящ сребърен пфениг и го подаде на момчето.

– Твой е – каза той. – Ще получиш още толкова, ако откриеш къде се крият Софи и моята Клара. Няма да навредим на Софи. Разбираш ли?

Момчето посегна към монетата и я стисна в малкия си юмрук.

– Другите деца казват, че Софи е вещица и скоро ще отиде на кладата заедно с Щехлин – измърмори то.

– Не трябва да вярваш на всичко, което казват другите деца.

Якоб Шрефогъл го потупа леко.

– А сега бягай. И помни, че това е нашата тайна, нали?

Момчето кимна. Секунди по-късно вече бе изчезнало заедно със съкровището си зад най-близкия ъгъл.

Якоб Шрефогъл затвори вратата и погледна Симон.

– Жива е – прошепна той. – Моята Клара е жива! Трябва да кажа веднага на жена ми. Извинете ме.

Той хукна нагоре по стълбите. По средата спря още веднъж и погледна към Симон.

– Ценя ви, Фронвизер! – каза той. – Също както преди. Намерете Дявола и аз ще ви възнаградя богато. – Усмихна се, когато продължи: – При възможност може да разгледате малката ми домашна библиотека. Мисля, че там има някои книги, които биха ви заинтригували.

После се устреми нагоре към стаята на жена си.

10.

Събота, 28 април 1659 г.

По обяд

Симон постоя близо половин минута в преддверието, неспособен да направи и крачка. Мислите препускаха в главата му. Накрая взе решение и изтича навън, спусна се по улица "Бауер" и продължи към пазарния площад. Блъсна няколко жени на пазара, едва не преобърна една сергия за хляб, но продължи да тича покрай Баленхаус към Речната врата, без да обръща внимание на виковете и ругатните зад себе си. Минути по-късно вече беше до реката, прекоси моста, свърна вляво покрай изгорелия склад и пое по пътя, който водеше от пристана към Пайтинг.

Скоро достигна края на гората. Сега, по обяд, пътят беше безлюден. Повечето коли бяха минали оттук към реката още в ранните утринни часове. Чуваше се само чуруликането на птиците и слабото припукване на вейки дълбоко в гората. Иначе бе спокойно.

– Софи!

Гласът на Симон прозвуча ниско и приглушено, сякаш звукът бе погълнат от гората само на няколко крачки от него.

– Софи, чуваш ли ме?

Прокле се сам за идеята. Момичето може и да бе избягало в гората в тази посока, но това е било преди половин час и да го чуе сега бе по-скоро невероятно. Може би вече бе много далеч. И освен това кой казваше, че ще поиска да го чуе? Възможно бе сега да седи някъде на някой клон и да го наблюдава. Софи бе избягала. Тя бе заподозряна в магьосничество заедно с акушерката. Като сираче без репутация и свидетели, които да говорят в нейна защита, тя най-вероятно щеше да отиде на кладата заедно с Щехлин, макар и да бе само на дванадесет. Симон бе чувал за процеси, на които бяха осъдили и пратили на кладата далеч по-малки деца. Защо ѝ бе на Софи да му се показва сега?

Симон въздъхна и се обърна.

– Стой там!

Гласът идваше някъде от дълбините на гората. Симон спря и понечи да се извърне. Един камък го уцели в гърба.

– Ох! По дяволите, Софи!

– Не се обръщай! – нареди Софи. – Не е необходимо да виждаш къде съм.

Симон вдигна рамене. Удареното място го болеше зверски. Той нямаше желание да си изпроси някой и друг камък.

– Момчето ме издаде, нали? – попита Софи. – Казал е, че аз съм го изпратила.

Симон кимна.

– Не му се сърди! – каза той. – Щях да се досетя така или иначе.

Той гледаше в една точка някъде отпред в гъсталака. Това му помагаше да говори с невидимото момиче.

– Къде е Клара, Софи?

– На сигурно място. Повече не мога да кажа.

– Защо?

– Защото ни търсят. Клара и аз сме в опасност дори в града. Вече се добраха до Антон и Петер. Трябва да потърсите Йоханес Щрасер у кръчмаря в Алтенщат.

– Изчезнал е – прекъсна я Симон.

Тя мълча дълго време. Стори му се, че чува тихо хълцане.

– Софи, какво се случи онази нощ? Били сте всички заедно, нали? Петер, ти, Клара, другите сирачета... Какво се случи?

– Аз... аз не мога да кажа – гласът на Софи трепереше. – Всичко ще излезе наяве. Ще ни изгорят, всички ще ни изгорят!

– Софи, кълна ти се, че ще се застъпя за теб – опита се да я успокои Симон. – На никого няма да се случи нищо лошо. На никого...

Изпраща някаква клонка. Звукът не дойде отзад, където най-вероятно се намираше Софи, а отпред. Вляво от Симон, на около двадесет стъпки имаше купчина дърва.

Зад купчината нещо помръдна.

Симон чу зад себе си тупване и после стъпки, които бързо се отдалечаваха. Софи бягаше. Миг по-късно зад дървата се появи човек. Беше с наметало и широкопола шапка. За момент Симон си помисли, че е палачът. Но после мъжът извади сабя изпод наметалото. За секунда един слънчев лъч се промъкна между клоните на дърветата и сабята проблесна на светлината. Мъжът се устреми към Симон през ивицата светлина и на слънцето просветна нещо бяло.

Беше ръката на дявола, ръка на скелет.

Симон внезапно почувства как времето забави ход и почти спря. Всеки жест, всеки детайл се запечата в паметта му. Краката му залепнаха за земята, сякаш се намираше в тресавище. Едва когато Дявола се приближи на десет стъпки, той си възвърна способността да се движи. Обърна се и побегна с все сила към края на гората. Зад себе си чуваше стъпките на Дявола, отмерен тропот по камъчетата и пръстта. Скоро започна да долавя и дишането на преследвача. Приближаваше се.

Симон не смееше да се обърне от страх, че ще намали разстоянието. Той бягаше и бягаше, почувства металния вкус на кръв в устата си и усети, че силите му са на привършване. Мъжът зад него бе свикнал да бяга. Дъхът му бе равномерен и спокоен, скоро щеше да го настигне. А краят на гората не се виждаше. Само гъсталак и тъмнина.

Дишането се приближи. Симон се прокле за идеята да отиде сам в гората. Дявола бе видял него и палача на строителната площадка, те го бяха преследвали. Бяха го предизвикали. И сега Дявола бе по петите му. Симон не си правеше илюзии. Ако мъжът го настигнеше, щеше да го убие бързо и без да се церемони, както се убива досадна муха.

Най-после пред него стана по-светло. Сърцето на Симон биеше лудо. Това трябва да бе краят на гората! Пътят минаваше през падина, преди да напусне гората и да се насочи към реката. През короните на дърветата проникваше светлина, сенките се отдръпнаха. Симон измина още няколко метра и излезе на открито, облян от блестяща слънчева светлина. Бе стигнал края на гората. Залитайки, той се качи на една височина и видя под себе си пристана със саловете. На брега имаше хора, волове теглеха някаква каруца по хълма към гората. Едва сега той се осмели да се обърне. Преследвачът му бе изчезнал. Краят на гората лежеше като черна ивица под обедното слънце.

Той все още не се чувстваше в безопасност. Вдиша дълбоко и побягна, олюлявайки се, по пътя надолу към пристана. Постоянно се озърташе зад себе си. Когато за пореден път обърна глава назад към гората, се сблъска с някой отпред.

– Симон?

Беше Магдалена. Държеше кошница, пълна с билки. Тя го гледаше удивено.

– Какво се е случило? Изглеждаш така, сякаш си видял призрак.

Симон измина с нея разстоянието, което ги делеше от пристана, и се отпусна на една купчина греди. Едва тук, сред усърдната суетня на салджии и колари, той се почувства отново в безопасност.

– Той... той ме преследваше – промълви най-накрая, когато дишането му донякъде се беше успокоило.

– Кой? – попита Магдалена загрижена и седна до него.

– Дявола!

Магдалена се засмя, но смехът ѝ прозвуча престорено.

– Симон, не говори глупости! – каза накрая тя. – Пил си по обяд!

Симон поклати глава и след това ѝ разказа какво се бе случило от сутринта досега. Разрушената строителна площадка, преследването с баща ѝ в гората, разговорите със свещеника, с Шрефогъл и Софи и накрая бягството му до пристана. Когато приключи, Магдалена го гледаше угрижено.

– Но защо Дявола ти е хвърлил око? – попита тя. – Ти нямаш нищо общо с това, нали?

Симон поклати рамене.

– Вероятно защото сме по петите му. Защото почти го бяхме спипали. – Той погледна серизоно Магдалена. – Баща ти също е в опасност.

Магдалена се усмихна.

– Бих искала да видя как Дявола ще посегне на баща ми. Баща ми е палачът, не забравяй.

Симон стана от купчината греди.

– Магдалена, това не е шега! – възкликна той. – Този човек, или който да е там, вероятно е убил няколко деца! Искаше да убие и мен и сигурно сега ни наблюдава!

Магдалена се огледа. Пред тях колари товареха два сала със сандъци и бъчви и ги привързваха здраво. По-надолу няколко мъже разчистваха овъглените останки от склада. Отстрани вече трупаха нови греди. От време на време един от мъжете поглеждаше към тях и шушукаше със съседа си.

Симон можеше да се досети какво си шушукаха: разпътната щерка на палача и нейният любовник... синът на лекаря, който си ляга с момичето на палача и който не иска да разбере, че дяволът вилнее из Шонгау и че акушерката трябва да изгори.

Симон въздъхна. Репутацията на Магдалена и без това беше съсипана, а сега и неговата също. Той сложи ръка на бузата ѝ и я загледа дълбоко в очите.

– Баща ти ми разказа, че си намерила мандрагора в гората – рече той. – С това може би си спасила живота на Щехлин.

Магдалена се усмихна.

– Така е редно. Някога тя ми е спасила живота. Майка ми казва, че много се е измъчила с мен при раждането. Не съм била в правилна позиция и не съм искала да изляза. Ако не е била Щехлин, нямаше да ме има. Сега ѝ се отплащам.

Тя отново стана сериозна.

– Трябва да отидем при баща ми и да го предупредим – прошепна тя. – Може би ще измисли как да хванем Дявола.

Симон поклати глава.

– Преди всичко трябва да открием с кого са се срещнали този така наречен дявол и другите наемници в странноприемницата на Земер. Сигурен съм, че този човек е ключът към всичко останало.

И двамата потънаха в мълчание.

– Защо се е върнал Дявола?

– Какво? – Симон бе изтръгнат от мислите си.

– Защо се е върнал на строителната площадка? – повтори Магдалена. – Ако погромът е дело на неговите хора, защо е трябвало да се връща там? Всичко вече е било свършено.

Симон смръщи чело.

– Може би, защото е загубил нещо. Кесията за тютюн, която баща ти намери. Не е искал да дава храна за догадки.

Магдалена поклати глава.

– Не вярвам. На кесията нямаше монограм, нищо, което би могло да го издаде. Трябва да е нещо друго...

– Може би е търсил нещо – предположи Симон. – Нещо, което не е открил първия път.

Магдалена бе погълната от мислите си.

– Нещо го привлича към площадката – каза тя. – Даубенбергер ми разказа, че на това място преди са танцували вещици. Скоро е Валпургиевата нощ. Може би наистина е дяволът.

Те отново млъкнаха. Слънцето, макар и априлско, напичаше доста силно купчината греди, на която седяха. Отдалеч до тях достигаха виковете на салджиите, които гребяха към Аугсбург. Водата блестеше като течно злато. За миг на Симон му се дощя да е някъде далеч от всичко това – бягството, постоянните въпроси, загадките, страха...

Той скочи, взе кошницата на Магдалена и затича нагоре покрай реката.

– Къде тръгна? – извика тя.

– Да събирам билки с теб. Ела, слънцето грее, а аз знам едно закътано местенце.

– А баща ми?

Той залюля кошницата и ѝ се усмихна.

– Той може да почака. Ти сама каза, че не се бои нито от смъртта, нито от Дявола.

Под подозрителните погледи на коларите тя изтича след него.

Здрачът настъпваше откъм запад и обгръщаше горите около Шонгау. Пътят за Хоенфурх вече тънеше в мрак и мъжът, който се движеше сред храстите по края на сечището, едва се различаваше. Беше решил да избегне пътя и вървеше успоредно на него през високите шубраци. Така почти удвои разстоянието, но поне можеше да е сигурен, че никой няма да го види. Градските врати бяха затворени преди половин час. Вероятността да срещне някого тук навън, бе много малка. Но мъжът не искаше да поема риск.

Усещаше болка в раменете от тежестта на лопатата. По челото му се стичаха струйки пот. Тръни и бодли висяха по палтото му, а на места бяха оставили малки дупки. Мъжът проклинаше. Онова, което го караше да действа, бе увереността, че това щеше да свърши скоро. Тогава щеше да може да се разпорежда както намери за добре и нямаше да има кой да му заповядва. Някога в далечното бъдеще той щеше да разкаже на внуците си за това и те щяха да го разберат. Те щяха да разберат, че той се е захванал с всичко това заради тях, за продължаването на семейството им, на династията им. Че бе спасил семейството. Но после се сети, че бе отишъл прекалено далеч. На никого не можеше да разкаже за това, твърде много неща се бяха случили, твърде мръсни и кървави. Трябваше да отнесе тайната в гроба.

В тъмнината изпука клон, нещо прошумоля. Мъжът спря, дъхът му секна. Внимателно вдигна малкия фенер, който досега бе крил под палтото си и освети посоката, от която дойде звукът. Недалеч от него излетя сова и се понесе над сечището. Той се усмихна. Страхът го караше да се държи като глупак.

Огледа се за последен път на всички страни, после стъпи на строителната площадка и забърза към постройката в средата.

Откъде трябваше да започне? Мина покрай разрушените стени и потърси знак. Когато не намери нищо, той се промъкна през камарата камъни във вътрешността и почука с лопатата по каменните плочи на пода. Острият звук проникна до мозъка на костите му. Имаше чувството, че могат да го чуят чак в Шонгау. Веднага престана.

След това се покатери на зида в съседство с основната конструкция и остави погледа си да блуждае над строителната площадка. Приюта за болни, параклиса, купчината греди, фонтана, чувалите с вар до него, няколко обърнати кофи...

Погледът му се спря на една стара липа в средата на осветеното място. Клоните ѝ достигаха почти до земята. По някаква причина работниците я бяха оставили. Може би свещениците не бяха позволили да я отсекат, за да прави сянка на болните и умиращите?

Може би защото старият така бе разпоредил?

Той се приближи с бързи и нетърпеливи крачки до липата, наведе се под клоните и започна да копае. Земята бе твърда като глина, жилавите корени се разклоняваха във всички посоки. Мъжът проклинаше и копаеше, потта се стичаше на струи под палтото му. Накрая стисна лопатата с две ръце и заби острието в корените, дебели колкото човешка ръка. Разсичаше един корен, но веднага след това попадаше на друг. Опита на друго място, близо до ствола, но резултатът беше същият. Той се задъха и се закашля. Копаеше все по-бързо, сечеше с все сила, докато остана без дъх. Опря се на лопатата. Явно не бе на нужното място. Тук нямаше нищо.

Освети липата с фенера и потърси някакви отверстия. Под най-ниския клон, на височина, която не можеше да се достигне с ръка, имаше дупка колкото юмрук. Той остави фенера и се хвана за клона. Първия опит се оказа неуспешен. Ръцете му бяха влажни от потта и се плъзгаха. Най-сетне успя да издигне тежкото си тяло. Бавно се придвижи по ствола, докато с дясната си ръка можа да бръкне в дупката. Напипа мокра слама, между нея – нещо студено, твърдо. Очевидно бе метал.

Сърцето му подскочи.

Внезапна болка прониза ръката му. Той я издърпа и в същия миг в дупката с гневно негодувание запърха нещо голямо и черно. По горната част на китката му се появи прорез, дълъг колкото пръст. Проклинайки, мъжът захвърли ръждясалата лопата, която до този момент продължаваше да стиска, и се спусна на земята. Облиза кръвта от раната, по бузите му потекоха сълзи на болка и отчаяние. Над него като подигравка се разнесе крясъкът на свраката.

Всичко бе напразно.

Никога нямаше да го открие. Старият бе отнесъл тайната в гроба. Погледът му още веднъж обходи строителната площадка

– Стените, основите на параклиса, фонтана, дървените подпори, липата, няколкото линеещи смърча в края на поляната. Трябва да е нещо, което бе стояло там отпреди. Нещо, което човек лесно можеше да запомни и да открие отново. Но може би работниците бяха махнали този ориентир, без да подозират.

Той поклати глава. Пространството бе твърде голямо. Тук той можеше да копае цели нощи, без да открие нищо. После обаче в него се пробуди упорството, не биваше да се предава така бързо. Не сега. Твърде много бе заложено на карта. Значи трябваше нов план... трябваше да подходи систематично, да раздели терена на по-малки парцели и после да претърсва парче по парче. Поне в едно можеше да бъде сигурен. Търсеното бе тук. Щеше да му е необходимо търпение, но накрая щеше да си струва.

Недалеч, облегнат на едно дърво до сечището, стоеше Дявола и наблюдаваше мъжа, докато копаеше. Издуха облаче пушек в нощното небе и загледа как се издига към луната. Той знаеше, че има нещо около този строеж. Бяха го излъгали и това го вбесяваше. Изпитваше желание да пререже веднага гърлото на мъжа сред стените и да посипе кръвта му по поляната. Но тогава щеше да получи два пъти по-малко удоволствие: нямаше да получи възнаграждение за други саботажи и никога нямаше да разбере какво търсеше мъжът. Значи трябваше да почака. В края на краищата винаги можеше да го накаже за лъжите му, след като намери онова, което търсеше. Така, както щеше да накаже лекаря и палача за това, че го дебнеха. Този път лекарят бе успял да се измъкне, но следващия път нямаше да му се размине.

Дявола издуха още едно облаче в нощното небе. После се настани удобно в мекия мъх до дънера на елхата и с внимание загледа копаещия мъж. Може би той все пак щеше да открие нещо.

11.

Неделя, 29 април 1659 г.

6.00 ч. сутринта

Симон се събуди от скърцане – тих шум, който се бе промъкнал в сънищата му. След миг той бе напълно буден. До него Магдалена спеше дълбоко и здраво. Дишането ѝ бе спокойно, на устните ѝ играеше усмивка, сякаш сънуваше нещо хубаво. Симон се надяваше, че сънува изминалата нощ.

Двамата с Магдалена бяха ходили за билки покрай реката. Симон си наложи да не споменава и дума за последните събития в Шонгау. Искаше да забрави поне за малко за онзи мъж, когото наричаха Дявола и който бе решил да го убие. Той не искаше да мисли за акушерката в тъмницата, която все още бе в безсъзнание, не искаше да си спомня за мъртвите деца. Беше пролет, грееше слънце и водите на река Лех ромоляха тихо.

След около миля през гората, която стигаше до самите брегове на реката, те стигнаха до любимото място на Симон – малко каменисто заливче, което не се виждаше от пътя. Голяма върба бе разпростряла клоните си на брега и реката проблясваше между листата. През последните години той често идваше тук, когато искаше да размисли на спокойствие. Сега двамата с Магдалена гледаха към реката и си говореха за последния ден от панаира, когато бяха танцували заедно, а хората наоколо ги зяпаха с отворена уста. Разказваха си за детството; Симон говореше за времето, когато баща му бе полеви хирург, а Магдалена си спомняше за треската, която на седемгодишна възраст я бе приковала на легло за няколко седмици. По това време тя се бе научила да чете. Учител ѝ бе баща ѝ, който през всички дни и нощи не се бе отделил от леглото ѝ. Оттогава тя му помагаше в подготвянето на настойки и при счукването на билките. Винаги научаваше нещо ново, когато се ровеше из книгите на баща си.

За Симон това бе истинско чудо. Магдалена бе първата жена, с която можеше да разговаря за книги. Първата жена, която бе чела "Лечебния арсенал" на Йохан Скултетус и която познаваше творбите на Парацелз. Болка пронизваше сърцето му, когато си помислеше, че това момиче не би могло да стане негова жена. Като дъщеря на палач тя не бе достойна да се омъжи за него. Градът никога не би допуснал такава връзка. Трябваше да заминат в някоя чужда страна. Дъщеря на палач и пътуващ лекар щяха да просят хляба си по улиците. Но защо не? В този момент любовта му към това момиче бе толкова силна, че би се отказал от всичко заради нея.

Следобедът мина неусетно и те с изненада чуха биенето на камбаните на енорийската църква в шест часа. След половин час щяха да затворят вратите на Шонгау. Те знаеха, че няма да успеят да се върнат навреме. Затова потърсиха изоставения плевник наблизо, където Симон бе нощувал и преди. Щяха да останат там през нощта. Продължиха да си говорят и да се смеят на някогашните детски шеги. Шонгау, с шушукащите граждани, и бащите им, които не желаеха да ги разберат, бяха много далече. Симон галеше Магдалена по страните и по косата, но винаги, когато пръстите му се доближаваха до корсета ѝ, тя го отблъскваше с усмивка. Все още не желаеше да му се отдаде и Симон не настояваше за това. Бяха заспали, притиснати невинно един до друг като деца.

На разсъмване скърцането на вратата на плевника бе изтръгнало Симон от съня. Бяха се настанили горе под покрива. Стълба водеше надолу, където някога бяха държали коне. Лекарят погледна предпазливо иззад една бала слама. Видя, че вратата бе открехната и вътре нахлуваше дрезгавата светлина на утрото. Той бе сигурен, че вечерта бе затворил вратата заради студа. Бавно нахлузи панталоните си и хвърли поглед към спящата Магдалена. Долу, в конюшнята, се чуваха приглушени стъпки, които се приближаваха към стълбата. Симон потърси ножа си в сламата – перфектно наточен стилет, който бе използвал при дисекцията на трупове и при ампутация. Сграбчи стилета с дясната си ръка, а с лявата избута една доста голяма бала слама точно до ръба. Под него се появи фигура. Той изчака още миг и блъсна балата надолу по посока на фигурата. С пронизителен вик Симон скочи след нея с намерението да събори непознатия и да забие ножа в гърба му.

Без да поглежда нагоре, мъжът се отдръпна встрани, балата падна на земята до него и се разпиля в облак от прахоляк и слама. В същия миг той вдигна ръце и отби нападението на Симон. Лекарят усети как силни пръсти хващат китките му като скоби. С болезнено изпъшкване той пусна ножа. После мъжът заби коляно в долната част на корема му, Симон се сгъна надве и рухна на пода. Причерня му пред очите.

Ослепен от болка, той запълзя и отчаяно затърси ножа си. Някой стъпи с ботуш върху дясната му ръка и натисна, в началото леко, а после все по-здраво. Нещо в китката му изпука. Симон усети, че въздухът не му достига. Изведнъж болката утихна. Човекът, когото виждаше като в мъгла, бе свалил крак от ръката му.

– Ако още веднъж съблазниш дъщеря ми, ще ти счупя ръцете и ще те вържа на дибата. Разбра ли ме?

Симон се хвана за корема и изпълзя от опасната зона.

– Не съм я... съблазнил – изохка той. – Не е каквото си мислите. Ние... ние се обичаме.

До него достигна сух смях.

– Плюя на това! Тя е дъщеря на палач. Забрави ли го? Тя не знае какво е чест! Искаш да продължиш да я правиш за посмешище само защото не можеш да се въздържаш?

Якоб Куизъл застана над Симон и го преобърна по гръб с ботуша си, за да може да го гледа право в очите.

– Радвай се, че не те кастрирах веднага – изръмжа той. – Това би спестило на теб и на някои момичета в града доста неприятности!

– Татко, остави го на мира! – долетя откъм тавана гласът на Магдалена.

Тя се бе събудила от борбата и гледаше надолу сънена и със слама в косата.

– Ако изобщо някой е съблазнявал някого, истината е, че аз съблазних Симон, а не обратното. А и какво значение има, щом така или инак ми липсва благочестие.

Палачът погледна нагоре и я заплаши с юмрук.

– Не съм те учил да четеш и пишеш, за да увиснеш с дете на шията и да те изхвърлят опозорена от града. Ще съм принуден да нахлузя маската на позора на собствената си дъщеря!

– Аз... аз мога да се грижа за Магдалена – обади се Симон, който все още се държеше за слабините. – Можем да отидем в друг град и там...

Нов удар го уцели по незащитената страна в областта на бъбреците. Симон отново се сгърчи от болка.

– Никъде няма да ходите, по дяволите! От просия ли ще живеете, или какво? Магдалена ще се омъжи за братовчед ми в Щайнгаден. Вече е уговорено. А сега слизай!

Якоб Куизъл разтърси стълбата. Лицето на Магдалена побледня.

– За кого трябва да се омъжа? – попита тя глухо.

– За Ханс Куизъл от Щайнгаден, добра партия е – избоботи палачът. – Говорих с него преди няколко седмици за това.

– И ми го казваш просто така, между другото?

– Все някога щях да ти кажа.

Нова бала слама полетя към палача и го уцели по главата. Той се олюля и едва се задържа на нозете си. Този път не го очакваше. Въпреки болката, Симон се подсмихна. Магдалена бе наследила бързината на баща си.

– Няма да се омъжа за никого – извика тя отгоре. – А още по-малко за дебелия Ханс от Щайнгаден. Устата му мирише и вече няма зъби! Ще остана при Симон, ако искаш да знаеш!

– Твърдоглаво момиче – изръмжа палачът.

Но поне се бе отказал от намерението да заведе насила дъщеря си у дома. Той се отправи към изхода. Когато отвори вратата на плевника, утринното слънце нахлу вътре. За миг палачът се задържа на прага.

– Намерили са Йоханес Щрасер мъртъв в един плевник в Алтенщат – промърмори той. – Момчето има същия знак. Научих го от слугинята в странноприемницата на Щрасер. Сега отивам да го огледам. Ако искаш, можеш да дойдеш, Симон.

След това той излезе навън в студеното утро. Симон се поколеба за миг. Хвърли поглед към Магдалена, но тя хлипаше, заровила лице в сеното.

– Ние... ние пак ще си поговорим – прошепна той към нея. След това закуцука след палача.

Дълго време те вървяха в пълно мълчание. Минаха покрай пристана, където първите салове вече бяха отплавали и поеха наляво, за да излязат на пътя за Алтенщат. И двамата умишлено избягваха пътя през града. Искаха да бъдат сами. Тук, на тясната утъпкана пътека, която се виеше под градската стена, не се виждаше жива душа.

Едва сега Симон се реши да проговори. Беше мислил дълго и подбираше думите си внимателно:

– Съжалявам – изрече той с усилие. – Но наистина обичам дъщеря ви. И наистина мога да се грижа за нея. Следвал съм, макар и не до края. Парите не ми стигнаха. Но знам достатъчно, за да се издържам като пътуващ лекар. С всичко онова, което знае дъщеря ви...

Палачът спря и се загледа в долината, която се откриваше пред тях. Горите се простираха до хоризонта.

– Знаеш ли какво означава там, в широкия свят, да припечелваш всеки ден за хляба си? – прекъсна го той, без да отмества поглед от гледката.

– Пътувах с баща ми – отвърна Симон.

– Той се е грижил за теб и затова трябва да си му вечно благодарен – каза палачът. – Сега ти ще трябва да се грижиш за жена си и децата си. Ще скиташ от панаир на панаир. Шарлатанин, който продава евтините си тинктури като кисела бира, замерян с гнило зеле, подиграван от селяните, които нищо не разбират от твоите лечебни умения. Учените лекари в градовете ще се погрижат да те изхвърлят, щом стъпиш в града. Децата ти ще умират от глад. Това ли искаш?

– Но с баща ми винаги сме имали препитание.

Палачът се изплю.

– Беше война – продължи той. – По време на война винаги има работа. Да се режат крайници, да се заливат рани с олио, да се извличат мъртвите и да се посипват с вар. Сега вече няма война. Няма войска, с която да пътуваш. И аз благодаря на бога за това!

Палачът отново се раздвижи. Симон го последва на няколко крачки разстояние.

– Майстор Куизъл – попита той след няколко минути мълчание, – може ли да ви задам един въпрос?

Якоб продължи напред.

– Какво искаш? – каза той, без да се обръща.

– Чух, че невинаги сте били в Шонгау. Напуснали сте този град, когато сте били на моята възраст. Защо? И защо сте се върнали?

Палачът отново спря. Почти бяха заобиколили града. Пред тях се показа пътят за Алтенщат. Виждаше се само една волска каруца, която едва пълзеше. Зад нея до хоризонта се простираха гори. Якоб Куизъл продължаваше да мълчи и Симон реши, че няма да получи отговор. Най-после палачът заговори:

– Не исках професия, която ме принуждава да убивам – каза той.

– И какво правихте?

Якоб Куизъл се засмя тихо.

– Убивах. Безразборно, безцелно. Мъже, жени, деца. Беше някакво безумие.

– Били сте наемник? – попита Симон внимателно.

Палачът отново мълча дълго, преди да отговори.

– Бях се присъединил към армията на Тили – мошеници, скитащи разбойници, но и честни мъже и авантюристи. Такъв, какъвто бях и аз.

– Веднъж казахте, че сте били в Магдебург – продължи да пита Симон.

По тялото на палача премина лека тръпка. Дори тук, в Шонгау, бяха достигнали ужасяващите слухове за падането на града далеч на север. Католическата армия под предводителството на фелдмаршал Тили бе изравнила града със земята. Малцина от жителите му бяха оцелели в клането. Симон бе чувал, че наемните  войници клали деца като агнета, изнасилвали жени и след това ги приковавали към вратите на къщите като Спасителя. Дори половината от тези истории да бяха измислени, останалото бе достатъчно, за да накара жителите на Шонгау да изричат благодарствени молитви, че градът им е бил пощаден от такова клане.

Якоб Куизъл бе продължил по пътя за Алтенщат. С бързи крачки Симон го настигна. Той усети, че бе прекалил.

– Защо се върнахте? – попита той след известно мълчание.

– Защото има нужда от палач – промърмори Якоб Куизъл. – Иначе всичко ще отиде по дяволите. Ако да се убива е необходимо, то поне да е както трябва, според закона и правото. Затова се прибрах в Шонгау, за да има ред. А сега млъкни, трябва да помисля.

– Ще си помислите ли още веднъж за Магдалена? – предприе последен опит Симон.

Палачът го изгледа гневно. После закрачи с такова темпо, че на Симон му бе трудно да го следва.

След близо половин час бърз ход те стигнаха първите къщи на Алтенщат. От няколкото оскъдни фрази, които Куизъл изрече в това време, Симон разбра, че Йоханес Щрасер е бил намерен мъртъв в плевника на пастрока си. Йозефа, слугиня в кръчмата, го бе открила сред балите сено. Веднага след като казала на Щрасер, тя изтичала до палача в Шонгау, за да вземе от билето на Свети Йоан[21]. Сплетено на венец, то трябваше да помогне да бъдат прогонени злите сили. Слугинята бе убедена, че дяволът е отнесъл момчето. Палачът бе дал билката на Йозефа, бе чул историята ѝ и малко след това сам бе тръгнал, не без пътьом да напердаши добре любовника на дъщеря си. На разсъмване той просто бе тръгнал по следите им и без големи затруднения бе открил плевника.

Сега двамата стояха пред странноприемницата в Алтенщат, който Симон бе посетил няколко дни по-рано. Не бяха сами. Група шушукащи селяни и колари от околността се бе събрала пред странноприемницата около една носилка, стъкмена по необходимост от няколко дъски. Някои от жените държаха молитвени броеници. Две слугини бяха коленичили до горната част на носилката и се молеха, телата им се полюшваха напред назад. Симон различи и местния свещеник. Молитви на латински долитаха до тях. Когато жителите на Алтенщат забелязаха палача, някои се прекръстиха. Свещеникът прекъсна молитвите си и ги загледа враждебно.

– Какво прави тук палачът на Шонгау? – попита той неприязнено. – Тук няма работа за теб. Дяволът вече я свърши!

Якоб Куизъл изобщо не се смути.

– Чух, че имало нещастен случай. Може би ще ми се удаде да помогна.

Свещеникът поклати глава.

– Казах ти, че вече нищо не може да помогне. Момчето е мъртво. Дяволът го прибра и го жигоса със знака си.

– Пуснете палача! – прозвуча сега гласът на съдържателя на странноприемницата. Симон го разпозна сред селяните, които стояха около носилката.

– Пуснете го да види какво е направила тази вещица с момчето ми! И нека ѝ приготви бавна смърт! – Лицето на съдържателя беше бяло като вар, очите му горяха от ненавист, докато сновяха между палача и мъртвия му син.

Якоб Куизъл се приближи до носилката. Симон го последва. Закованите една за друга дъски бяха застлани с елови клонки. Но уханието на смола не можеше да прикрие тежката миризма, която идваше от трупа. По тялото на Йоханес Щрасер вече имаше черни петна. Мухи жужаха по лицето му. Отворените очи гледаха разширени от ужас към небето. Под брадичката имаше дълбок разрез, който стигаше почти от едното ухо до другото. Засъхнала кръв лепнеше по ризата на момчето. Тук също се тълпяха мухи.

Симон неволно потръпна. Кой можеше да извърши подобно нещо? Момчето бе на не повече от дванадесет години. Може би най-големият му грях досега бе да открадне от пастрока си къшей хляб или стомна мляко. А сега лежеше тук блед и студен, сполетян от кървавия край на краткия си нещастен живот. Никога не го бяха обичали, само го търпяха, прокажен и след смъртта. И сега нямаше никой, който да плаче истински за него. С присвити устни съдържателят Щрасер стоеше до носилката, гневен, изпълнен с ненавист към убиеца, но не и съкрушен от тъга.

Палачът внимателно обърна момчето на Щрасер настрани. Под лопатките се виждаше виолетовият знак, размазан, но все още добре видим – кръг, от чийто долен край се подаваше кръст.

– Знакът на дявола – прошепна свещеникът и се прекръсти. После започна да мълви "Отче наш".

– Pater noster, qui estin caelis, sanctificetur Nomen Tuum...[22]

– Къде го намерихте? – попита Якоб Куизъл, без да отмества поглед от тялото.

– В плевника, най-отзад, скрит под няколко бали слама.

Симон се огледа. Човекът, който отговори, беше Франц Щрасер. Изпълнен с омраза, съдържателят погледна към онова, което доскоро бе неговото осиновено дете.

– Трябва да е лежал там през цялото време. Йозефа погледна днес сутринта, защото много смърдеше. Мислеше, че там има мъртво животно. Но после се оказа Йоханес – промърмори той.

Симон потрепери. Разрезът беше същият като при малкия Антон Крац преди няколко дни. Петер Гример, Антон Крац, Йоханес Щрасер... Какво ставаше със Софи и Клара? Дали Дявола не бе хванал и тях?

Палачът се наведе и започна да оглежда трупа. Прокара ръка по раната, провери за допълнителни наранявания. Когато не намери нищо, подуши трупа.

– Максимум три дни, не повече – каза той. – Който го е убил, си разбира от занаята. Чист разрез на гръкляна.

Свещеникът го изгледа злобно.

– Достатъчно, Куизъл! – излая той. – Можеш да си вървиш. Това тук е задача на църквата. По-добре се погрижи за тази вещица при вас, тази Щехлин! Тя е отговорна за всичко това!

Съдържателят Щрасер кимна.

– Йоханес често ходеше при нея. Заедно с другите сираци и онази, червенокосата Софи. Тя го омагьоса, а сега дяволът отнема душите на малките дечица!

От всички страни се понесоха молитви, хората си зашепнаха. Щрасер стана по-смел.

– Кажи на височайшите особи в града, че ако не се справят скоро с вещицата, тогава ние ще я докопаме! – извика той на палача. Лицето му бе почервеняло от гняв. Няколко селяни шумно изразиха одобрението си. Той продължи:

– Ще я обесим на най-високия фронтон и ще запалим огън под нея. Тогава ще видим кой още ѝ е съучастник!

Свещеникът кимна бавно.

– Той е прав. Не можем да гледаме как нашите деца едно след друго стават жертви на дявола и да не се опитаме да го спрем. Вещиците трябва да изгорят.

– Вещиците? – попита Симон.

Свещеникът сви рамене.

– Очевидно е, че това не може да е дело само на една-единствена вещица. Дяволът си има свита. Освен това... – Той вдигна пръст, сякаш изричаше неопровержимо доказателство в логическата верига от аргументи. – Щехлин е в тъмницата, нали? Значи трябва да е някой друг. Скоро е Валпургиевата нощ! Вероятно любовниците на сатаната още отсега танцуват нощем в гората с нечестивия и го целуват отзад. После потеглят за града, голи и опиянени, за да пият кръвта на невинни дечица.

– Сам не вярвате на това, нали? – подхвърли Симон малко неуверено. – Това са просто страховити истории. Нищо повече.

– Щехлин е имала у дома си мазило за летене и вещерска слюнка – извика един селянин отзад. – Това ми разказа Берхтхолт. Той е присъствал на мъченията. Сега се е омагьосала сама да изпадне в безсъзнание, за да не предаде съучастниците си. А за Валпургиевата нощ ще вземат още деца!

Франц Щрасер кимна одобрително.

– Йоханес често ходеше в гората. Може би там са го примамили. Той все разправяше за някакво скривалище.

– Скривалище? – попита Якоб Куизъл.

През цялото време палачът бе продължил да изучава трупа. Бе огледал обстойно дори изцапаните с кръв коси и нокти. Погледна и знака още веднъж. Едва сега сякаш прояви интерес към разговора.

– Какво скривалище?

Франц Щрасер сви рамене.

– Вече разказах за това на лекаря – промърмори той. – Някъде в гората. Трябва да е пещера или нещо подобно. Винаги се връщаше мърляв оттам.

Палачът още веднъж погледна вкочанените пръсти на момчето.

– Какво имаш предвид под мърляв? – попита той.

– Ами омазан с глина. Сякаш е пълзял някъде...

Якоб Куизъл затвори очи.

– По дяволите! Какъв съм глупак! – измърмори той. – Толкова е ясно, а аз не съм го видял.

– Какво... какво има? – прошепна Симон, който стоеше до него и единствен бе чул ругатните на палача. – Какво не сте видели?

Якоб Куизъл хвана лекаря за ръката и го издърпа от тълпата.

– Не съм много сигурен още – каза той. – Но мисля, че сега знам къде се намира скривалището на децата.

– Къде?

Сърцето на Симон заби учестено.

– Първо трябва да проверим нещо. Но ще трябва да изчакаме нощта – прошепна палачът. След миг той вече крачеше по пътя за Шонгау.

– Кажи на височайшите господа да не наблюдават безучастно. Вещицата трябва да изгори! – извика след тях Франц Щрасер.

– А червенокосата Софи сами ще я потърсим в гората. С божията помощ ще намерим скривалището и ще го опушим това гнездо на вещици!

Чуха се одобрителни възгласи. Над тях се извиси тънкият глас на свещеника, който припяваше на латински. Думите достигаха откъслечно до тях.

– Dies irae, dies ilia. Solvet saeclum in favilla...[23]

* * *

Симон си прехапа устните. Дните на гняв наистина наближаваха.

Съдебният секретар Йохан Лехнер посипа с пясък написаното току-що и нави пергамента. Направи знак на стража да отвори вратата на малката стая. Стана и се обърна отново към предводителя на аугсбургците.

– Ако казвате истината, няма от какво да се страхувате. Сбиването не ни интересува... поне засега – добави той. – Искаме да знаем само кой подпали склада.

Мартин Хюбер кимна, без да го поглежда. Главата му клюмаше над масата. Кожата му беше повехнала и бледа. Една нощ сам в карцера и мисълта за възможните мъчения бяха достатъчни да превърнат високомерния предводител в печална гледка.

Йохан Лехнер се усмихна. Ако в следващите дни наистина дойдат пратеници на Фугер да настояват за освобождаването на техния предводител, щяха да срещнат един каещ се грешник. Лехнер великодушно щеше да нареди да го освободят. Възможно бе Мартин Хюбер да прекара известно време и в тъмницата в Аугсбург. За да си плати за срама, причинен на неговите покровители. Лехнер бе сигурен, че следващия път аугсбургските търговци щяха да се държат значително по-смирено.

Мартин Хюбер общо взето бе признал това, което вчера бе намекнал. Преди две седмици неколцина от неговите хора се замесили в сбиване в странноприемница "Звездата", при което Иозеф Гример така пребил един от тях, че се наложило да го откарат в болница. Заедно с другарите си във вторник вечерта те се промъкнали до пристана, за да си го върнат на шонгауци. Но едва стигнали склада, когато той пламнал. Мартин Хюбер забелязал, че оттам избягали няколко мъже, които му заприличали на войници. Но били твърде далече, за да ги види по-добре. Стигнало се до бой, но само защото шонгауците ги заподозрели в палеж.

– Кой, мислиш, е запалил складовете? – попита Лехнер още веднъж, застанал пред вратата.

Мартин Хюбер вдигна рамене.

– Бяха чужди войници, не бяха тукашни. Това е сигурно.

– Странно, че никой от шонгауските пазачи не ги е видял. Само вие, аугсбургци – продължи Лехнер.

Предводителят отново започна да се вайка.

– Света Дево! Вече ви казах, вашите хора бяха заети с гасенето. Освен това в този пушек едва ли са можели да различат нещо!

Иохан Лехнер го погледна внимателно.

– Бог да ти е на помощ, ако лъжеш – измърмори той. – Ще те обеся и пет пари не давам дали си коларят на Фугерови, или на самия император.

Той се обърна да си върви.

– Дайте на пленника топла супа и къшей хляб, за бога! – извика той на стража, докато слизаше по стълбите на Баленхаус. – Не сме чудовища!

Зад него вратата към карцера се затвори със скърцане. Иохан Лехнер се спря още веднъж и погледна отгоре огромното търговско хале. Въпреки потъмнелите греди и излющената боя то все още бе гордостта на Шонгау. Бали вълна, топове платно и най-фини подправки бяха натрупани до тавана. Мирис на карамфил се носеше из въздуха. Кой би имал интерес да превърне това богатство в дим? Ако наистина са били наемници, то тогава имаха поръчител. Но кой? Някой от Шонгау? Непознат? Или хора от Аугсбург? Или наистина е бил дяволът? Секретарят смръщи чело. Изглежда, пропускаше нещо. Нямаше да си го прости. Той беше перфекционист.

– Господине! Стражът Андреас от тъмницата ме изпраща.

Йохан Лехнер погледна надолу, където току-що бе влетял през вратата един младеж с дървени чехли и износена ленена риза. Беше останал без дъх, очите му блестяха.

– Стражът Андреас? – попита с любопитство Йохан Лехнер.

– Какво иска?

– Казва, че Щехлин се е събудила, вие и пищи като десет фурии! – Момчето стоеше на най-долното стъпало. Нямаше четиринадесет години. Гледаше в очакване съдебния секретар.

– Скоро ли ще я изгорите, господине?

Йохан Лехнер го изгледа със задоволство.

– Ще видим – каза той, докато слагаше няколко кройцера в ръката на момчето. – Намери веднага лекаря, за да провери състоянието на Щехлин.

Момчето отново хукна навън, но той го спря още веднъж.

– Доведи ми стария лекар, не младия! Разбра ли?

Момчето кимна.

– Младият е твърде... – Йохан Лехнер се поколеба, после се усмихна. – Е, всички искаме да видим най-после как гори вещицата, нали?

Момчето кимна. В очите му гореше огън, който леко плашеше Лехнер.

* * *

Отмерен звук, сякаш някой удря чукчето на вратата, бе събудил Марта Щехлин. Когато отвори очи, тя разбра, че чукът блъска в главата ѝ. Дясната ѝ ръка пулсираше от болка, каквато не бе изпитвала досега. Погледна надолу и видя безформен синьо-черен мехур. Трябваше ѝ малко време, за да разбере, че този мехур бе ръката ѝ. Палачът бе свършил доста работа с менгемето. Пръстите и китката ѝ бяха отекли и изглеждаха почти двойно по-големи.

Тя си спомняше бегло, че бе изпила на малки глътки отварата, която ѝ бе дал Якоб Куизъл. Бе горчива на вкус и Марта можеше да си представи какво съдържа. Тя бе акушерка и познаваше действието на билки като татул, аконит и мандрагора. В малки количества тя често ги прилагаше, за да притъпи болките на родилките. Никой не биваше да знае за това. Тези растения продължаваха да се считат за магически билки.

Отварата, която ѝ бе дал палачът, беше толкова силна, че тя си спомняше неясно последвалите събития. Бяха я измъчвали, но съдебният секретар, свидетелите и палачът бяха странно далечни. Гласовете им звучаха като ехо. Тя не усещаше болка, само приятна топлина в ръката си, после дойде тъмнината. Но кънтящите удари в слепоочията я бяха изтръгнали от блажения свят отвъд страха и страданията. Болката нахлуваше в нея като вода в празна купа. Изпълваше я изцяло. Тя започна да крещи и да блъска със здравата ръка по решетката.

– Е, вещице, усещаш ли вече огъня? – извика салджията Георг Риг от съседната килия.

Той и пазачът на пристана все още бяха затворени до нея. Виковете на Щехлин бяха внесли разнообразие в скучното им ежедневие.

– Оправи се с магия, ако можеш. Или дяволът те е изоставил в беда? – подиграваше се Георг Риг.

Затворникът до него го хвана за рамото.

– Недей, Георг! – упрекна го той. – Жената крещи от болка. По-добре да извикаме стражите.

Това обаче не бе необходимо. Салджията тъкмо се канеше да започне нова тирада, когато стражът Андреас отвори вратата на тъмницата. Виковете го бяха събудили от дрямката му. Когато видя Щехлин да блъска по решетката, той веднага излезе. Плачът и писъците ѝ го преследваха чак до улицата.

* * *

Половин час по-късно свидетелите Берхтхолт, Аугустин и Шрефогъл бяха призовани в тъмницата. Там ги очакваха съдебният секретар Йохан Лехнер и лекарят.

Старият Фронвизер се стараеше да се покаже покорен слуга на града. Той стоеше плътно приведен над акушерката и завиваше мокра кърпа около отеклата ѝ ръка. Кърпата беше изцапана и миришеше така, сякаш преди това е покривала други части на тялото.

– Е? – попита съдебният секретар, докато наблюдаваше хълцащата акушерка с безпристрастен интерес, сякаш бе рядко осакатено насекомо. Писъците на жената бяха преминали в непрестанни ридания, наподобяващи детски плач.

– Просто хематом, нищо друго – каза Бонифаций Фронвизер и завърза кърпата на възел. – Палецът и средният пръст вероятно са счупени. Направих ѝ компрес от арника и дъбова кора. От това отокът ще спадне.

– Искам да знам дали може да бъде разпитвана? – попита Йохан Лехнер.

Лекарят кимна раболепно, докато прибираше торбичката си с мехлеми, ръждиви ножове и едно разпятие.

– При последващи мъчения бих използвал другата ръка, иначе има опасност пак да изпадне в безсъзнание.

– Благодаря ти за усилията – каза Лехнер и сложи в ръката на Бонифаций Фронвизер цял гулден. – Можеш да си тръгнеш, но остани наблизо. Ще те повикаме, ако имаме нужда от теб.

Лекарят се сбогува с многократни поклони и напусна тъмницата. Когато излезе на улицата, той поклати глава. Никога не бе разбирал защо трябваше да лекува хората, подложени на разпит с мъчения. Горките грешници почти винаги свършваха на кладата или на дибата. Акушерката така или иначе щеше да умре, ако и синът му Симон да бе убеден в невинността ѝ. Е, сега поне Бонифаций Фронвизер бе спечелил от нея. Кой знае, можеше отново да го повикат...

Доволен, той напипа гулдена в джоба и тръгна към пазарния площад да си вземе топъл месен пай. Лечението му бе отворило апетита.

Свидетелите и съдебният секретар вече бяха по местата си в килията за разпит. Те очакваха палача, който трябваше да свали долу акушерката и да я принуди да говори. Йохан Лехнер бе поръчал за всички вино, хляб и студено печено месо, тъй като днес разпитът можеше да продължи по-дълго. Лехнер смяташе Щехлин за твърдоглава. Разполагаха с не повече от два дни, преди да пристигне наместникът на курфюрста със свитата си и да легне на гърба на града. Дотогава акушерката щеше да е признала. Лехнер беше сигурен.

Палачът обаче се бавеше, а без него не можеха да започнат. Съдебният секретар барабанеше с пръсти по плота на масата.

– Куизъл е уведомен, нали? – попита той един от стражите. Онзи кимна.

– Може би пак е пиян – изграчи свидетелят Берхтхолт, който от своя страна изглеждаше така, сякаш не го бяха извикали от пекарната, а от някоя от странноприемниците до пазарния площад. Дрехата му беше на петна от брашно и бира, косите му висяха на кичури, миришеше на празна бъчва. Той жадно изпи своята чаша вино и си наля отново.

– Въздържайте се – предупреди го Якоб Шрефогъл. – Това все пак не е приятелско събиране в кръчмата, а разпит.

Той тайно се надяваше, че палачът може да се е укрил и разпитът няма да се състои. Но си даваше сметка, че това е малко вероятно. В такъв случай Якоб Куизъл просто щеше да загуби службата си и след няколко дни на неговото място щеше да стои палачът на Аугсбург или на Щайнгаден. Но отлагането, макар и с ден-два, може би щеше да е достатъчно, за да разкрият истинския убиец или убийци. Якоб Шрефогъл вече бе убеден, че Щехлин е невинна.

Свидетелят Георг Аугустин отпиваше от чашата е вино и оправяше дантелената си яка.

– Може би палачът не знае, че нямаме безкрайно много време. Тези разпити всеки път ми струват маса гулдени. – Погледът му блуждаеше отегчено по инструментите за мъчение. – Нашите колари няма да мръднат от "Звездата", ако не ги подбутваме непрекъснато. А и документите не се уреждат от само себе си. Нека да започваме най-после, за бога!

– Сигурен съм, че вещицата ще признае днес или най-късно утре – успокои го Йохан Лехнер. – После всичко тук ще си тръгне, както си му е редът.

– Както си му е редът? – обади се Якоб Шрефогъл. – Май забравяте, че навън вилнее дяволът, който вече уби три деца. А моята Клара е бог знае къде! ... – Гласът му пресекна, той избърса една сълза от ъгъла на окото си.

– Не се тревожете – успокои го Георг Аугустин. – Щом вещицата умре, дяволът ще излезе от нея и ще изчезне откъдето е дошъл. А вашата Клара ще се появи отново.

– Амин! – измънка Берхтхолт и се оригна високо. Вече беше на третата чаша. Очите му гледаха стъклени в пустотата.

– Всъщност – продължи Георг Аугустин, – ако зависеше от баща ми, щяхме да сме провели този разпит отдавна. Щехлин щеше вече да гори и въпросът щеше да е приключен.

Якоб Шрефогъл добре си спомняше заседанието на Съвета миналия понеделник, когато слепият Аугустин бе напомнил на височайшите господа за големия шонгауски процес срещу вещици преди седемдесет години и бе настоявал за бързо решение. Оттогава бяха изминали пет дни. На Шрефогъл му се струваше цяла вечност.

– Престанете – каза Лехнер на Аугустин-младши. – Сам знаете, че не можехме да продължим по-рано. Ако баща ви беше тук вместо вас, нямаше да се налага да слушаме безсмислици.

Георг Аугустин потръпна от оскърблението. За миг изглеждаше, че ще каже нещо, после посегна към чашата си и отново погледна към инструментите за мъчение.

* * *

Докато височайшите господа се караха долу, палачът се промъкна тихо в килията на Щехлин. Под бдителните погледи на двама стражи той свали веригите на хълцащата акушерка и я подготви:

– Чуй ме, Марта! – прошепна той. – Сега трябва да си силна. Вече съм много близо до истинския виновник. Ще го пипна и ти ще излезеш оттук, бог да ми е на помощ. Но днес отново ще трябва да ти причиня болка. Този път не мога да ти дам отвара. Ще забележат. Разбираш ли ме?

Той леко я разтърси. Акушерката спря да хълца и кимна. Сега лицето на Якоб Куизъл беше много близо до нейното и стражите не можеха да го чуят.

– Само не бива да признаваш, Марта. Ако признаеш, всичко ще свърши.

Той пое в огромните си лапи нейното измъчено, пепеляво на цвят лице.

– Разбра ли ме? – попита той още веднъж. – Не признавай!

Акушерката кимна отново. Той я хвана здраво и двамата поеха по стъпалата надолу към килията за мъчения.

* * *

Когато чуха босите крака на Щехлин да слизат по стълбите, свидетелите веднага обърнаха глави в същата посока. Разговорите замряха. Спектакълът можеше да започва.

Двама стражи сложиха обвиняемата на един стол в средата на помещението и я завързаха с конопени въжета, дебели колкото пръст. Погледът ѝ се луташе изплашен между съветниците и накрая се спря на Якоб Шрефогъл. Дори от мястото си зад масата той можеше да види как трескаво се повдига и отпуска гръдният ѝ кош, като на птица, изплашена до смърт.

– Наложи се да прекъснем – заговори Иохан Лехнер с официален тон, – затова бих искал да започнем отначало. – Той разгъна един пергамент и потопи перото в мастилницата.

– Точка първа – прочете той. – Престъпницата има ли белези на вещица, които могат да служат като доказателство?

Пекарят Берхтхолт облиза устните си, докато стражите измъкваха през главата кафявата власеница на Марта Щехлин.

– За да избегнем споровете, този път аз сам ще проведа огледа – каза Иохан Лехнер.

Той проучи тялото на акушерката сантиметър по сантиметър. Огледа под мишниците, задните части и между бедрата. Марта Щехлин държеше очите си затворени. Дори когато секретарят провери с върха на пръстите срамната ѝ област, от нея не се чу плач. Накрая Лехнер спря.

– Белегът на лопатките ми се струва най-подозрителен. Ще направим пробата. Палачо, иглата!

Якоб Куизъл му подаде дълга колкото пръст игла. Без да се колебае, секретарят заби иглата дълбоко в лопатките. Марта Щехлин изкрещя така силно, че Якоб Куизъл потръпна. Но началото бе сложено и той не можеше да направи нищо.

Йохан Лехнер загледа с интерес убоденото място. Накрая се усмихна доволен.

– Точно както предполагах – каза той и се върна на мястото си зад писалището. Започна да пише, като си диктуваше на глас, за да го чуят другите: "Престъпницата бе съблечена. Убодена бе лично от мен с игла. От прободеното място не потече кръв...".

– Но това не е доказателство – прекъсна го Якоб Шрефогъл .

– Всяко дете знае, че по лопатките почти не тече кръв! Освен това...

– Свидетел Шрефогъл – прекъсна го Лехнер, – направи ли ви впечатление, че този белег се намира на мястото, на което децата носеха своите знаци, и че този белег, ако не и същият, то поне изглежда сходен?

Якоб Шрефогъл поклати глава.

– Родилно петно, нищо повече. Наместникът на курфюрста няма да ви прости това никога!

– Е, ние не сме стигнали до края – каза Лехнер. – Палачо, менгемето. Този път ще пробваме с другата ръка.

* * *

Виковете на Марта Щехлин се разнесоха през малкото прозорче на тъмницата из улиците на града. Който беше наблизо, спираше за миг работата си, прекръстваше се или казваше "Аве Мария". После отново продължаваше по пътя си.

Гражданите бяха сигурни, че вещицата получава своето заслужено наказание. Тя все още упорстваше, но скоро щеше да признае своите деяния пред почитаемите свидетели и тогава щеше да се сложи край. Щеше да признае кръвното си родство с дявола и дивите оргии с него, как заедно са пили кръвта на невинните деца и как са ги жигосали със знака на дявола. Щеше да разкаже за разюзданите танци, как е целувала нечестивия отзад и как е изпълнявала волята му. Щеше да разкаже за другите вещици, които са летели с нея на метлите си, намазани с онзи вонящ мехлем, който вещиците са втривали в срамните си части. Разюздани похотливи жени, ето какви бяха те! ... При тези мисли устата на порядъчните граждани се пълнеше със слюнка. А жените се губеха в догадки кои може да са останалите вещици: съседката с лошия поглед, просякинята на Мюнцщрасе, слугинята, която се качваше след примерния съпруг.

Бонифаций Фронвизер ядеше топъл месен пай на една от сергиите на пазарния площад, когато до него долетяха крясъците на Щехлин. Внезапно месото му се стори старо и противно. Той хвърли остатъка на кучетата, които играеха наблизо, и тръгна към къщи.

* * *

Демонът се бе вселил в Клара и не ѝ даваше миг покой. Момичето се мяташе върху рогозката ту на една страна, ту на друга. Студена пот бе избила на челото ѝ, лицето ѝ бе восъчно бледо като на кукла. Клара бълнуваше и понякога викаше така силно, че Софи трябваше да ѝ запуши устата. Точно сега Дявола явно бе много близо до нея.

– Той ще ме хване. Не! Махай се! Адски нокти... сърцето от тялото... така боли, така боли...

Софи натисна нежно своята малка приятелка отново към постелята и избърса с мокра кърпа челото ѝ. Треската не я пускаше, напротив, беше се усилила. Клара гореше като малка печка. Отварата, която Софи ѝ бе дала, бе помогнала само временно.

Бяха изминали три нощи и четири дни, откак Софи бдеше тук. Излизаше рядко навън, за да набере плодове и билки или за да открадне нещо за храна от съседните имоти. Вчера бе хванала кокошка, заколи я и през нощта свари супа за Клара. Беше я страх обаче, че ще видят огъня, и скоро пак запълзя навътре. Предчувствието не я бе излъгало. През нощта чу стъпки. Бяха минали съвсем близо до скривалището им и пак се отдалечиха.

Веднъж отиде на пристана и помоли едно момче да съобщи на съветника Шрефогъл, че осиновената му дъщеря е добре. Първоначално бе сметнала това за добра идея. Но когато лекарят тръгна да я търси в гората, тя се прокле за глупостта си. Още повече че Дявола се появи от нищото. Тя скочи бързо в един дол, обрасъл в храсти, а мъжът с ръка на мъртвец мина покрай нея, преследвайки лекаря. И досега не знаеше дали младият лекар е успял да се измъкне. Знаеше само, че мъжете са плътно по петите им.

Много пъти през последната нощ се бе питала дали не е по-добре да отиде в града и да разкаже всичко. Може би на лекаря, ако още беше жив, или на палача. И двамата, изглежда, бяха на нейна страна. Можеше да разкаже всичко и Клара щеше да бъде спасена. Може би само щяха да вържат акушерката на позорния стълб и да наложат глоба на настойниците им за това, че осиновените им деца се бяха впуснали в неща, които не бяха тяхна работа. Може би щеше да има порция пердах, нищо друго. Може би всичко щеше да се оправи.

Но тя имаше дарбата да предусеща събитията, дарба, която я отличаваше от другите деца и я бе направило техен водач. В момента усетът ѝ подсказваше, че нямаше да им повярват, че нещата бяха отишли твърде далеч и нямаше връщане назад.

До нея Клара отново викаше в съня си. Софи прехапа устните си. Сълзи се стичаха по изцапаното ѝ с глина лице. Тя не намираше изход.

Изведнъж отдалеч се чуха викове. Смях и крясъци, които стигаха чак до скривалището им. Софи целуна Клара по челото и тръгна натам, откъдето можеше да огледа гората.

Сред дърветата притичваха сенки. Свечеряваше се и в началото тя не различи добре фигурите. Малко след това се чу кучешки лай. Софи се издърпа предпазливо още няколко сантиметра нагоре. Сега разпозна мъжете, бяха селяни от Алтенщат. Сред тях беше и Франц Щрасер, бащата на Йоханес. Той водеше на каишка голямо куче, което го теглеше по посока на скривалището им. Софи бързо се наведе и запълзя натам, където не можеха да я видят. Гласовете на мъжете долитаха странно приглушени, като от края на дълъг тунел.

– Нека да спрем, Франц! – извика един от мъжете. – Търсихме целия ден. Скоро ще се мръкне. Мъжете са уморени и гладни, искат да си ходят вкъщи. Утре ще продължим да търсим това скривалище.

– Почакайте малко! – извика Франц Щрасер. – Кучето надушва нещо!

– Какво ще надуши? – засмя се другият. – Вещицата? Надушва кучката на Сеп Шпанер. Тя е разгонена. Не виждаш ли как го привлича?

– Глупак такъв! Това е нещо друго. Виж, пощурява!

Гласовете се бяха приближили. Софи затаи дъх. Сега бяха точно над нея. Кучето залая яростно.

– Тук трябва да има нещо – промърмори Щрасер. – Нека да претърсим това място. После ще си вървим.

– Добре, само това място. Кучето наистина е пощуряло.

Софи чу недоволни викове и ропот. Другите селяни губеха търпение. Над нея се разнесоха стъпки, някой ходеше по чакъла напред-назад. Кучето се давеше от лай, явно така опъваше повода, че щеше да се удуши.

В този момент Клара започна да вика. Беше продължителен вопъл, изпълнен с ужас. Сенките отново бяха връхлетели от мрака и протягаха към нея хищните си лапи с дълги нокти. Веднага щом чу виковете, Софи се втурна към Клара и запуши устата ѝ с ръка. Но беше твърде късно.

– Чу ли това? – попита възбудено Щрасер.

– Кое? Кучето ти се дави от лай. Нищо друго не чувам.

– По дяволите, псе проклето! Млъкни най-после!

Чу се ритник, последван от скимтене. Кучето най-накрая се успокои.

– Някой извика. Беше дете.

– Глупости! Кучето виеше. Дяволът ти е стъпил на ухото!

Смях. Виковете на другите отслабваха.

– По дяволите! Сигурен съм, че беше дете.

Под силните ръце на Софи Клара се мяташе насам-натам. Софи все още държеше устата ѝ, въпреки че се боеше да не задуши момичето. Клара не биваше да вика сега. Не сега.

Внезапно отгоре се чу уплашено пъхтене.

– Виж кучето! – извика Франц Щрасер. – Започва да копае. Там има нещо!

– Така е, копае. Какво ли...?

Гласът на другия мъж премина в силен смях.

– Кокал, проклет кокал изрови! Хаха, това сигурно е кокал от дявола!

Франц Щрасер започна да проклина:

– Глупаво псе! Какво правиш? Остави това, ще те убия!

Отново се чуха ритници и скимтене. След това стъпките се отдалечиха. Скоро вече не се чуваше нищо. Въпреки това ръката на Софи все още стискаше устата на Клара. Държеше нежната главица като в менгеме. Болното момиче сякаш бе почнало да посинява. Накрая Софи я пусна. Клара вдиша няколко пъти трескаво като спасен удавник, след това дишането ѝ стана равномерно. Сенките се бяха оттеглили. Тя се отпусна в спокоен сън.

Софи седеше до нея и плачеше без глас. Едва не бе убила приятелката си. Беше вещица, хората имаха право. Бог щеше да я накаже за всичко.

* * *

Докато разпитваха Щехлин, Симон седеше в дома на палача и вареше кафе. В една малка торбичка на колана си той винаги носеше шепа от чуждоземните зърна. Сега ги бе смлял в хаванчето за билки на палача и бе сложил съд с вода на огнището. Когато водата завря, той сложи с една лъжица малко от черния прах в съда и разбърка. В дома веднага се разнесе ободряващ аромат. Симон задържа носа си над тенджерата и вдиша. Уханието проясни и освежи главата му. Накрая той изсипа напитката в една чаша. Докато чакаше да изстине, мислеше за изминалите часове.

След краткото им пребиваване в Алтенщат той бе придружил Якоб Куизъл до дома му, но палачът така и не обясни какво бе имал предвид с онези загадъчни думи в края на посещението у Щрасер. Каза само, че Симон трябва да е готов през нощта и че може би са близо до отговора на загадката. При това обикновено мрачният палач се бе усмихнал. За първи път от много дни насам Симон имаше чувството, че Якоб Куизъл е доволен от себе си.

За жалост щастието им бе кратко. Когато стигнаха до дома на палача, пред вратата вече ги очакваха двама стражи. Те бяха изпратени да съобщят на Якоб Куизъл, че Щехлин отново е готова за разпит.

Лицето на палача за миг стана пепеляво.

– Вече? – промърмори той. Влезе вкъщи и след малко се върна с необходимите принадлежности. После дръпна Симон встрани и му прошепна на ухото: – Сега можем само да се надяваме, че Марта ще устои. За всеки случай бъди у дома около дванадесет часа през нощта.

След това тръгна след стражите нагоре към града, нарамил торбата, пълна с уреди за чупене на пръсти и крака, въжета за връзване и серни клечки, които се вкарваха под ноктите и се запалваха. Палачът вървеше бавно, но по някое време изчезна зад Речната врата.

Симон продължаваше да стърчи пред вратата и да се взира към градската врата, когато Ана-Мария Куизъл се появи на прага и го покани у дома. Тя му наля чаша вино, погали го по главата и отиде с двете малки деца до пазара да купи хляб. Животът продължаваше, независимо че три момчета бяха мъртви, а една навярно невинна жена в този момент понасяше неописуеми болки.

Симон се оттегли с парещата напитка в съседната стая на къщата и се зае да разлиства напосоки книгите. Но не можеше да се концентрира истински. Буквите се размиваха пред очите му. Той вдигна поглед почти с благодарност, когато скърцането на вратата извести за посещение. Магдалена стоеше там с подуто от плач лице и разрошени коси.

– Никога няма да се омъжа за палача на Щайнгаден – захълца тя. – По-скоро ще се удавя.

Симон трепна. Покрай ужасяващите събития от последните часове той напълно бе забравил за Магдалена. Затвори книгата и я взе в обятията си.

– Баща ти никога не би направил такова нещо против волята ти – опита се да я успокои той.

Тя го отблъсна и извика:

– Какво знаеш ти за баща ми! Той е палач, човек, който измъчва и убива. Ако не прави това, продава любовно биле на стари жени и отрови на млади, за да убиват децата в утробата си. Баща ми е чудовище! Ще ме омъжи за няколко гулдена и бутилка брантвайн, без да му мигне окото. Майната му!

Симон я хвана здраво и я погледна в очите.

– Не бива да говориш така за баща си! Знаеш, че не е вярно. Баща ти е палач, но бог знае, че някой трябва да го върши. Той е силен и умен мъж и обича дъщеря си.

Тя се вкопчи с плач в палтото на Симон, като клатеше глава и повтаряше отново и отново:

– Ти не го познаваш. Той е чудовище, чудовище.

Симон стоеше неподвижно и се взираше в билковата градина, където бе избуяла първата зеленина. Чувстваше се толкова безсилен. Защо просто не можеха да бъдат щастливи заедно? Защо винаги имаше хора, които им казваха как да живеят? Неговият баща, бащата на Магдалена, целият този проклет град...

– Говорих с баща ти... за нас – продума той неочаквано.

Момичето престана да хълца и го погледа въпросително.

– И? Какво каза той?

В погледа ѝ се четеше такава надежда, че Симон спонтанно реши да излъже:

– Каза... каза, че ще си помисли. Че първо иска да види дали струвам нещо. Когато приключи историята с Щехлин, ще реши. Каза, че не изключва такава възможност.

– Но това е чудесно!

Магдалена изтри сълзите от лицето си и му се усмихна с подпухнали очи.

– Това означава, че трябва само да му помогнеш да изкара Щехлин от тъмницата.

От дума на дума гласът ѝ ставаше по-уверен:

– Когато види, че имаш ум в главата, тогава ще ти повери дъщеря си. Това винаги е било всичко, което има значение за баща ми. Да имаш нещо в главата. И ти ще му го докажеш още сега!

Симон кимна, но избягваше да я гледа в очите. Междувременно Магдалена вече се бе овладяла. Наля си чаша вино и го изпи на един дъх.

– Какво открихте днес сутринта? – попита тя и избърса устата си с опакото на ръката.

Симон ѝ каза за смъртта на малкия Щрасер, за това, че акушерката е дошла в съзнание. После ѝ разказа за догадките на баща ѝ и за уговорката им за предстоящата нощ. Тя слушаше внимателно и от време на време задаваше кратки въпроси.

– Значи, Щрасер ви е казал, че Йоханес често е бил изцапан с глина?

Симон кимна.

– Така каза. И тогава баща ти го изгледа някак странно.

– Видя ли ноктите на мъртвото момче?

Той поклати глава.

– Не, но мисля, че баща ти го направи.

Магдалена се усмихна. Внезапно на Симон му се стори, че пред него стои не тя, а баща ѝ.

– Защо се усмихваш? Казвай!

– Мисля, че сега знам какво ще прави баща ми тази нощ.

– Какво?

– Той сигурно иска да види още веднъж ноктите на другите момчета.

– Но те отдавна са на гробището "Свети Себастиан"!

Магдалена се ухили зловещо.

– Сега разбираш защо ще тръгнете чак в полунощ.

Симон пребледня. Трябваше да седне.

– Ти... ти имаш предвид...?

Магдалена си наля още една чаша вино. Отпи дълга глътка, преди да продължи:

– Мога само да се надявам, че двете момчета наистина са мъртви. След всичко това дяволът действително може да се е вселил в тях. По-добре вземете разпятие. Човек никога не знае...

После го целуна набързо по устата. Тя имаше вкус на вино и земя. Беше по-добре от кафе.

12.

Неделя, 29 април 1659 г.

6.00 ч. вечерта

Здрачът постепенно завладяваше околностите на града. Пътищата и полята поглъщаха последните лъчи светлина, но  под могъщите корони на дъбовете и буковете вечерта вече бе настъпила. Сенки се спускаха над поляната, на която четирима мъже седяха до накладения лагерен огън. Два заека, набучени на шиш, се въртяха бавно над него. Мазнина капеше в жаравата и разнасяше такъв мирис, че устите се пълнеха със слюнка. Целия ден мъжете не бяха хапвали нищо, освен няколко залъка хляб и диви плодове. Бяха гладни и сърдити.

– Колко време още ще трябва да киснем на това прокълнато от бога място? – промърмори единият, докато въртеше шиша над огъня. – Хайде да продължим към Франция! Французите все още търсят хора като нас, там войната продължава.

– А какво ще стане с парите? – попита друг, който се бе изтегнал на покритата с мъх земя. – Той ни обеща петдесет гулдена, за да изравним строежа със земята. И още петдесет, когато Брауншвайгер очисти малките пакостници. От парите досега сме видели едва една четвърт. Макар че си свършихме работата.

Той погледна с крайчеца на окото към един мъж, който се бе облегнал малко по-нататък на едно дърво. Човекът, за когото говореха, дори не вдигна поглед. Той бе зает с ръката си. Очевидно с нея нещо не бе наред, защото той я мачкаше и разтриваше. Мъжът носеше широкопола шапка с няколко пера от петел.

Облеклото му се състоеше от яркочервен жакет, черно наметало и кожени ботуши, високи до бедрата. Брадата му бе грижливо поддържана, за разлика от тези на другите. Имаше бледо лице с извит нос и дълъг белег. Той беше висок, стегнат и мускулест.

Най-сетне мъжът, изглежда, остана доволен от ръката си. Той се усмихна, изпъна ръка нагоре и в светлината на огъня тя проблясна в бяло. От лакътя до върховете на пръстите тя се състоеше от кости, като отделните ѝ части бяха пробити и захванати с медна тел. Приличаше на ръката на мъртвец. Едва сега Дявола погледна към своите другари.

– Какво каза? – тихо попита той.

Войникът край огъня преглътна, но след миг отново заговори:

– Казах, че ние изпълнихме нашата част. Ти настояваше да убиеш малките копелета сам. Сега те все още се разхождат на воля, а ние чакаме парите си. – Той внимателно погледна мъжа с ръката от кост.

– Три са мъртви – прошепна Дявола. – Другите две са някъде наблизо. В гората. Не се тревожи, ще ги открия.

– Да, на куково лято! – разсмя се третият край огъня и внимателно издърпа зайците от шиша. – Но аз няма да съм тук тогава. Тръгвам си още утре. На мен ми стига моят дял. А ти, ти ми омръзна отдавна! – Той се изплю в посока към дървото.

За миг Дявола стигна до мъжа и изтръгна шиша от него. Постави острия връх на желязото точно под гръкляна на наемника и приближи лицето си на сантиметри от неговото. Когато наемникът преглътна, гръклянът му докосна върха на шиша. Той извика високо, тънка струя кръв се стече по гърлото му.

– Безмозъчни животни! – изхриптя Дявола, без да отдръпва шиша и на милиметър. – Кой ви осигури поръчката? Откъде идваше храната и пиенето? Без мен досега щяхте да сте умрели от глад или да висите на някое дърво. Ще спипам малките негодници, не се тревожи, а дотогава ще останем тук. Жалко би било заради парите!

– Пусни Андре, Брауншвайгер!

Вторият мъж до огъня бавно се бе изправил. Той беше висок, широкоплещест. Белег минаваше напряко през лицето му. Мъжът извади сабята си и тръгна към Дявола. Само внимателен наблюдател би могъл да различи страха в очите му. Лек трепет мина по ръката, която стискаше сабята.

– Достатъчно дълго време тичахме след теб – просъска той. – Твоята жестокост, твоята жажда за кръв, твоите мъчения ме отвращават! Не биваше да убиваш момчето. Сега целият град е по петите ни!

Дявола, когото мъжете край огъня наричаха Брауншвайгер, вдигна рамене.

– Той ни подслушваше, също както и останалите. Щеше да ни предаде и тогава парите щяха да бъдат изгубени. Освен това... – усмихна се той широко – изобщо не ни търсят. Мислят, че вещица е убила децата. Може би още утре тя ще изгори. Така че, Ханс, свали сабята. Не искам да се караме.

– Първо ти ще свалиш шиша от Андре – прошепна мъжът, когото нарекоха Ханс. Мускулестият наемник нито за секунда не изпускаше съперника си от очи. Макар и да не се отличаваше с кой знае какъв ръст, той знаеше колко опасен бе Брауншвайгер. Можеше да им види сметката и на тримата тук на поляната, преди да са му нанесли и един удар.

Дявола свали шиша и се усмихна.

– Добре – каза той. – Сега най-после ще мога да ви разкажа за моята находка.

– Находка? Каква находка? – попита третият мъж, който досега бе лежал върху мъхената покривка, изчаквайки събитията. Той се казваше Кристоф Холцапфел и също като останалите трима беше бивш войник. От почти три години те бяха заедно в странстванията. Не си спомняха последната си заплата като войници. Оттогава се прехранваха от убийства, грабежи и палежи. Принудени да живеят в непрестанно бягство, те не бяха по-добри от диви животни. Дълбоко в тях обаче все още тлееше искрица доброта, останала от приказките за лека нощ, които някога им бяха разказвали техните майки, от молитвите, на които бе ги учил селският свещеник. Всички те чувстваха, че тази искрица липсва у мъжа, когото наричаха Брауншвайгер. Той беше студен като ръката от кост, която му бяха направили след ампутацията. Полезна протеза, макар и да не бе ръка, която може да държи оръжие. Тя сееше страх и ужас – тъкмо онова, което Брауншвайгер обичаше повече от всичко.

– За каква находка говориш? – попита отново Кристоф Холцапфел.

Дявола отново се усмихна. Той знаеше, че си е възвърнал превъзходството. Отпусна се с наслада в мъха, откъсна една заешка кълка и заразказва, като в паузите впиваше зъби в кълката.

– Последвах търбуха. Исках да зная с какво толкова е важен строежът. Миналата нощ той още веднъж ходи там. Аз също. – Мъжът избърса мазнината от устата си.

– И? – попита нетърпеливо Андре.

– Търси нещо там. Трябва да има нещо скрито.

– Съкровище?

Дявола сви рамене.

– Възможно е. Но вие искате да си ходите. Сам ще потърся.

Наемникът Ханс Хоенлайтнер се ухили.

– Брауншвайгер, ти си най-големият кръвопиец и мръсник, когото познавам. Но поне си хитър мръсник.

Някакъв шум ги накара да скочат. Пукот на вейки – тих, едва доловим звук, но достатъчно отчетлив за четирима опитни наемници. Брауншвайгер им даде знак да мълчат и се шмугна в храстите. Няколко минути по-късно се чу вик. Чупеха се клони, чу се охкане и пъшкане, после Дявола издърпа на поляната ритаща купчина. Когато хвърли купчината до огъня, наемниците видяха, че това беше мъжът, който им бе възложил задачата.

– Идвам при вас – простена той. – Как можахте да ме подредите така?

– Защо се промъкваш, търбух такъв? – изръмжа Кристоф.

– Аз... не се промъквам. Трябва да говоря с вас. Необходима ми е вашата помощ. Трябва да ми помогнете да потърся нещо. Още тази нощ. Няма да успея сам.

За миг се възцари мълчание.

– Ще делим ли? – попита накрая Брауншвайгер.

– Половината е за вас – имате думата ми.

След това той им разказа накратко какво има предвид.

Наемниците кимнаха. Предводителят им отново бе имал право. Те щяха да го последват. За делбата можеха да поговорят и по-късно.

Марта Щехлин излезе от мрака на безсъзнанието и болката се стовари върху нея. Бяха премазали пръстите ѝ и накрая бяха набучили клечки със сяра под ноктите ѝ. Акушерката подуши собствената си изгорена плът. Но бе мълчала. Лехнер я питаше постоянно и отбелязваше всяка дума дословно в протокола си.

Тя ли е убила момчетата Петер Гример, Антон Крац и Йоханес Щрасер? Тя ли е нарисувала знака на дявола върху кожата на невинните деца? Тя ли е запалила склада? Участвала ли е в оргии на вещици, завела ли е други жени при дявола? Тя ли е убила с магия свинята на пекаря Берхтхолт?

Марта на всичко бе отговаряла с не. Дори когато Якоб Куизъл сложи краката ѝ в менгемето, тя остана силна. Накрая, когато свидетелите се оттеглиха за кратко на съвещание с една гарафа вино, палачът пристъпи до нея и прошепна в ухото ѝ:

– Дръж се, Марта! – каза той. – Не казвай нищо, скоро всичко ще свърши.

В действителност заседателите решиха да продължат разпита на следващата сутрин. Оттогава тя отново лежеше в килията си и се луташе между съня и реалността. От време на време до нея долиташе звънът на църковните камбани. Дори Георг Риг в съседната килия бе престанал да крещи. Беше малко преди полунощ.

Въпреки болката и страха, Марта Щехлин се опитваше да мисли. От разказите на палача, разпитите и обвиненията тя се опитваше да си изгради представа за събитията. Три деца вече бяха мъртви, две бяха изчезнали. Всичките бяха при нея в нощта преди първото убийство. Якоб Куизъл ѝ бе разказал за странните знаци, които бяха открили по телата им. Освен това липсваше корен мандрагора. Някой трябва да го бе откраднал.

Кой?

С пръст тя начерта знака в праха на пода на тъмницата и веднага го изтри от страх, че може да я хванат. После го нарисува още веднъж.

Наистина беше един от знаците на вещиците. Кой го беше татуирал на децата? Кой знаеше за това?

Коя бе истинската вещица в областта?

Внезапно в нея се зароди ужасно подозрение. Тя изтри знака и го изрисува бавно за трети път. Нима е възможно?

Въпреки болките си, тя се засмя тихо. Беше толкова просто. Било е пред очите им през цялото време и въпреки това не го бяха видели.

Кръгът с кръста надолу... знак на вещици...

Един камък я удари в средата на челото. За миг ѝ причерня пред очите.

– Хванах те, вещице! – Гласът на Георг Риг проехтя из тъмницата. Тя видя неясния силует зад решетките в другия край на подземието. Ръката му още беше вдигната от мятането. До него хъркаше арестуваният пазач на пристана.

– И се хилиш! Заради теб все още ни държат тук! Признай най-после, че ти си запалила склада и си убила децата. Тогава най-сетне ще настъпи спокойствие в града. Стара вещице! Какви знаци рисуваш там?

Друг камък, голям колкото юмрук, я уцели до дясното ухо. Тя падна на пода. Отчаяно се опитваше да изтрие знака, но ръцете не я слушаха. Съзнанието я напускаше и тя потъваше в тъмнина.

Истинската вещица... Трябваше да каже на Куизъл...

Камбанарията на църквата удари дванадесет часа, когато Марта Щехлин се свлече на пода на тъмницата, обляна в кръв. Тя не чу, че Георг Риг вика пазачите.

Над покривите на къщите се носеше звънът на камбаната на енорийската църква. Точно в полунощ два силуета, загърнати в плащове, се отправиха в мъглата към гробището "Свети Себастиан". Якоб Куизъл бе подкупил пазачите на Речната врата с бутилка брантвайн. На стария пазач Алоиз и без това му беше все едно какво правят на улицата по това време палачът и младият лекар. Нощите през април бяха студени. Една или две глътки щяха да му дойдат добре. Алоиз им махна и заключи внимателно портата след тях. Поднесе бутилката към устата си и в стомаха му веднага се разля приятна топлина.

Палачът и лекарят избраха да минат по тясната и безлюдна "Хененгасе". По това време не би трябвало да има граждани навън. Вероятността да се сблъскат с единия от двамата нощни стражи не беше голяма, но въпреки това решиха да заобиколят пазарния площад и Мюнцщрасе, където народът се тълпеше през деня и ранната вечер.

Фенерите бяха скрити под плащовете, за да не ги издаде светлината. Отвсякъде ги обгръщаше мрак. Симон на няколко пъти се спъна в канавката, а после и в купчина боклук. Едва се задържа на крака и запроклина тихо. Когато за сетен път стъпи в съдържанието на нечие нощно гърне и отново избухна в ругатни, палачът се обърна към него и го хвана здраво за рамото.

– Тихо, за бога! Или искаш всички наоколо да разберат, че сме тръгнали да оскверняваме гробове?

Симон преглътна гнева си и продължи да се промъква напред в тъмнината. В далечен Париж, така бе чувал, улиците били осветени от фенери. Целият град се превръщал в море от светлини през нощта. Той въздъхна. Щяха да минат още много години, докато и в Шонгау хората щяха да могат да излизат по улиците след настъпването на нощта, без да стъпват в купчина изпражнения. Или да се блъскат като слепи в нечия стена. Кълнейки тихо, той продължи напред.

Нито той, нито палачът забелязаха, че на известно разстояние ги следваше една фигура.

Тя се стаяваше край ъглите на къщите, криеше се в нишите и притичваше нататък едва тогава, когато палачът и лекарят продължаваха пътя си.

Симон най-сетне видя пред себе си мигаща светлина. През прозорците на църквата "Свети Себастиан" проблясваше светлина на свещи – жертвена свещ, която гореше и в този час. Светлината бе достатъчна, за да се ориентират. До църквата се намираше тежка желязна порта, която водеше към гробището. Якоб Куизъл натисна дръжката и изруга. Клисарят си бе свършил работата. Портата бе заключена.

– Ще трябва да се катерим – прошепна той.

Якоб извади малката лопата, скрита под плаща му, и я метна от другата страна. После се изкачи по стената, висока един човешки бой, и се приземи от другата страна. Симон чу меко тупване. Той пое дълбоко дъх и повдигна слабото си тяло. Камъните от зида изподраха скъпия му жакет. Най-после той се изтегли горе и погледна към гробището.

До гробовете на някои знатни господа мъждукаха светилници, но като цяло различаваше само силуети на кръстове и надгробни могили. В далечния край на гробището до градската стена се намираше малка костница.

В този миг в една къща на "Хененгасе" светна светлина. Капаците на прозорците се отвориха със скърцане. Симон скочи от стената и със сподавен вик се озова върху един пресен гроб. Той внимателно погледна нагоре. В осветения отвор на прозореца стоеше млада слугиня и изпразваше нощно гърне. Изглежда, не го беше забелязала. Малко след това прозорците се затвориха отново. Симон изтръска влажната пръст от жакета си. Поне се бе приземил на меко, слава на бога.

Фигурата, която ги следваше, се притаи до арката на вратата и наблюдаваше оттам двамата мъже на гробището.

Гробището "Свети Себастиан" се намираше точно до градската стена. То бе създадено наскоро, след като чумата и войната изпълниха докрай стария парцел зад енорийската църква. Новото гробище тънеше в бурени и трънливи храсталаци, между които се виеха кални пътеки. Единични гробове с надгробни плочи можеха да си позволят само богатите. Техните последни убежища се намираха точно до градската стена. Навсякъде другаде из църковния парцел стърчаха дървени кръстове, забити в безформени купчини пръст. На повечето от кръстовете бяха написани по няколко имена. Беше по-евтино, ако си делиш малкото място под земята с други хора.

Вдясно от костницата се виждаше един пресен гроб. Вчера сутринта там бяха погребали Петер Гример и Антон Крац. Церемонията бе кратка. Градската управа не искаше да предизвика нови безредици. Молитва на латински от свещеника в най-тесен семеен кръг, малко тамян и утешителни думи, след това близките отново бяха изпратени у дома. Както при Петер Гример, така и при Антон Крац, парите стигаха само за общ гроб. И двете семейства нямаха пари за собствена гробница.

Якоб Куизъл го беше изпреварил. С лопатата в ръка той стоеше до кръста и гледаше замислено имената на мъртвите.

– Скоро тук ще лежи и Йоханес. Както и Софи и Клара, ако не побързаме.

Той взе лопатата и я заби дълбоко в пръстта. Симон се прекръсти и погледна уплашено към тъмните къщи на "Хененгасе".

– Наистина ли е необходимо? – прошепна той. – Та това е оскверняване на гробове! Ако ни хванат, ще се наложи да се самоизтезавате и сам да запалите кладата.

– Не говори, по-добре ми помогни.

Якоб Куизъл посочи към костницата, осветена едва преди няколко седмици. До вратата бе подпряна лопата. Клатейки глава, Симон взе лопатата и започна да копае близо до палача. За по-сигурно той се прекръсти още веднъж. Не беше кой знае колко набожен, но ако господ изобщо поразяваше някого с мълния, това със сигурност бяха осквернителите на детски гробове.

– Няма да се налага да копаем дълбоко – прошепна Якоб Куизъл. – Гробът е почти пълен.

Действително след около метър те попаднаха на слой вар. Под него се появиха малък ковчег и ленен вързоп.

– Така си и мислех! – Палачът натисна с лопатата около коравия вързоп. – За Антон Крац са се поскъпили и за ковчег. При това семейството има пари. Но сираците могат да ги заравят и като мъртъв добитък!

Той поклати глава и измъкна със силните си ръце вързопа и ковчега на поляната до гроба. В огромните му лапи ковчегът изглеждаше почти като сандъче за инструменти.

– Ето! – подаде той на Симон един парцал. – Завържи си това. Ще смърдят.

Симон сложи кърпата пред лицето си и видя как палачът извади чук и тесла. Един по един той извади пироните. Скоро дървеният капак падна настрани.

В това време Симон разпра с ножа си ленения чувал по дължина. Веднага се разнесе сладникав мирис, от който му се догади. Той бе видял и мирисал много трупове в живота си, но двете момчета бяха мъртви повече от три дни. Зловонието бе толкова силно, че въпреки кърпата на лицето, трябваше да се обърне настрани. Симон повдигна кърпата и повърна. След това изтри устата си и се опита да успокои дишането си. Когато се обърна, палачът му се ухили.

– Знаех си.

– Какво? – изхриптя Симон.

Той погледна мъртвите детски тела, които вече се бяха покрили с черни петна. Една мокрица лазеше по лицето на малкия Петер.

Доволен, Куизъл извади лулата си и я запали от фенера. Всмукна дълбоко и посочи към пръстите на мъртвия. Симон все така не реагираше, затова палачът плъзна върха на ножа под ноктите на Антон Крац и поднесе находката пред очите на лекаря. Първоначално Симон не видя почти нищо, но когато задържа фенера близко до ножа, различи фин червен прах на върха. Той погледна въпросително палача.

– И?

Якоб Куизъл задържа ножа толкова близо до лицето му, че Симон се изплаши и отстъпи една крачка назад.

– Не виждаш ли? – изръмжа палачът. – Земята е червена! При Петер и Йоханес е същото. И тримата малко преди смъртта си са копали в червена пръст. А коя пръст тук е червена? ... Коя?

Симон преглътна, преди да отговори:

– Глината... глината е червена – прошепна той.

– Къде тук има толкова червена глина, че да можеш да ровиш в нея?

Прозрението удари Симон като плесница.

– Кариерата при работилницата зад Кожарския квартал! Там, откъдето идват всички глинени плочки. Значи... значи скривалището на децата е там?

Якоб Куизъл издуха пушека от лулата в лицето му и Симон се разкашля. Но пушекът поне прогони миризмата на трупове.

– Умен знахар – каза той и тупна по рамото кашлящия Симон. – Точно там ще отидем сега да навестим нашите немирници.

Палачът бързо засипа гроба, взе лопатата и фенера и затича към стената на гробището. Тъкмо се канеше да повдигне тежкото си тяло, когато горе се появи една фигура. Тя му се изплези.

– Ха, хванах ви да осквернявате гробове! Приличаш на самата смърт, само малко по-дебел!

– Магдалена, по дяволите, аз...

Якоб Куизъл посегна към крака на дъщеря си, за да я издърпа към себе си. С едно бързо движение обаче тя отскочи встрани и се разходи по стената. Загледа подигравателно двамата осквернители.

– Знаех си, че искате да отидете на гробищата. Мен не можеш да излъжеш! Е, татко? Под ноктите на момчетата същата пръст ли намери като при Йоханес?

Палачът погледна гневно Симон.

– Ти ли ѝ каза?

Лекарят вдигна успокоително ръце.

– Нищо не съм ѝ казвал! Само за Йоханес и че огледахте ноктите.

– Глупак! На жените не бива да се казва нищо. Още по-малко на моята дъщеря. Тя от всичко разбира.

Якоб Куизъл опита отново да хване Магдалена за крака, но тя се отдръпна и се отдалечи по посока на църквата. Палачът се спусна към нея.

– Слизай веднага оттам! Ще събудиш всички и тогава ще настане суматоха! – прошепна той дрезгаво.

Магдалена гледаше баща си отгоре и се усмихваше безгрижно.

– Ще сляза само ако ми кажете какво открихте досега. Не съм глупава, знаеш това, татко! Мога да ви помогна.

– Първо слез! – избуча Якоб Куизъл.

– Обещаваш ли?

– Да, по дяволите!

– Кълнеш ли се в Дева Мария?

– Във всички светии и демони, щом трябва!

Магдалена скочи леко от стената и се приземи до Симон.

Палачът вдигна заплашително ръка, но веднага я отпусна с въздишка.

– И още нещо – прошепна Магдалена. – Следващия път, когато стоите пред заключена врата, просто малко се огледайте. Понякога там могат да бъдат открити малки съкровища. – Тя държеше в ръце голям лъскав ключ.

– Къде го намери? – попита Симон.

– В една ниша на портата. Мама също винаги крие ключа в стената.

С ловки пръсти тя пъхна ключа в ключалката, завъртя го веднъж и с леко скърцане решетката се отвори. Палачът се наведе мълчаливо покрай дъщеря си и забърза към Речната врата.

– Идвайте най-сетне! – изсъска той. – Времето ни притиска!

Симон се ухили. После хвана Магдалена за ръката и затича след него.

Софи задържа дъха си. Над скривалището им отново се чуваха стъпки и гласове. До нея Клара спеше спокойно. След последния пристъп на треска по обяд дишаше равномерно. Изглежда, състоянието ѝ се подобряваше. Софи завиждаше на Клара за съня. Самата тя четири нощи не беше мигнала. Преследваше я страхът, че ще ги открият. И ето че сега там горе отново се чуваха стъпки и гласове. Мъже крачеха насам-натам и сякаш също търсеха нещо. Но бяха по-различни от предишния път.

– В това няма смисъл, Брауншвайгер! Можем да копаем вечно! Теренът е твърде голям!

– Затваряй си устата и продължавай да търсиш! Някъде тук лежи цял куп злато. Няма да го оставя да пропадне.

Сега гласовете отново бяха над тях. Софи изтръпна. Тя познаваше единия от тях. Страхът пропълзя от корема до гърлото ѝ. Тя с мъка потисна вика. Някъде по-отдалеч долетя гласът на друг мъж:

– Погледнахте ли в параклиса? Трябва да са някъде тук! Търсете вход, дупка, може би отместена плоча в земята...

– Това и правим! – чу се гласът над тях. После изведнъж стана тихо. Мъжът, изглежда, говореше на другия до него: – Мързелив търбух! Седи си под липата и си мисли, че ще играе ролята на надзирател. Почакай само да намерим съкровището, лично ще му прережа гърлото и ще напоя с кръвта му параклиса!

Софи затисна с ръце устата си. Замалко да изкрещи. Сега разпозна и далечния глас, на мъжа под липата. Тя го познаваше. Никога нямаше да забрави нито единия, нито другия.

Тя всичко помнеше.

– Малко копеле, защо му трябваше да подслушва! Сега рибите ще изпият кръвта му. Нека да потърсим другите...

– Света Дево, защо го направи? Защо? Всичко е в кръв! Ще търсят момчето!

– Е, какво пък, реката ще го измие. По-добре да хванем другите. Не бива да ни се изплъзват.

– Но... това са просто деца!

– Децата също могат да говорят. Искаш да те издадат? Това ли искаш?

– Не... разбира се, че не.

– Тогава не стой така. Жалки търбуси, печелят парите си с кръв, но не могат да гледат как се пролива. Това ще струва още пари!

Жалки търбуси... Дъхът на Софи се ускори. Дявола беше тук, съвсем близо. Вече бе хванал трима от тях. Оставаха само тя и Клара. А сега щеше да получи и тях. Нямаше изход. Сигурно ги подушваше.

– Почакай! Хрумна ми къде може да е съкровището! – прокънтя гласът. – Какво ще кажеш да...

В този момент отвън се чу вик. Някой застена от болка.

Малко след това сякаш адът се отвори. Софи затули ушите си и се надяваше, че всичко е само лош сън.

* * *

Симон запроклина, когато за сетен път се подхлъзна в глиненото находище и падна в червената кал. Целият му панталон беше изцапан с глина. Ботушите му залепваха с жвакане и той едва ги измъкваше. В горния край на находището стояха палачът и дъщеря му и го гледаха в очакване.

– Е? – извика Якоб Куизъл към дълбините на ямата. Лицето му се осветяваше от факлата и той светеше като маяк в пълната тъмнина наоколо. – Някакви дупки или ниши?

Симон се опита да изтръска поне едрите буци кал от жакета си.

– Нищо! Няма дори миша дупка. – Той се огледа още веднъж с факлата в ръка из ямата. Светлината му позволяваше да вижда само няколко метра напред, останалата част бе скрита в мрак.

– Деца, чувате ли ме? – извика той отново. – Ако сте някъде тук, обадете се! Всичко ще се оправи. Ние сме на ваша страна!

Някъде се чуваше самотният ромон на ручейче, нищо друго не нарушаваше тишината.

– По дяволите! – изруга Симон. – На кой друг може да му хрумне да търси децата посред нощ в глиненото находище. Ботушите ми са две лепкави буци, а жакета по-добре да го изхвърля.

Якоб Куизъл се ухили, когато чу ругатните на младия мъж.

– Не се горещи толкова, знаеш, че времето ни притиска. По-добре да видим при пещта.

Той задържа стълбата, докато Симон се катереше по хлъзгавите стъпала. Когато лекарят стигна горе, пред него се появи лицето на Магдалена. С факлата тя освети лицето му.

– Наистина изглеждаш ужасно – изкикоти се тя. – Защо трябва да падаш така често?

С края на престилката си тя избърса глината от челото на Симон. Напразно усилие. Калта си стоеше на лицето му като червена боя. Магдалена се усмихна.

– Може би е по-добре да ти оставя малко глина на лицето. И без това изглеждаш доста блед.

– Замълчи, иначе ще започна да се питам защо точно аз трябваше да сляза в тази проклета дупка.

– Защото си млад и няколко падания в ямата няма да ти навредят. Напротив – прозвуча гласът на палача. – Освен това едва ли ще оставиш едно младо, нежно момиче да слезе в такава мръсна дупка.

Якоб Куизъл вече се бе добрал до работилницата. Сградата се издигаше в края на сечището, зад нея започваше гората. Навсякъде имаше купчини дърва за горене с височина един човешки бой. Самата постройка бе изградена от солиден камък. В средата на покрива се издигаше висок комин. Работилницата се намираше на около четвърт миля от Кожарския квартал, между гората и реката. На запад потрепваха светлинки – блясъкът на фенери и факли, запалени в града. Всичко друго бе обгърнато в непрогледен мрак.

Грънчарската работилница беше една от най-важните сгради в Шонгау. След големите пожари в миналото гражданите бяха започнали да строят къщите си от камък и да ги покриват с керемиди вместо със слама. Занаятчиите от гилдията на грънчарите взимаха оттук материала за направата на глинени изделия и пещи. През деня над поляната почти винаги се издигаше гъст дим. Волски каруци пренасяха плочки и керемиди в Алтенщат, Пайтинг или Ротенбух. Постоянно идваха и си отиваха. Сега през нощта обаче не можеше да видиш жива душа. Тежката врата, водеща към вътрешността на сградата беше заключена. Якоб Куизъл се придвижи покрай фасадата, докато намери прозорец, който висеше изкривен от пантите. С един премерен удар той бутна встрани дясното крило на прозореца и освети с факлата вътрешността.

– Деца, не е нужно да се страхувате! – извика той в тъмното помещение. – Аз съм Куизъл от Кожарския квартал. Знам, че нямате нищо общо с убийствата.

– Няма да излязат, щом ги вика палачът – прошепна Магдалена. – Пусни ме. Те не се страхуват от мен.

Тя вдигна полите си и се прехвърли вътре през ниската рамка на прозореца.

– Факла – изсъска тя.

Симон мълчаливо ѝ подаде факлата си. После тя изчезна в тъмнината. Мъжете чуваха шума от стъпките ѝ и следяха движението ѝ от едно помещение в друго. Чуваше се скърцането на стъпалата. Магдалена се качваше по стълбата нагоре.

– Истински дявол – изръмжа палачът и дръпна от лулата си. – Като майка си е. Също толкова упорита и дръзка. Време е да се ожени и някой да ѝ затвори устата.

Лекарят искаше да отвърне нещо, но в този момент горе се чу силен шум и вик.

– Магдалена! – извика Симон и бързо се прехвърли през прозореца. Якоб го последва. Те пресякоха помещението с пещта и се втурнаха по стълбите нагоре към тавана. Миришеше на пушек и пепел.

Въздухът горе беше изпълнен с червен прах и въпреки светлината на факлата, почти нищо не се виждаше. От десния ъгъл долетя леко стенание. Прахът бавно се слягаше и Симон различи счупени керемиди, които лежаха навсякъде, пръснати по пода. До стената имаше камари здрави керемиди, подредени в плътни редици чак до тавана. На едно място зееше дупка. Може би няколко центнера печена глина бе рухнала. Под една особено голяма купчина нещо се раздвижи.

– Магдалена! – извика Симон. – Добре ли си?

Магдалена се изправи като червен призрак, покрита с прах от керемидите.

– Мисля, че да – каза тя и се закашля. – Исках да избутам керемидите. Мислех, че зад тях има скривалище.

Тя отново се закашля. Сега Симон и палачът също бяха посипани с фин червен прах.

Якоб Куизъл тръсна глава.

– Нещо не е наред – изръмжа той. – Пропускам нещо. Червена пръст... тя беше под ноктите! Но децата не са тук. Къде тогава?

– Къде носят керемидите? – попита Магдалена, която вече се бе поизтупала от праха и седеше на една по-голяма купчина парчета. – Може би децата са там.

Палачът отново поклати глава.

– Под ноктите им нямаше прах от керемиди. Беше глина, мокра глина. Трябва да са копали в нея. Къде има толкова глина?

Внезапно нещо проблесна в главата на Симон.

– Строежа! – извика той. – На строежа!

Палачът го изгледа сепнат.

– Какво казваш?

– Строежът на приюта за прокажени! – повтори Симон. – Там имаше големи количества глина. С тях измазваха стените.

– Симон е прав! – извика Магдалена и скочи от купа керемиди. – Аз самата видях как работниците караха глина с количките. В момента сградата на приюта е единственият голям строеж в Шонгау!

Палачът ритна една керемида, тя полетя към стената и се строши на парчета.

– По дяволите! Как може да съм такъв глупак, да забравя строежа. Ние самите бяхме там и видяхме глината.

Той се втурна по стълбите надолу.

– Бързо към приюта за прокажени – извика той. – Мили боже, дано да не е твърде късно!

От грънчарската работилница до пътя за Хоенфурх имаше около половин час път. Най-прекият път минаваше през гората. Якоб Куизъл избра тесен път, който приличаше по-скоро на дивечова пътека. Луната проблясваше рядко сред елховите клони, в останалото време цареше почти непрогледна тъмнина. За Симон бе загадка как палачът успяваше да налучка пътеката. Заедно с Магдалена той се препъваше след факлата му. По лицата непрекъснато ги шибаха елхови клонки. От време на време на Симон му се струваше, че чува пращене на сухи вейки в гъсталака до него. Но собственото му дишане бе твърде шумно, за да прецени дали е плод на въображението му, или действително са нечии стъпки. Скоро Симон усети, че се задъхва. Също както и преди няколко дни, когато бягаше от Дявола, той установи, че му липсва тренинг за такива преходи през гората. Той беше лекар, по дяволите, не ловец или войник! Но редом с него Магдалена тичаше с лекота, затова той се опита да скрие умората си.

Внезапно гората свърши и пред тях се ширна някакво стърнище. Палачът се ориентира набързо, после продължи вляво по края на полето.

– На изток и при дъбовете веднага вдясно! – извика той. – Скоро ще стигнем!

Не след дълго те преминаха през дъбравата и се озоваха пред просторно сечище. В далечината се виждаха призрачните очертания на зидове. Бяха стигнали до строителната площадка.

Симон спря задъхан. По плаща му имаше клонки, тръни и борови иглички. Шапката му бе останала някъде в елховия гъсталак.

– Следващия път, когато ще тичаме през гората, ми кажете предварително – промърмори той. – За да облека нещо подходящо. Шапката струваше половин флорин, а ботушите...

– Шт! – Палачът задържа голямата си ръка пред устата му. – Престани. По-добре погледни натам.

Той посочи очертанията на строежа. Малки светли точки се движеха насам натам. До тях достигаха откъслечни гласове.

– Не сме единствените – прошепна Якоб Куизъл. – Преброих четири или пет факли. Обзалагам се, че нашият приятел отново е тук.

– Имаш предвид мъжа, когото преследвахте последния път? – прошепна Магдалена.

Палачът кимна.

– Същият, който едва не преряза гърлото на твоя Симон. Този, когото наричат Дявола. Но този път ще го спипаме – каза той. – Факлите са разпръснати по целия строеж. Явно търсят нещо.

– Но какво? – попита Симон.

Палачът се ухили широко.

– Скоро ще разберем това. – Той взе тежък дъбов клон от земята, окърши клоните и го премери в ръката си. – Ще се справим с тях поотделно. Един подир друг.

– Ние?

– Несъмнено. – Палачът кимна. – Сам няма да се справя. Твърде много са. У теб ли е ножът ти?

Симон подръпна колана си. Ножът проблясна на лунната светлина.

– Добре – изръмжа Куизъл. – Магдалена, ти ще отидеш в града и ще събудиш Лехнер в замъка на херцога. Кажи му, че на строежа отново има саботаж. Трябва ни помощ, колкото се може по-бързо.

– Но... – възрази дъщерята на палача.

– Без възражения или още утре ще се омъжиш за Ханс Щайнгаден. А сега тичай!

Магдалена се нацупи, но бързо изчезна в горския гъсталак.

Палачът даде знак на Симон и тръгна приведен покрай гората. Симон го последва. Изминаха около двеста стъпки и стигнаха до купчини трупи, които работниците бяха оставили недалеч от гората. Купчините стигаха до поляната. Използвайки прикритието им, палачът и лекарят се промъкнаха по-близо до строежа. Сега различаваха петима мъже, които търсеха нещо с фенери и факли. Един мъж седеше на каменен блок до липата в средата на поляната. Двама се бяха облегнали на кладенеца, а останалите двама шетаха из строежа.

– Писна ми да ми мръзне задникът тук в тъмнината! – извика единият от мъжете, който беше в каменния квадрат на основите.

– Търсихме почти цялата нощ. Нека дойдем утре на дневна светлина!

– През деня тук гъмжи от работници, глупак такъв! – изсъска единият от мъжете до кладенеца. – Защо мислиш разиграваме всички тези дяволщини през нощта? Защо едва след свечеряване бутнахме всичко? Ще продължим да търсим и ако търбухът е излъгал и тук няма нищо скрито, ще му строша черепа в кладенеца като сурово яйце.

Симон слушаше внимателно. Тук имаше нещо скрито. Какво?

Палачът го бутна по рамото.

– Не можем да чакаме стражите. Кой знае още колко време ще останат тук – прошепна той. – Ще изтичам до онази стена и ще се опитам да хвана единия от тях. Ти ще стоиш тук. Ако видиш, че някой се приближава до мен, ще изсвириш като сойка. Можеш ли?

Симон поклати глава.

– По дяволите, тогава свири както умееш. Те няма да забележат.

Якоб Куизъл се огледа още веднъж, след това с бързи стъпки се отправи към стената и се прикри зад нея. Мъжете не забелязаха нищо.

Чу се още един вик. Идваше отдалеч и Симон не можа да различи думите. Той видя как палачът тича приведен до стената право към мъжа в каменния квадрат, който повдигаше с летва плочите на пода. Сега Куизъл бе само на няколко крачки от него. Внезапно мъжът се обърна, нещо бе привлякло вниманието му. Палачът се хвърли на земята. Симон примигна. Когато отново отвори очи, тъмнината бе погълнала Якоб Куизъл.

Той въздъхна облекчено, но в следващата секунда чу шум пред себе си. Вторият мъж, който претърсваше строителната площадка, изведнъж се озова пред него. Изглеждаше толкова изненадан, колкото и Симон. Мъжът явно бе решил да огледа купчината трупи от другата страна. Тъкмо бе свърнал покрай ъгъла и буквално се сблъска със Симон.

– Какво, по дяволите...

Мъжът не можа да каже нищо повече, защото Симон грабна тоягата до себе си и го удари през краката. Мъжът падна настрани. Преди да успее да се изправи, Симон се хвърли към него и започна да го налага с юмруци. Лицето на противника му беше брадясало и покрито с белези. Ударите отскачаха от мускулестото му тяло като от стена. С едно внезапно движение мъжът сграбчи Симон, повдигна го и го отхвърли встрани. В следващия миг замахна с дясната ръка.

Ударът уцели Симон в главата и веднага му притъмня пред очите. Когато отново дойде на себе си, мъжът седеше на гърдите му и стискаше гърлото му с две ръце. Лицето му бе разкривено в зловеща усмивка, разкриваща остатъци от изгнили зъби. Рижите, кестеняви и черни косми на щръкналата брада напомняха октомврийско стърнище. От носа на мъжа капеше кръв. Внезапно Симон видя всеки детайл както никога досега. Опита да си поеме въздух и разбра, че наближава краят му. Откъслечни мисли и спомени се въртяха лудо из главата му.

Ножа... да извадя ножа... от колана.

Той потърси опипом ножа си, но отново му притъмня. Най-после напипа дръжката. Малко преди да изпадне в безсъзнание, той извади стилета и замахна. Почувства как острието се забива в нещо меко.

Викът върна Симон в действителността. Той се претърколи и си пое жадно въздух. До него лежеше брадатият и се държеше за бедрото. Кръв се стичаше по панталона. Симон го бе уцелил в крака, но очевидно раната не бе тежка. Мъжът отново гледаше към него и се хилеше. Той се надигна, готов за нова атака. Внезапно видя камък на земята и се извърна да го вземе. Обърна глава за миг и Симон се хвърли с ножа към него. Мъжът изкрещя учуден. Той разчиташе на това, че слабият младеж ще се опита да избяга. Внезапната атака го бе изненадала. Сега Симон бе възседнал широките гърди на противника си. Ножът в дясната ръка бе вдигнат за удар. Очите на мъжа под него се изпълниха с ужас. Всеки момент щеше да изкрещи. Симон знаеше, че трябва да удари веднага. Не искаше да рискува да бъде чут от другите мъже. Почувства дръжката в ръката си, твърдото дърво, потта по пръстите си. Почувства как мъжът под него се обърна, гледайки сигурната смърт в очите.

Симон усети как ръката му натежава като олово. Той не можеше да удари. Никога не бе убивал. Преградата бе непреодолима.

– Засада! – изкрещя мъжът под него. – Тук съм, зад дър...

Нещо профуча покрай Симон и удари мъжа право в челото.

При втория удар черепът се пръсна, изтекоха кръв и бяла маса. Лицето се превърна в червена каша. Една силна ръка издърпа Симон от трупа.

– По дяволите! Защо не го уби, преди да започне да крещи? Сега знаят къде сме.

Палачът хвърли настрани кървавото дърво и издърпа Симон зад купчината трупи. Лекарят не можеше да отговори. Лицето на мъртвеца още бе пред очите му.

Скоро се чуха гласове. Те се приближаваха.

– Андре, ти ли си? Какво се случи?

– Трябва да се махнем оттук – прошепна палачът. – Те са четирима и вероятно са опитни войници. Разбират от бой.

Той хвана полуживия Симон и го задърпа след себе си към края на гората. Там се шмугна в един храсталак и се притаи в очакване на по-нататъшните събития.

Не след дълго мъжете намериха трупа. Виковете станаха по-силни, някой извика. След това мъжете се разпръснаха. Ако се съдеше по факлите, движеха се по двама. Вървяха по края на гората и осветяваха тъмнината.

Минаха само на няколко крачки от техния храст. Но беше твърде тъмно, не можеха да различат нищо. Накрая се събраха отново при трупа. Симон въздъхна с облекчение, но веднага след това видя, че една от факлите отново се приближава към убежището им. Беше един от мъжете. По походката му личеше, че куца.

В края на гората, недалеч от тяхното скривалище, той се спря и вдигна глава. Изглежда, душеше въздуха. Гласът му достигна ясен до тях:

– Знам, че си ти, палачо! – извика куцият. – И знам, че си там някъде. Повярвай ми, ще си отмъстя. Ще ти отрежа носа, ушите и устните. Болките, които си причинил на другите по време на мъченията, ще са нищо в сравнение с мъките, които сам ще изживееш. Ще се молиш да ти разбия черепа, както ти направи с Андре.

После мъжът се обърна рязко. Тъмнината го погълна.

Едва след време Симон се осмели да диша нормално.

– Кой... кой беше този? – попита той.

Палачът стана и изтръска плаща си.

– Това беше Дявола. И го оставихме да се измъкне. Защото някои нацапаха гащите.

Симон неволно се отвърна от него. Той почувства, че го е страх не само от Дявола, но и от мъжа до него.

– Аз... аз не мога да убивам – прошепна той. – Аз съм лекар. Учил съм се да лекувам хора, не да ги убивам.

Палачът се усмихна тъжно.

– Виждаш ли, а ние трябва да можем. И когато го правим, вие се плашите. Пълни глупци, всички сте еднакви.

Той се изгуби в гората. Симон остана сам.

* * *

Магдалена потропа на прозорчето на Речната врата. Точно до голямата порта имаше малка вратичка, колкото да мине сам човек. Не бе необходимо стражите да отварят цялата порта на закъснелите и да рискуват да изложат града на вероломно нападение.

– Среднощ е. Ела утре сутринта. Портата се отваря с биенето на камбаните в шест часа – изръмжа един глас от другата страна.

– Алоиз, аз съм Магдалена Куизъл! Отвори, важно е!

– Какво има сега? Първо ви пускам да влезете, после – да излезете, а сега отново искате да влезете. Няма да стане, Магдалена. Преди утре заран никой няма да влезе в града.

– Алоиз, на строежа долу край пътя за Хоенфурх отново има саботаж. Чужденци са! Баща ми и Симон ги задържат, но това няма да свърши добре. Трябва да дойдат стражите.

Малката вратичка се отвори със скърцане. До нея стоеше съненият пазач, който лъхаше на алкохол.

– Аз не мога да реша това. Трябва да отидеш при Лехнер.

Малко след това Магдалена стоеше пред портите на замъка на херцога. Пазачите я пуснаха, но не ѝ позволиха да събуди съдебния секретар. Тя викаше и крещеше, докато най-после на първия етаж се отвори един прозорец.

– Какво означава този шум, по дяволите?

Лехнер стоеше на прозореца по сутрешна роба и гледаше сънено надолу. Магдалена използва шанса си и разказа накратко на съдебния секретар какво се бе случило. Когато свърши с разказа си, той кимна.

– Веднага идвам, изчакай.

Съпроводени от нощната стража и пазачите на вратата, те най-после тръгнаха по пътя за Аугсбург към мястото на строежа. Стражите бяха въоръжени с копия и две пушки. Те изглеждаха уморени и очевидно не горяха от желание да гонят няколко мародерстващи наемници преди разсъмване. Иохан Лехнер бе сложил набързо жакета и плаща. Косите му се вееха разбъркани под официалната шапка. Той гледаше недоверчиво Магдалена.

– Надявам се да казваш истината. Иначе нищо добро не чака теб и баща ти. И въобще, какво прави палачът по това време горе на пътя за Хоенфурх? Почтените граждани си стоят вкъщи! В последно време баща ти си позволява твърде много. Работата му е да измъчва, да беси и да си държи устата затворена, за бога!

Магдалена склони смирено глава.

– Търсихме билки в гората – листнат мъх и див пелин. Знаете, че се берат само по пълнолуние.

– Дяволщини! А какво прави сина на Фронвизер там? Не вярвам на нито една твоя дума, щерко на палача!

Междувременно бе започнало да се развиделява. Стражите изгасиха фенерите си, когато се доближиха до сечището край пътя. Недалеч на една купчина трупи седяха палачът и лекарят.

Йохан Лехнер се приближи с тежки стъпки към двамата.

– И къде са вашите саботьори? Не виждам никого. А строежът изглежда както вчера!

Якоб Куизъл се изправи.

– Избягаха, преди да могат да разрушат нещо. Цапардосах един от тях по главата.

– И къде е той сега? – попита секретарят.

– Не изглеждаше добре. Другите го отнесоха.

– Куизъл, посочи ми поне една причина да ти вярвам.

– А вие ми посочете поне една причина да ви извикам тук посред нощ.

Палачът се приближи до съдебния секретар.

– Бяха петима – каза настойчиво Куизъл. – Четирима от тях бяха наемници. Петият беше... друг. Предполагам, че е поръчителят. И мисля, че е от града.

Лехнер се усмихна.

– А може би си го разпознал?

– Беше твърде тъмно – намеси се Симон. – Но другите говореха за него. Наричаха го търбух. Сигурно е богат гражданин.

– И защо този богат гражданин ще поръчва на наемници да разрушат строежа на приюта за прокажени? – прекъсна го Лехнер.

– Не рушаха. Търсеха нещо – каза Симон.

– Какво сега? Рушили ли са строежа, или са търсили нещо? Първо разправяхте, че искали да го разрушат.

– По дяволите, Лехнер – изръмжа Якоб Куизъл. – Не е толкова трудно да се разбере. Някой е поръчал на тези хора да обърнат всичко тук с главата надолу, да попречат на строителните работи, за да може техният поръчител да потърси на спокойствие това, което е скрито тук.

– Но това са глупости! – възрази Йохан Лехнер. – Нищо няма да спечелят с разрушенията. Строителните работи ще продължат така или иначе.

– Но ги забавиха – каза Симон.

Якоб Куизъл мълчеше. Секретарят понечи да се извърне, когато Куизъл заговори отново.

– Основите.

– Какво?

– Поръчителят вероятно предполага, че съкровището, или каквото е там, е под основите. Когато строителните работи приключат, няма да може да се добере до него. Тогава тук ще се издигат здрави каменни зидове. Затова се налага да саботира строителните работи, а междувременно разкопава всяка педя земя, докато намери каквото търси.

– Вярно е! – извика Симон. – Когато първия път бяхме тук, основите бяха подкопани до коленете на няколко места и някой беше местил каменните плочи на настилката. И тази нощ един от мъжете повдигаше плочите с дъска!

Иохан Лехнер поклати глава.

– Истории за търсачи на съкровища и тайнствени разкопки в полунощ. И трябва да ви вярвам. – Той посочи с ръка сечището.

– Какво може да е скрито тук? Имотът принадлежи на църквата, както знаете. Ако тук можеше да бъде намерено нещо, свещеникът отдавна щеше да го е открил в документите си. Всеки църковен имот е описан точно и детайлно. План, местонахождение, история...

– Не е точно така – прекъсна го Куизъл. – Този имот църквата получи неотдавна като дарение от стария Шрефогъл, който по този начин си гарантира място в рая. Свещеникът не знае нищо за него, съвсем нищо.

Палачът плъзна поглед по поляната. Стените на параклиса, основите на приюта, кладенеца, липата, трегерите за обора, камарите с трупи...

Нещо беше скрито тук.

Секретарят се усмихна меко.

– Куизъл, Куизъл, задоволи се с това, което умееш, и остави останалото на нас, членовете на Съвета. Разбра ли ме? В противен случай ще ме принудиш да огледам по-подробно стаята ти. Носи се слух, че продаваш любовни билета и вещерски отвари.

Симон се намеси.

– Но, господине, той има право. Имотът...

Иохан Лехнер го изгледа гневно и избухна:

– А ти, Фронвизер, по-добре си затваряй наглата уста. Твоите похождения с разпътната щерка на палача... – Той погледна Магдалена, която бързо извърна глава. – Това непристойно поведение е срам не само за баща ти. В Съвета има хора, които с удоволствие биха ви видели на позорния стълб. Каква картинка! Палачът слага маската на позора на собствената си дъщеря! Досега си затварях очите заради баща ти и заради палача, когото уважавах.

При думите "разпътната щерка на палача" Якоб Куизъл бе скочил, но Магдалена го спря:

– Остави го, татко! – прошепна тя. – Ще ни вкараш в по-голяма беда.

Иохан Лехнер погледна към терена и махна на стражите да се оттеглят.

– Ще ви кажа какво мисля – проговори той, без да се обръща. – Мисля, че тук наистина е имало наемници. Може да повярвам, че някой заблуден благородник от Шонгау им е поръчал да разрушат приюта за прокажени, защото се е страхувал, че търговците ще заобикалят града. Това, на което не вярвам, е историята за съкровището. И не искам да знам кой е този благородник. Вдигна се достатъчно шум. От днес тук всяка нощ ще има пазачи. Строителните работи ще продължат, както реши Съветът. А ти, Куизъл... – Едва сега той се обърна към палача: – Ти ще дойдеш сега с мен и ще направиш това, за което те е предопределил господ. Ще продължиш да измъчваш Щехлин, докато признае убийствата на децата. Защото това е единственото важно нещо. А не няколко мизерни наемници, които вандалстват на строителна площадка.

Той се обърна да си ходи, когато един от стражите го дръпна за ръкава. Беше Бенедикт Кост, който тази нощ бе на пост в тъмницата.

– Господине, Щехлин... – започна той.

Иохан Лехнер се спря.

– Какво става с нея?

– Тя... тя е тежко ранена и е в безсъзнание. В полунощ рисуваше знаци по пода на тъмницата. Тогава Георг Риг хвърли камък по нея и сега тя не помръдва. Изпратихме при нея стария Фронвизер да я прегледа.

Лицето на Иохан Лехнер поаленя.

– Защо научавам за това едва сега? – просъска той.

– Ние... ние не искахме да ви будим – изрече Бенедикт Кост. – Помислихме си, че това може да почака до утре. Смятах да ви кажа днес сутринта...

– Да почака до утре? – на Йохан Лехнер му бе трудно да овладее гласа си. – След ден или два ще пристигне наместникът на курфюрста със свитата си. Тогава тук всичко ще се обърне нагоре с краката. Ако дотогава не представим виновник, той сам ще тръгне да го търси. И тогава бог да ни е на помощ! Няма да се размине само с една вещица, повярвайте ми!

Той се обърна рязко и забърза по пътя обратно към Шонгау. Стражите го последваха.

– Куизъл! – изрева той от пътя. – Ти идваш с нас, другите също. Ще измъкнем от Щехлин признание. Ако трябва, и мъртва ще проговори.

Утринната мъгла бавно се оттегли.

Когато и последните напуснаха строежа, отнякъде се чу тих плач.

* * *

Марта Щехлин още не беше дошла на себе си, не реагираше и не можеше да бъде разпитвана. Имаше треска, от време на време се унасяше и бълнуваше. Бонифаций Фронвизер бе приближил ухото си до гърдите ѝ.

– Знакът... децата... всичко е измама. – Думите излизаха на пресекулки от нея.

Старият лекар поклати глава. Той погледна раболепно Иохан Лехнер, който се бе облегнал на вратата на тъмницата и наблюдаваше прегледа с нарастващо нетърпение.

– Е? – попита Лехнер.

Бонифаций Фронвизер сви рамене.

– Не изглежда добре. Тази жена има силна треска. Вероятно ще умре, без да дойде в съзнание. Ще опитам кръвопускане.

Иохан Лехнер махна с ръка.

– Остави глупостите! Така ще умре още по-бързо. Познавам ви вас, докторите. Няма ли друг начин, с който да я свестим поне за малко? След признанието може и да умре, но първо ми трябва признанието ѝ.

Бонифаций Фронвизер помисли.

– Има определени средства, с които аз, за съжаление, не разполагам.

Йохан Лехнер барабанеше нетърпеливо по решетката.

– Кой има такива средства?

– Ами палачът, предполагам. Но това са дяволски работи. Едно хубаво кръвопускане и акушерката...

– Стража! – Йохан Лехнер вече бе навън. – Доведете ми палача. Той трябва да свести Щехлин, и то бързо. Това е заповед!

Стражите се устремиха към Кожарския квартал.

Бонифаций Фронвизер се приближи предпазливо към секретаря.

– Мога ли да ви бъда полезен с още нещо?

Лехнер поклати леко глава. Бе потънал в мисли.

– Върви, ще те извикам, ако имам нужда от теб.

– Простете, господине, възнаграждението ми...

Йохан Лехнер пусна с въздишка няколко монети в ръката на лекаря и влезе обратно в тъмницата.

Акушерката лежеше на пода в килията и дишаше тежко. В праха до нея, едва различим, се виждаше знакът.

– Дяволско изчадие! – изсъска Лехнер. – Кажи каквото знаеш и после върви в ада! – Той ритна акушерката и тя се претърколи по гръб. Съдебният секретар изтри знака и се прекръсти.

Зад него някой блъскаше решетките.

– Аз видях как нарисува знака! – извика Георг Риг. – Веднага запратих камък по главата ѝ, за да не може да ни омагьоса. На Риг може да се разчита! Нали, господине?

Йохан Лехнер избухна:

– Ти, нещастен червей такъв! Заради теб ще пламне целият град! Ако не я беше ранил, тя вече щеше да е изпяла дяволската си песен и най-после щеше да настъпи спокойствие! Но не, първо трябва да дойде наместникът. И това, при положение че градът няма пари. Ти, проклет глупак!

– Аз... не разбирам!

Но Йохан Лехнер вече не го слушаше. Той излезе на улицата. Ако палачът не успееше да свести Щехлин до обед, той трябваше да свика заседание на Съвета. Нещата вече излизаха от контрол.

13.

Понеделник, 30 април 1659 г.

8.00 ч. сутринта

С кошница в ръка Магдалена вървеше по стръмната улица от Лех към пазарния площад. Тя не можеше да мисли за нищо друго, освен за събитията от последната нощ. Макар че не беше затваряла очи, беше напълно бодра.

Когато Йохан Лехнер видя, че акушерката наистина лежи в безсъзнание с рана на главата, той отпрати палача и лекаря с гневни ругатни. Сега двамата седяха в дома на палача уморени, гладни и безпомощни. Магдалена бе предложила да купи от пазара бира, хляб и пушено месо, за да ги разведри. След като бе купила на пазарния площад къшей ръжен хляб и едно хубаво парче сланина, тя се отправи към странноприемниците зад Баленхаус. Избягваше "Звездата", тъй като Карл Земер – съдържател и първи бургмистър на града – не говореше добре за баща ѝ. Всеки знаеше, че палачът бе на страната на акушерката. Затова тя отиде в "Зоненброй", за да вземе стомна бира.

Когато излезе обратно на улицата с пълната стомна, тя чу зад себе си шушукане и кикот. Огледа се. Орляк деца се бяха събрали пред странноприемницата и я наблюдаваха, някои със страх, други с любопитство. Магдалена си проби път между тях, когато няколко гласа зад гърба ѝ запяха песен. Песента бе подигравателна и в нея се споменаваше нейното име:

Блудницата Магдалена, щерка на палача,

носи знака на челото.

Всеки хубав момък, когото докопа,

тя подмамва към леглото!

- Кой беше това? Кажете!

Няколко деца избягаха, но повечето стояха в очакване и я гледаха втренчено.

– Кой беше това? – повтори тя.

– Омагьосала си Симон Фронвизер да те следва навсякъде като кученце и си съучастница на вещицата Щехлин!

Едно бледо момче на около дванадесет години с крив нос се бе обадило. Магдалена го познаваше. Беше синът на пекаря Берхтхолт. Той я гледаше упорито в лицето, но ръцете му потрепваха.

– Е, кой казва това? – попита Магдалена спокойно и се опита да се усмихне.

– Баща ми го казва – просъска малкият Берхтхолт. – И смята, че ще си следващата, която ще се озове на кладата!

Магдалена се огледа предизвикателно.

– Все още ли някой вярва на такива глупости? Ако да, тогава сега трябва да изчезва или ще получи нещо.

Внезапно ѝ хрумна една идея. Тя бръкна в кошницата си и извади шепа захаросани плодове, които бе купила от пазара за близнаците. Усмихна се и продължи да говори:

– За останалите може би имам нещо сладко, ако ми разкажат нещо.

Децата пристъпиха към нея.

– Не взимайте нищо от вещицата – извика синът на Берхтхолт. – Плодовете сигурно са омагьосани и разболяват!

Някои от децата погледнаха уплашено, но изкушението бе по-силно. С разширени очи те следяха всяко нейно движение.

– Блудницата Магдалена, щерка на палача, носи знака на челото... – подхвана отново малкият Берхтхолт. Но никой не пееше с него.

– О, я млъкни! – прекъсна го друго момче, на което му липсваха няколко зъба отпред. – Баща ти всяка сутрин смърди на спирт, когато купувам хляб от него. Един дявол знае какво му се привижда, когато е пиян. А сега изчезвай!

С викове и плач синът на Берхтхолт напусна полесражението. Няколко души го последваха, други наобиколиха Магдалена и загледаха като хипнотизирани захаросаните плодове в ръката ѝ.

– И така – започна тя. – Убитите момчета, Клара и Софи. Кой знае какво са правили при акушерката? Защо не са искали да играят с вас?

– Бяха нещастници, истинска напаст – каза момчето. – Те не липсват на никого тук. Никой не желаеше да има нещо общо с тях.

– И защо? – попита Магдалена.

– Защото бяха копелета, осиновени и сираци! – подхвърли малко русо момиче с такъв тон, сякаш дъщерята на палача трудно схващаше. – А и те също не искаха да имат нещо общо с нас. Все се мотаеха с тази Софи. А нея брат ми веднъж я насини от бой. Вещица!

– Но Петер Гример не беше осиновен. Той си имаше баща – подхвърли Магдалена.

– Софи го беше омагьосала – прошепна момчето с липсващите зъби. – Беше променен, откакто беше с нея. Те се целуваха и си показваха голите задници! Веднъж той ни разказа, че осиновените били сключили съюз и че можели с магия да пратят брадавици и шарка на другите деца, когато поискат. Само седмица по-късно малкият Матиас умря от шарка!

– А магиите са научили от Щехлин – извика едно малко момче най-отзад.

– Винаги седяха при нея в стаята. Сега дяволът прибра своите ученици – каза друг.

– Амин! – промърмори Магдалена.

После погледна децата загадъчно.

– Аз също мога да правя вълшебства – каза тя. – Вярвате ли ми?

Нейните слушатели се отдръпнаха леко.

Магдалена доби заговорнически вид и направи няколко странни знака с ръка. После прошепна:

– Мога да накрам от небето да завалят захаросани плодове.

Тя хвърли лакомствата високо във въздуха. Когато децата се боричкаха с викове за плодовете, тя вече бе изчезнала зад следващия ъгъл.

Не забеляза, че на сигурно разстояние я следваше една фигура.

– Мисля, че днес ще изпия една чаша от твоята дяволска напитка. – Палачът посочи към малката торбичка, която висеше от колана на Симон. Лекарят кимна и изсипа кафето в съда с вряща вода, който висеше над огъня. Разнесе се остър живителен аромат. Якоб Куизъл вдъхна уханието и кимна одобрително.

– Не е зле за дяволски пикоч.

Симон се подсмихна.

– И прояснява мислите, вярвайте ми.

Той сипа на палача една чаша и после отпи внимателно от своята. С всяка глътка усещането за тежест в главата му намаляваше.

Двамата мъже седяха до голямата надраскана маса във всекидневната на палача и обмисляха събитията от изминалата нощ. Ана-Мария забеляза, че мъжете искат да останат насаме, и отиде с близнаците на реката. В стаята се възцари тишина.

– Залагам си главата, че Клара и Софи все още са на строежа – изръмжа палача накрая и забарабани с пръсти по масата. – Някъде там трябва да има скривалище, и то добро. Иначе ние и другите щяхме да сме ги намерили отдавна.

Симон трепна. Беше опарил устните си на ръба на чашата.

– Възможно е, но за съжаление, няма да можем да проверим това – каза той накрая и прокара език по устните си. – През деня работниците ще са на мястото, а през нощта – стражите, които Лехнер ще изпрати там. Ако разберат нещо за децата, ще го съобщят на Лехнер.

– И Софи ще се озове заедно с Марта на кладата – допълни палачът. – По дяволите! Това е някакъв омагьосан кръг!

– Не говорете така! – Симон се ухили, но после отново стана сериозен. – Нека да повторим. Убежището на тези деца вероятно е някъде там, на строителната площадка. Освен това там има нещо скрито. Нещо, което един богат мъж би искал да притежава. За целта е платил на няколко наемници. Ресъл от странноприемницата на Земер твърди, че миналата седмица неколцина наемници са се срещали с някого на втория етаж.

– Вероятно с поръчителя.

Палачът запали лулата си с огниво. Димът обви като облак двамата мъже и се смеси с мириса на кафе. Симон се изкашля, преди да проговори отново:

– Наемниците са саботирали строежа на приюта, за да имат повече време да търсят. Това ми е ясно. Но защо, за бога, избиват сираците? Не виждам смисъл в това.

Палачът дръпна замислено от лулата си. Очите му бяха насочени към някаква точка в далечината. Най-сетне проговори:

– Трябва да са видели нещо. Нещо, което в никакъв случай не бива да излиза наяве.

Симон се плесна по челото. При това движение той неволно закачи чашата и разсипа остатъка от кафето си. На масата се образува кафява локвичка. На него обаче не му беше до това.

– Поръчителя! – извика той. – Те са видели поръчителя на саботажите.

Якоб Куизъл кимна.

– Това би обяснило защо изгоря складът. Дявола се е справил с трима от свидетелите без особени проблеми. Хванал е Петер при реката. Недолюбваните сираци Антон и Йоханес също са били лесна плячка. Само Клара Шрефогъл като дъщеря на благородник е била добре пазена. Дявола трябва някак си да е разбрал, че тя лежи болна вкъщи.

– Тогава другарите му са запалили склада, за да подмамят семейството и слугите, докато той се справи с детето – простена Симон. – При Шрефогъл залогът е висок. Той също е складирал стока в склада. Било е ясно, че ще бърза да слезе долу при реката.

Палачът отново запали лулата си.

– Само Клара е лежала болна у дома. Но тя му се е измъкнала. И Софи също.

Симон скочи.

– Трябва да намерим децата преди Дявола. Строежът...

Якоб Куизъл го дръпна на стола.

– Спокойно, спокойно! Да не прибързваме! Трябва да спасим не само децата, но и Марта. Факт е, че по децата има магьоснически знаци. И че всички деца преди това са били при Марта. Може би още утре ще пристигне наместникът на курфюрста. Лехнер дотогава трябва да е получил своето признание. Донякъде го разбирам. Щом наместникът си напъха носа тук, историята няма да приключи с една вещица. Така е било и при последния голям процес срещу вещици в Шонгау. Накрая са изгорили повече от шестдесет жени в областта.

Палачът впери погледа си в Симон.

– Първо трябва да открием какви са тези знаци. И то скоро.

Симон простена:

– Проклетите знаци. Загадка след загадка.

На вратата се почука.

– Кой е? – изръмжа палачът.

– Аз съм, Бенедикт Кост – чу се уплашен глас зад вратата. – Праща ме Лехнер. Трябва да дойдеш и да се погрижиш за вещицата. Тя не помръдва, а трябва още днес да свидетелства.

Якоб Куизъл се усмихна.

– Първо трябва да ѝ причиня болка, после да я лекувам, а накрая да я подпаля... Вие сте напълно луди!

Бенедикт Кост се прокашля.

– Лехнер каза, че това е заповед.

Якоб Куизъл въздъхна.

– Почакай, идвам.

Той отиде в стаичката оттатък, взе някакви кутийки, торбички и шишенца, сложи всичко в една торба и тръгна.

– Ела с мен – каза той на Симон. – Време е да научиш нещо истинско. Бездруго не можеш да го научиш от писанията на онези клоуни в университета, които делят човека на четири вида течности и смятат, че с това работата е приключена.

Той тръшна вратата след себе си и закрачи напред. Стражът и Симон го последваха.

* * *

Магдалена премина бавно покрай Баленхаус и пазарния площад. Жените около нея шумно хвалеха първите пролетни зеленчуци – лук, зеле и листно цвекло. Във въздуха се носеше миризма на току-що изпечен хляб и прясно уловена риба. Но тя не чуваше нищо и не обръщаше внимание на миризмите. Мислите ѝ все още бяха обсебени от разговора с децата. Поддавайки се на някакъв внезапен порив, тя се обърна и пое на запад към Пастирската врата. Скоро врявата и шумът останаха зад нея, из улицата само тук-там се срещаха минувачи. Не след дълго тя достигна целта си.

Къщата на акушерката изглеждаше ужасно. Прозорците бяха разбити и висяха от пантите. Някой бе насилил вратата. Пред входа имаше парчета глина и трески. Нямаше никакво съмнение, че малката къща неведнъж бе ставала жертва на грабеж. Магдалена бе почти сигурна, че вътре не е останало нищо ценно, камо ли доказателство за онова, което се бе случило тук преди седмица. Въпреки това тя влезе в стаята и се огледа.

Всичко вътре буквално беше с главата надолу. Чайниците, раклите, хубавите калаени чаши и чинии, които Магдалена познаваше от предишните си посещения, бяха изчезнали. Някой бе разбил кафеза за кокошките и бе отнесъл птиците. Дори домашният олтар с разпятието и статуетката на Дева Мария бяха опразнили. Всичко, което бе останало от вещите на Марта Щехлин, бяха една счупена маса и безброй парчета глина на пода. На някои от тях имаше алхимични знаци. Магдалена си спомни, че някога ги бе виждала по глинените гърненца, които акушерката бе наредила в една ниша до печката.

Дъщерята на палача застана в средата на стаята и се опита, въпреки хаоса наоколо, да си представи как само преди седмица децата си бяха играли тук с акушерката. Щехлин сигурно им бе разправяла страховити истории, а може би и за своето тайно знание. Показвала им бе билки и прахчета. Софи очевидно се интересуваше от такива неща.

Магдалена мина по коридора и излезе навън в градината. Макар че акушерката бе затворена едва от няколко дни, тя имаше чувството, че градината вече пустееше. Крадци бяха обрали първите крехки пролетни зеленчуци от лехите и бяха стъпкали великолепната някога билкова градина. Магдалена поклати глава. Толкова много омраза и алчност, толкова много насилие!

Внезапно дъхът ѝ спря. Тя се върна в стаята, за да провери нещо. Веднага ѝ се наби в очи.

Едва не се разсмя, че не ѝ бе направило впечатление по-рано. Тя се наведе, взе го в ръка и излезе. На улицата не можа да се сдържи и се засмя с глас, при което неколцина граждани погледнаха към нея уплашено.

Всички отдавна подозираха, че дъщерята на палача и акушерката са съучастници. И ето че най-сетне можеха да се уверят с очите си в това!

Магдалена не обръщаше внимание на погледите. Продължи да се усмихва и изненадващо и за самата себе си реши да се прибере не през Речната, а през Пастирската врата. Знаеше една тясна пътека, която минаваше покрай градската стена и водеше към Лех. Априлското слънце грееше приятно в лицето ѝ, когато премина през градската врата. Поздрави пазача и навлезе в гората.

Всичко бе така просто. Защо не се бяха сетили по-рано за това? През цялото време е било пред очите им, а не са го видели. Магдалена си представяше как ще поднесе вестта на баща си. Юмрукът ѝ се сви здраво около предмета в ръката ѝ. Още днес акушерката можеше да бъде свободна. Е, може би не свободна, но поне щяха да прекратят изтезанията. Щяха да започнат ново разследване. Магдалена беше сигурна, че сега всичко щеше да се промени към добро...

Тоягата я удари точно в тила и я повали на земята.

Направи опит да се надигне, когато нечия ръка я сграбчи за врата и я натисна отново в калта. Лицето ѝ се оказа в локва. Когато се опита да си поеме въздух, в устата си усети вкус на тиня и вода. Замята се като риба на сухо, но нападателят продължи да натиска главата ѝ надолу. Когато ѝ причерня пред очите, ръката я изтегли нагоре. Тя чу глас в дясното си ухо:

– Да видим сега какво ще правим с теб, щерко на палача. В Магдебург веднъж отрязах гърдите на една девойка и я принудих да яде от тях. Харесва ли ти? Но първо трябва да се добера до баща ти, а ти ще ми помогнеш за това, скъпа.

Втори удар взриви главата ѝ. Тя не усети как Дявола я издърпа от водата и я завлече в храстите до реката.

Находката падна от ръката ѝ на дъното на локвата и бавно се покри с тиня.

* * *

Якоб Куизъл се бореше за живота на акушерката, която часове преди това бе измъчвал. Почисти раната на главата ѝ и направи превръзка с отвара от дъбова кора. Намаза отеклите ѝ пръсти с дебел слой жълт мехлем. Опита се да влее в устата ѝ настойка от малко шишенце. Но Марта Щехлин не можеше да преглъща. Червеникавокафявият сок се стичаше по устните ѝ и капеше на пода.

– Какво е това? – попита Симон и посочи шишенцето.

– Отвара от жълт кантарион, беладона и някои други растения, които не познаваш. Ще я успокои, нищо повече. Трябвало е да почистят раната на главата веднага. По дяволите, вече е възпалена. Баща ти е един проклет шарлатанин.

Симон преглътна, но не успя да му възрази.

– Откъде знаете всичко това? Имам предвид, че никога не сте се обучавали.

Палачът се разсмя гръмко, като продължаваше да оглежда многобройните хематоми по краката на акушерката.

– Да се обучавам, ха! Вие, нещастни доктори, си мислите, че се доближавате до истината във вашите прехвалени университети. Там обаче няма нищо. Само умни книги от умни мъже, които са преписвали от други умни мъже. Но истинският живот, истинските болни, са тук, навън. Чети в тях, не в книгите. Това ще ти донесе повече, отколкото цялата университетска библиотека на Инголщат.

– Но вие също имате книги вкъщи – подхвърли Симон.

– Да, но какви книги! Книги, които сте забранили или подценявате, защото са в противоречие със закостенелите ви познания! Скултетус, Паре, старият Диоскорид – това са истински учени! Но не, вие пускате кръв, гледате урината и продължавате да вярвате на вашите телесни течности. Кръв, флегма и жлъчка. Това е всичко, от което според вас се състои човешкото тяло. Ако можех само да положа медицински изпит в някой от вашите университети...

Той спря и поклати глава.

– Но защо се възмущавам? От мен очакват да свестя акушерката и после да я убия. Нищо повече.

Якоб Куизъл най-сетне приключи с прегледа. След това наряза на ивици няколко парчета лен, напои ги в жълтия мехлем и ги уви около краката, които приличаха на два огромни чудовищни хематома. Той не преставаше да клати глава.

– Надявам се, че не съм я осакатил фатално. Най-опасна е раната на главата. В следващите часове ще си проличи дали треската ще премине, или ще се усили. Ако се усили, боя се, че това може да е последната нощ на Марта на земята. – Той се надигна. – Така или иначе трябва да уведомим Лехнер, че днес няма да има разпит. Това ни дава малко време.

Якоб Куизъл се наведе още веднъж над акушерката и подложи под главата ѝ чиста слама. После се упъти към изхода, но Симон продължаваше да стои нерешително до Щехлин, затова палачът го повика с нетърпелив жест.

– За съжаление, не можем да направим нищо повече. Иди да кажеш някоя молитва в църквата или да се помолиш с броеницата. Аз ще се прибера у дома, ще седна в градината, ще запаля лулата и ще помисля. Може би това ще помогне повече на Щехлин.

Той напусна тъмницата, без да се обръща назад.

Когато Симон се прибра вкъщи, завари баща си във всекидневната с чаша вино. Изглеждаше много доволен. Той дори се насили да се усмихне, когато влезе синът му. Симон разбра, че е леко пиян.

– Добре, че си тук. Ще ми трябва помощ. Малката Мария на Денглер има обрив, а Сеп Бихлер...

– Ти не си могъл да ѝ помогнеш – прекъсна го рязко Симон.

Бонифаций Фронвизер го изгледа неразбиращо.

– За какво говориш?

– Не си могъл да ѝ помогнеш. Объркал си всичко и като не си знаел какво повече да правиш, си изпратил да повикат палача.

Очите на стария лекар се присвиха и заприличаха на цепнатини.

– Аз не съм пращал за него, за бога! – изсъска той. – Лехнер пожела така. Ако зависеше от мен, досега отдавна да са обуздали този шарлатанин. Не може съмнителни знахари като него да опетняват нашия занаят. Лекар без образование! Смешно е!

– Знахар, шарлатанин? – Симон едва се овладя да не повиши глас. – Този мъж притежава повече знания от всички инголщатски учени доктори, взети заедно. Ако Щехлин оживеее, ще се дължи единствено на него, а не на това, че си ѝ пуснал кръв или си мирисал урината ѝ.

Бонифаций Фронвизер сви рамене и отпи от виното си.

– Лехнер така или иначе не ми позволи да направя каквото бях решил. Вярва на този шарлатанин, кой би помислил... – После на лицето му се появи усмивка. Всъщност искаше да се помирят. – Но все пак си получих парите. Повярвай ми, ако сега акушерката завърши земния си път, ще е най-добре за нея. И без това ще трябва да умре. Така поне ще си спести нови мъчения и кладата.

Симон вдигна ръка като за удар. Въздържа се с усилия.

– Ти, проклет...

Не можа да продължи, защото от вратата долетя силно тропане. Отвън стоеше Ана-Мария Куизъл. Тя дишаше тежко и изглеждаше бледа, сякаш бе тичала по целия път от Речната врата дотук.

– Якоб... Якоб... – запъна се тя. – Има нужда от теб. Ела веднага. Върнах се с децата от реката, а той стоеше там като камък на пейката. Никога не съм го виждала такъв. О, боже, надявам се, че не е нещо лошо.

– Какво се е случило? – извика Симон.

На излизане посегна за шапката и наметалото си.

– Не иска да ми каже, но става нещо с Магдалена.

Симон се затича. Той не видя как баща му заклати глава и затвори старателно вратата. Бонифаций Фронвизер седна и продължи да пие виното си. За три кройцера не можеше да получи най-доброто, но поне помагаше да забрави.

Потънал в мисли, Якоб Куизъл неусетно мина през Кожарския квартал край реката. До къщата му в края на улицата оставаха само още няколкостотин метра. Малко преди това той бе съобщил на Лехнер новината, че акушерката не е в състояние да бъде разпитвана. Секретарят го изгледа безизразно и кимна. Той не обвиняваше Якоб Куизъл. Изглежда, че го бе очаквал.

Накрая той все пак хвърли един последен поглед на палача.

– Знаеш какво ще последва, нали, Куизъл?

– Не Ви разбирам, Ваша милост.

– Когато дойде наместникът на курфюрста, ще имаш много работа. Подготви се!

– Ваша милост, мисля, че вече сме много близо до решението...

Но съдебният секретар вече се бе обърнал. Изглежда, не се интересуваше повече от събеседника си.

Якоб Куизъл сви покрай последните къпинови храсти и се загледа в просторната градина, която се простираше от улицата до езерото. Върбата долу край брега беше обсипана с цвят. Жълтите цветове на ерантиса и маргаритките грееха из влажната морава. Лехите с билките бяха прясно прекопани, пара се вдигаше на слънцето. За първи път този ден на устните на палача се появи усмивка.

Внезапно лицето му се вкамени.

На пейката пред дома му седеше един мъж. Беше подложил лицето си на слънчевите лъчи и очите му бяха затворени. Когато чу стъпките на Якоб Куизъл, той примигна, сякаш го бяха събудили от хубав сън. Носеше шапката си с пера от петел и кървавочервен жакет. Ръката, с която закриваше очи от слънцето проблясваше в бяло.

Дявола погледна Якоб Куизъл и се усмихна.

– Ах, палачо! Имаш прекрасна градина! Предполагам, че жена ти се грижи за нея или малката Магдалена, нали?

Якоб Куизъл се спря до градинската порта. Мимоходом взе един камък от зида и го залюля скришом в ръка. Едно точно мятане...

– Ах, да, малката Магдалена – продължи Дявола. – Дяволско изчадие, но много хубава, като майка си. Дали ще се възбуди, ако ѝ прошепна мръсни думи в ухото? Ще трябва да пробвам.

Якоб Куизъл стисна камъка в ръката си така силно, че ръбчетата му се впиха в плътта му.

– Какво искаш? – прошепна той.

Дявола стана и отиде до прозреца, на чийто перваз имаше стомничка с вода. Той я вдигна бавно към устата си и започна да пие на едри глътки. Капчици се стекоха по подрязаната му брада и паднаха на земята. Едва когато почти бе изпразнил стомната, той я остави и изтри с ръка устата си.

– Какво искам? Въпросът е по-скоро какво искаш ти. Искаш ли да видиш дъщеря си отново жива и невредима? Или да ти я върна на две половини, разсечена като парче говеждо месо? Но само след като отрежа бъбривия ѝ език?

Якоб Куизъл замахна с ръка, камъкът полетя право към челото на Дявола. С едва доловимо движение той се дръпна встрани и камъкът се удари във вратата.

За миг Дявола изглеждаше уплашен. После се усмихна.

– Бърз си, палачо, това ми харесва. И можеш да убиваш добре като мен.

Внезапно лицето му се разкриви в ужасна гримаса. За миг Якоб Куизъл си помисли, че мъжът пред него е на път да загуби разсъдъка си. Но малко след това Дявола се овладя. Лицето му отново стана безизразно.

Куизъл се взря внимателно в него. Той... познаваше този човек. Но не можеше да си спомни откъде. Напрегнато се опитваше да възкреси в паметта си това лице. Къде може да го е видял? Във войската? На бойното поле?

Звукът от строшената глинена стомна го откъсна от мислите му. Дявола я беше хвърлил небрежно зад гърба си.

– Стига приказки – процеди той. – Ето предложението ми. Ти ще ми покажеш къде е съкровището, а аз ще ти върна дъщерята. Ако не... – Той бавно прокара ръка по гърлото си.

Якоб Куизъл поклати глава.

– Не знам къде е съкровището.

– Тогава го намери! – изсъска Дявола. – Толкова си умен. Може да ти хрумне нещо. Прекопахме целия имот и не намерихме нищо. Но съкровището трябва да е там!

Устата на Якоб Куизъл бе пресъхнала. Той се опитваше да запази спокойствие. Трябваше да спре Дявола. Ако можеше само да се доближи до него...

– Дори не си го помисляй, палачо! – прошепна Дявола. – Моите приятели пазят малката ти дъщеричка. Ако не се върна до половин час, ще ѝ причинят точно това, което съм им казал. Те са двама и ще им достави голямо удоволствие.

Якоб Куизъл вдигна успокоително ръце.

– Ами стражата? – попита той, за да печели време. Гласът му излизаше с хриптене. – Охраняват строежа ден и нощ.

– Това е твой проблем. – Дявола се обърна да си върви. Утре по това време ще бъда тук. Или ще донесеш съкровището, или...

Той сви едва ли не с извинение рамене и се отправи към езерото.

– А поръчителят ви? – извика след него палачът. – Кой се крие зад всичко това?

Дявола се обърна за последен път.

– Наистина ли искаш да знаеш? Във вашия град бездруго има достатъчно неприятности. Не мислиш ли? Може би ще ти кажа, когато ми донесеш съкровището. Може би тогава мъжът ще бъде мъртъв.

Той прекоси зелената морава, прескочи оградата и скоро изчезна в гъстата гора до реката.

Якоб Куизъл седна на пейката и се загледа в далечината. Едва след няколко минути забеляза, че от ръката му капе кръв. Беше стискал така силно камъка, че ръбовете се бяха забили като ножове в плътта му.

* * *

Йохан Лехнер подреждаше документите на писалището си на горния етаж на Баленхаус. Той подготвяше предстоящото заседание на Съвета, което вероятно щеше да остане единствено за дълъг период от време. Секретарят не си правеше никакви илюзии. Щом в града пристигнеше Негово превъзходителство наместникът на курфюрста граф Сандицел, с властта на Йохан Лехнер бе свършено. Той бе само упълномощено лице. Граф Сандицел щеше да обърне всичко в околността, нямаше да се ограничи само с една вещица. Още отсега по улиците се шушукаше. Пред самия Лехнер няколко души се кълняха в бог, че Щехлин омагьосала телетата им, унищожила реколтата с градушка и обрекла една жена на безплодие. Днес сутринта Агнес Щайнгаденер го бе дръпнала за ръкава и му бе прошепнала с дъх на вино, че и съседката ѝ Мария Колхас е вещица. Видяла я да лети през нощта на метла към небето. Йохан Лехнер въздъхна. Ако нещата продължаваха така, палачът наистина щеше да има много работа.

Първите членове на Съвета започнаха да пристигнат в затоплената стая, облечени в скъпите си мантии, с кожени шапки на главата, и се настаняваха на отредените им места. Управляващият бургмистър Карл Земер изгледа замислено Лехнер отстрани. Независимо от факта, че беше първи бургмистър, за управленските дела той се доверяваше изцяло на секретаря. Но този път Лехнер сякаш се бе провалил. Земер го дръпна за ръкава.

– Има ли нещо ново за Щехлин? – прошепна той. – Призна ли най-сетне?

– Секунда само. – Йохан Лехнер се престори, че трябва да подпише още някакъв документ. Секретарят мразеше тези ненаситни търбуси, тези марионетки, които се бяха издигнали единствено благодарение на произхода си. Бащата на Лехнер също бе секретар, дядо му също, но никой секретар преди него не бе имал такава власт. Мястото на съдия от много време беше незаето, а наместникът на курфюрста рядко идваше в града. Иохан Лехнер бе достатъчно умен да поддържа у аристократите убеждението, че те властват над Шонгау. В действителност управляваше той – съдебният секретар. Сега обаче властта му се клатеше и членовете на Съвета усещаха това.

Йохан Лехнер продължи да подрежда документите си. После вдигна поглед. Благородниците го гледаха с очакване. Отдясно и отляво на него седяха четиримата бургмистри и надзорникът на приюта. Следваха останалите членове на Вътрешния съвет и членовете на Големия съвет.

– Бих искал да мина веднага на въпроса – започна Лехнер. – Свиках заседание на Съвета, защото градът се намира в извънредно положение. За съжаление, до този момент не успяхме да накараме Марта Щехлин да проговори. Днес рано сутринта вещицата отново изпадна в безсъзнание. Георг Риг я уцелил с камък по главата и...

– Как е възможно това? – прекъсна го старият Аугустин. Невиждащите му очи се обърнаха по посока на Лехнер. – Самият Риг беше затворен заради опожаряването на склада. Как може да е хвърлил камък по Щехлин?

Йохан Лехнер въздъхна.

– Просто се е случило. Да го оставим така. Във всеки случай тя няма да дойде на себе си. Може дяволът да си я прибере, преди да е признала делата си.

– А ако просто кажем на хората, че е признала? – промърмори Земер и избърса потта от голото си теме с копринена кърпичка. – Тя ще умре, а ние ще я изгорим за благото на града?

– Ваша чест! – просъска Лехнер. – Това ще бъде лъжа пред Бог и пред Негово сиятелство самия курфюрст! При всеки разпит имаме свидетели, всички ли трябва да положат лъжлива клетва?

– Не, не, съвсем не. Мислех само... както вече споменах, за благото на Шонгау. – Гласът на първия бургмистър ставаше все по-тих и накрая заглъхна напълно.

– Кога да очакваме пристигането на наместника на курфюрста? – попита старият Аугустин.

– Изпратих куриери – каза Лехнер. – Както изглежда, Негово превъзходителство граф Сандицел ще ни удостои с присъствието си още утре преди обед.

През залата премина стенание. Благородниците знаеха какво ги очаква. Наместникът на курфюрста заедно със свитата си, който щеше да остане тук дни, може би седмици, щеше да струва на града цяло състояние! Да не говорим за безкрайните разпити на подозрителни граждани във връзка с вещерството. Докато истинският извършител, или извършители, не бъдат заловени, всеки тук би могъл да бъде заподозрян във връзки с дявола. Включително членовете на Съвета и техните съпруги. При последния процес срещу вещици бяха пострадали и някои съпруги на видни граждани. Дяволът не правеше разлика между слугиня и съдържателка на странноприемница, между акушерка и дъщеря на бургмистър.

– Какво става с предводителя на аугсбургците, когото задържахме за палежа на склада? – попита бургмистърът Иохан Пюхнер, докато барабанеше нервно по масата. – Има ли нещо общо с това?

Иохан Лехнер поклати глава.

– Аз лично го разпитах. Той е невинен. Затова днес сутринта го освободих с някои тежки думи. Поне аугсбургците няма да ни притесняват отново толкова скоро. Скастрихме ги. Предводителят на аугсбургците е видял, че наемници са подпалили склада...

– Наемници ли? Какви наемници? – попита старият Аугустин. – Тази история става все по-заплетена. Лехнер, моля за разяснение!

Йохан Лехнер помисли за миг дали да разкаже на съветниците за разговора си с палача долу край строежа. Реши да не го прави. Въпросът и без това беше достатъчно сложен. Той сви рамене.

– Изглежда, няколко мародери са подпалили склада на пристана. Същите мародери са разрушили и строежа на приюта.

– И сега обикалят наоколо, убиват малки деца и им рисуват знаците на вещиците по раменете – намеси се старият Аугустин, като чукаше нетърпеливо с бастуна си по скъпия под от черешово дърво. – Това ли искате да ни кажете? Лехнер, опомнете се! Имаме вещицата, трябва само да признае!

– Вие ме разбрахте погрешно. – Лехнер побърза да успокои разгневения благородник. – Тези наемници вероятно са подпалили склада. За смъртта на нашите деца обаче са отговорни дяволът и неговите съучастници. Доказателствата са очевидни. Намерихме у Щехлин магически билки, децата са били често при нея. Има граждани, които свидетелстват, че тя е посвещавала децата в магьосническото изкуство. Всичко, от което се нуждаем, е нейното признание. Вие знаете не по-зле от мен, че според Lex Carolina[24] може да бъде осъден само този, който признае.

– Не е нужно да ми разяснявате Кодекса на император Карл. Познавам го достатъчно добре – промърмори Матиас Аугустин и невиждащите му очи се зареяха в пространството, ноздрите му се разшириха, сякаш усещаше далечна миризма. – Отново подушвам мириса на изгоряла плът както преди седемдесет години. Впрочем съпругата на съдията също завърши живота си на кладата.

Мълниеносно като ястреб Аугустин обърна глава към секретаря. Лехнер отново се загледа в документите си, като каза тихо:

– Жена ми почина преди три години, както знаете, и с това съм извън всякакви подозрения...

– А ако подложим вещицата на изпитанието с водата – попита внезапно надзорникът на приюта Вилхелм Харденберг. – Така направиха в Аугсбург преди няколко години. Връзват се ръцете на вещицата за краката и я хвърлят във водата. Ако изплува на повърхността, тогава дяволът ѝ помага и тя е уличена във вещерство. Ако потъне, е невинна, но така или иначе се освобождаваме от нея.

– По дяволите, Харденберг – извика старият Аугустин. – Глух ли сте, или какво? Щехлин е в безсъзнание! Ще потъне като камък! Кой ще ни повярва за такова изпитание с вода? Със сигурност не и наместникът на курфюрста!

За първи път се обади младият Якоб Шрефогъл:

– Защо предположението, че децата са убити от наемници, ви се струва толкова абсурдно? Много свидетели са видели как някакъв мъж е скочил от моята къща в момента, когато Клара изчезна. Мъжът носил яркочервен жакет и шапка с пера, каквито носят предимно наемниците. И куцал.

– Дяволът! – извика пекарят Берхтхолт, който досега очевидно бе дрямал под въздействието на алкохола, изпит предишната нощ. Той се прекръсти уплашено. – Света Дево, закриляй ни!

Някои от съветниците също казаха молитви и се прекръстиха.

– Навсякъде виждате дявола! – извика Якоб Шрефогъл насред мърморенето. – Той е решение за всичко. Аз обаче знам едно! – Той стана и гневно изгледа хората около себе си. – Моята Клара не е отвлечена от някакво чудовище с кози крака, а от човек от плът и кръв. Дяволът не го спират врати и не скача през прозореца. Не носи евтина войнишка шапка и не се среща с наемници на чаша бира в странноприемницата на Земер.

– Откъде ви хрумна това, че дяволът се върти около моята странноприемница? – скочи бургмистър Земер. Лицето му бе почервеняло, капчици пот бяха избили на челото му. – Това е нагла лъжа, за която ще ми платите!

– Младият лекар ми разказа. Човекът, който е отвлякъл моята Клара, се е качил на горния етаж на вашата странноприемница. – Якоб Шрефогъл гледаше спокойно бургмистъра в очите.

– Срещал се е там с някого. С Вас самия може би?

– Ще затворя устата на този Фронвизер и вашата също! – Земер удари с юмрук по масата. – Няма да позволя да се говорят небивалици за моята странноприемница.

– Карл, успокой се и си седни на мястото.

Гласът на стария Аугустин беше тих, но осезателно рязък. Смутен, Земер си седна отново на мястото.

– А сега ни разкажи – продължи Матиас Аугустин. – Има ли нещо вярно в тези... небивалици?

Първият бургмистър завъртя очи и изпи голяма глътка вино от чашата си. Явно се затрудняваше да отговори.

– Вярно ли е? – попита бургмистър Йохан Пюхнер.

Надзорникът на приюта Вилхелм Харденберг също се обърна към уважавания съдържател на странноприемница "Звездата":

– Карл, кажи ни истината! Срещали ли са се при теб наемници?

Около кръглата маса се надигна шепот. Някои членове на Големия съвет започнаха да дискутират на задните редове.

– Това е безподобна лъжа! – отсече бургмистър Земер най-накрая. Струи пот се стичаха към дантелената му яка. – Може да е имало бивши войници при мен в "Звездата". Не мога да проверя това. Но никой от тях не се е качвал горе и не се е срещал с никого.

– Тогава можем да смятаме това за изяснено – каза Матиас Аугустин. – Нека да се посветим на важните дела. – Невиждащите му очи се насочиха към секретаря. – Какво смятате да правите сега, Лехнер?

Йохан Лехнер огледа безпомощните лица на съветниците от лявата и от дясната си страна.

– Честно казано, не знам. Граф Сандицел ще пристигне тук утре предиобед. Ако дотогава акушерката не е проговорила, бог да се смили над нас! Страхувам се, че тази нощ всички ще трябва да се помолим.

Той стана и взе перото и мастилото. Другите също се изправиха колебливо.

– Ще подготвя всичко за посрещането на графа. Всеки от вас ще трябва да внесе своя дял. А що се отнася до процеса срещу вещицата... можем само да се надяваме.

Лехнер се отправи навън, без да се сбогува. Членовете на Съвета тръгнаха след него на групи от по двама-трима. В залата останаха само двама благородници. Те трябваше да уточнят още някои важни неща.

* * *

Дявола прокара костеливата си ръка по роклята на Магдалена, докосна гърдите ѝ продължи по шията към малката брадичка. Когато стигна до устните ѝ, тя извърна глава. Дявола се усмихна и отново обърна главата ѝ към себе си. Дъщерята на палача лежеше пред него на поляната в гората с вързани ръце и крака, в устата ѝ бе натикан мръсен парцал. Тя гневно изгледа похитителя си. Дявола ѝ изпрати въздушна целувка.

– Добре, добре. Бъди дръзка, а после това ще достави повече удоволствие и на двама ни.

Зад тях на поляната се появи друг мъж. Беше наемникът Ханс Хоенлайтнер. Той се спря предпазливо и се прокашля.

– Брауншвайгер, трябва да изчезваме оттук. Кристоф бе в града. Хората говорят, че заради вещицата утре ще пристигне самият граф. Тогава тук ще гъмжи от войници. Нека се позабавляваме с момичето и да се махаме. Достатъчно е, че Андре е мъртъв.

– А съкровището? Какво ще правим с него?

Дявола, когото нарекоха Брауншвайгер, се обърна. Ъгълчетата на устата му затрепериха, сякаш губеше контрол над себе си.

– Ти май забрави за съкровището! Освен това търбухът ни дължи маса пари!

– Майната им на парите! Вчера ни даде още 25 гулдена за разрушения строеж и за палежа на склада. Това е достатъчно. Повече не можем да вземем оттук.

Третият наемник, Кристоф Холцапфел, пристъпи до него. Дългите черни коси висяха разбъркани по лицето му. Той крадешком поглеждаше Магдалена, която се въртеше вързана на земята.

– Ханс е прав, Брауншвайгер. Нека си тръгнем. Няма съкровище. Претърсихме всичко, целия проклет строеж. Обърнахме всеки камък. А утре сигурно тук ще се появят хората на графа.

– По-добре да продължим нататък – обади се отново Ханс Хоенлайтнер. – Главата ми е по-скъпа от няколко гулдена. На Андре вече му видяха сметката, това не е добър знак. Господ да се смили над погубената му душа! Но преди това искаме да се позабавляваме малко...

Той се наведе към Магдалена. Когато набразденото от шарка лице се приближи до нея, тя усети дъх на ракия и бира. Устните му се разтегнаха в крива усмивка.

– Е, скъпа, усещаш ли как нещо опъва панталона ми?

Магдалена рязко сведе глава и челото ѝ удари Ханс фронтално по носа, който цъфна като зрял плод. Кръвта потече като ручей.

– Ах, ти, кучко проклета!

Наемникът се хвана за носа и заскимтя, после изрита момичето в корема. Магдалена се преви и се опита да преглътне болката. Нямаше да им позволи да видят страданието ѝ.

Ханс искаше да я изрита втори път, но Дявола го спря:

– Остави, ще съсипеш хубавото ѝ личице. Искаш да ни лишиш от половината удоволствие с нея, така ли? Обещавам да ви покажа неща, които са твърде мръсни дори за принца на мрака.

– Брауншвайгер, ти си болен. – Кристоф Холцапфел поклати отвратен глава. – Всичко, което ние искаме, е малко удоволствие с момичето. Достатъчна ми е мръсотията, която остави в Ландсберг. – Той се извърна. – Е, какво пък. Налудувай се и давай да изчезваме оттук!

Магдалена се присви. Тя очакваше следващия удар.

– Още не – промърмори Дявола. – Първо ще вземем съкровището.

– По дяволите, Брауншвайгер! – заговори Ханс Хоенлайтнер, държейки кървящия си нос. – Няма съкровище! Набий си го в болната глава!

Ъгълчетата на устата на Дявола отново затрепериха. Главата му описа широк кръг, сякаш се опитваше да преодолее някакво вътрешно напрежение.

– Никога повече не ме наричай... болен, Хоенлайтнер! Никога повече... – Погледът му сновеше от единия войник към другия.

– А сега ще ви кажа нещо. Ще останем тук само още една нощ. Ще отидете с момичето на сигурно място, а аз ще взема съкровището до утре сутринта. Ще имате толкова много дукати, колкото и насън не сте виждали. И после заедно ще се заемем с момичето.

– Още една нощ? – попита Ханс Хоенлайтнер.

Дявола кимна.

– И как ще намериш това съкровище?

– Остави тази грижа на мен. Вие само пазете момичето.

Наемникът Кристоф Холцапфел отново пристъпи по-близо.

– Къде да се скрием? Утре тук ще гъмжи от войници.

Дявола се усмихна.

– Знам едно сигурно място. Там няма да ви намерят. Освен това има и хубава гледка.

Каза им къде е мястото и тръгна към града. Магдалена прехапа устните си и от очите ѝ бликнаха сълзи. В следващия миг тя се овладя и извърна глава, за да скрие лицето си от наемниците. Не биваше да я виждат да плаче.

* * *

Двамата мъже стояха на края на строителната площадка и наблюдаваха работата на майсторите. Някои от зидарите и дърводелците им махнаха. Може би малко се чудеха какво правят тук мъжете, но нищо не подозираха. Двамата там в края бяха уважавани граждани. Може би просто искаха да добият представа как вървят строителните работи.

От неотдавнашния погром не бе останала и следа. Стените на приюта за прокажени бяха иззидани отново, нова подпорна конструкция за покрива се издигаше върху стените на параклиса. Двама стражи седяха до кладенеца в средата на площадката и си запълваха времето с игра на зарове. Секретарят бе наредил имотът да бъде пазен двадесет и четири часа в денонощието. И както обикновено, нарежданията му се изпълняваха точно. За стражите бяха направили дъсчен навес, под който можеха да се оттеглят при дъжд. Фенери висяха, окачени на куки от външната стена на навеса. До тях бяха подпрени две алебарди.

– Наистина ли претърсихте навсякъде? – попита по-старият мъж.

Младият кимна.

– Всичко, при това няколко пъти. Наистина не знам къде още да търсим. Но трябва да е някъде тук!

Другият мъж сви рамене.

– Може би старият скъперник е излъгал. Може би е измислил всичко на смъртния си одър. Може би е бълнувал от треската, а ние му повярвахме...

Той простена и се хвана отстрани. За кратко се преви, после болката сякаш го отпусна. Старецът се обърна да си върви.

– Така или иначе работата приключи.

– Приключи? – Младият мъж изтича след него, хвана го за рамото и го обърна към себе си. – Какво значи приключи? Можем да продължим да търсим. Не съм се разплатил още изцяло с наемниците. За няколко гулдена допълнително ще изравнят всичко със земята и ще го разровят като глигани. Съкровището е тук някъде! Усещам го!

– По дяволите! Приключи! – Старецът отблъсна ръката на младия от рамото си почти отвратен. – Имотът се пази. Освен това вдигна достатъчно пушилка. Лехнер знае за твоите наемници. А палачът и този Фронвизер са по петите ти. Те душат навсякъде. Дори при свещеника са били! Рискуваме твърде много. Трябва да сложим край на тази работа веднъж завинаги!

– Но... – младият отново понечи да го задържи.

Старият поклати недоволно глава и отново се хвана отстрани. Простена високо.

– Имам достатъчно други неща на главата си. Заради твоите наемници утре графът пристига с хората си в града. И най-вероятно ще се стигне до голям процес. Отново ще горят клади. Шонгау съвсем ще пропадне. И всичко заради теб. Проклет глупак! Срам ме е. За теб и за рода ни. А сега ме пусни. Искам да си ходя.

Възрастният мъж закрачи с тежки стъпки и остави младия сам на строителната площадка. Пръски кал покриваха лъскавите му кожени ботуши. Той почувства как в него се надига гняв. Нямаше да се предаде! Тепърва щеше да им покаже кой е.

Някои от строителите му махнаха и той отвърна на поздрава. Майсторите не можеха да видят лицето му, което изглеждаше вкаменено от омраза.

14.

Понеделник, 30 април 1659 г.

2.00 ч. следобед

Симон тичаше с Ана-Мария Куизъл надолу по "Хененгасе" към Речната врата и оттам покрай Лех към Кожарския квартал. При мисълта, че може да се е случило нещо с Магдалена, той се понесе напред със скорост, на каквато не мислеше, че е способен. Скоро вече бе оставил жената на палача зад себе си. Сърцето му препускаше, в устата му се появи метален вкус. Въпреки това той не спря, докато не стигна къщата на палача. Домът си бе на мястото, облян от светлината на обедното слънце. Няколко чинки чуруликаха сред ябълковите дръвчета в градината. В далечината се чуваха виковете на салджиите, но къщата бе потънала в тишина. Пейката отпред бе празна, вратата към стаята зееше широко отворена. Под едно от ябълковите дръвчета висеше празна люлка, която се полюшваше от вятъра.

– Боже, децата! – Ана-Мария Куизъл вече бе настигнала Симон. – Не и децата...

Без да довърши, тя влетя покрай него в къщата. Той изтича след нея. В стаята завариха две невинни петгодишни ангелчета, които седяха сред езеро от мляко. До тях лежеше счупена стомна, а те тъкмо вадеха с пръстите си мед от една глинена купа. И двете близначета бяха посипани от главата до петите с бял прах. Едва сега Симон видя, че кутията с брашното бе обърната.

– Георг и Барбара, какво...

Ана-Мария Куизъл беше готова да започне гневна тирада, но облекчението, че близнаците са живи и невредими, бе твърде силно. Тя се засмя с глас, после отново доби сериозен вид.

– Бързо горе в леглата! В следващия час не искам да виждам никого от вас тук. Вижте какво сте направили!

Изпълнени с чувство за вина, близнаците тръгнаха нагоре. Докато бършеше млякото и метеше парчетата и брашното, Ана-Мария разказа още веднъж на Симон какво се беше случило.

– Върнах се вкъщи и го заварих да седи като вкаменен на пейката. Когато го попитах какво се е случило, каза само, че Магдалена я няма. Дявола я бил отвел. Дявола, боже, опази! ...

Тя захвърли парчетата в един ъгъл и затисна с ръка устата си. Сълзи рукнаха от очите ѝ. Трябваше да седне.

– Симон, кажи ми какво означава всичко това!

Лекарят я гледа дълго време, без да отговори. Мислите препускаха из главата му. Той искаше да скочи и да действа, но не знаеше какво да направи. Къде беше Магдалена? И къде беше палачът? Беше ли я последвал? Знаеше ли къде Дявола е отмъкнал дъщеря му? И какво смяташе да прави мъжът с момичето?

– Аз... аз не мога да ти кажа точно – измърмори той накрая.

– Но мисля, че мъжът, на чиято съвест лежат децата, е отвлякъл Магдалена.

– Господи! ... – Ана-Мария Куизъл закри лице с ръцете си. – Но защо? Защо? Какво иска той от моето малко момиче?

– Мисля, че смята да изнудва мъжа ти. Той иска да престанем да го преследваме, да го оставим на мира.

Жената на палача го загледа, изпълнена с надежда.

– И ако направите това, което каже, ще пусне ли Магдалена?

Симон с радост би кимнал, би я утешил, би ѝ казал, че дъщеря ѝ скоро ще си дойде. Но не можеше. Вместо това той стана и тръгна към вратата.

– Не мисля. Този мъж е болен и зъл. Ще я убие, ако не го открием преди това.

Той забърза през градината обратно към града. Чу зад себе си плача на близнаците. Бяха се скрили на стълбите и тайно бяха подслушвали. Макар че не разбираха всичко, чувстваха, че се е случило нещо много лошо.

Симон прекоси Кожарския квартал и тръгна край реката. Трябваше да сложи в ред мислите си. Бавното течение на Лех му помагаше. Имаше две възможности: да намери скривалището, в което Дявола държеше Магдалена, или да открие кой е наел Дявола. Ако стигнеше до поръчителя, може би щеше да успее да си върне отвлечената Магдалена. В случай че бе още жива...

Студени тръпки преминаха по гърба на Симон. Представата, че любимото му момиче може би се носи с прерязано гърло по водата, парализира съзнанието му. Не биваше да допуска такива мисли. А и това би било безсмислено. Магдалена беше залогът на Дявола и той не би го пожертвал току така. Симон нямаше представа къде Дявола би могъл да скрие Магдалена. Но затова пък знаеше къде вероятно се крият децата, които можеха да назоват поръчителя. Някъде на строителната площадка. Но къде по-точно?

Къде, по дяволите?

Симон реши да навести още веднъж Якоб Шрефогъл. Все пак имотът някога бе принадлежал на баща му. Може би той знаеше за някакво убежище, което те двамата – палачът и лекарят – не бяха съумели да открият.

След около половин час той отново бе на пазарния площад. Сергиите почти се бяха опразнили. В ранния следобед гражданите бяха приключили с покупките. Продавачките прибираха останалите зеленчуци и плодове в кошници и се грижеха за хленчещите си деца, които през целия ден бяха стояли прави край тях. На земята, между конски и волски фъшкии, лежаха увехнали листа от салата и гнило зеле. Хората вече бързаха към къщи. Утре беше първи май и за мнозина празникът щеше да започне още днес. Както повечето баварски села и градове, утре шонгауци щяха да празнуват началото на лятото. Тази нощ принадлежеше на влюбените. Симон затвори очи. Той имаше намерение да прекара празника с Магдалена. Усети буца в гърлото си. Колкото повече мислеше, толкова по-силен страх го обземаше.

Внезапно си спомни, че тази нощ щеше да има още един, съвсем различен празник. Как можа да забрави! Нощта на тридесети април срещу първи май беше Валпургиевата нощ! Вещиците танцуваха в горите и се съвкупляваха с дявола. Мнозина от гражданите изпълняваха защитни ритуали, редяха заклинания, рисуваха знаци по прозорците и посипваха сол пред вратите, за да се предпазят от злото. Дали ужасяващите убийства и странните знаци имаха нещо общо с Валпургиевата нощ? Симон се съмняваше, но се страхуваше, че някои граждани могат да използват това като повод да убият предполагаемата вещица в тъмницата. Времето изтичаше.

Мина покрай замъка и скоро се озова пред дома на семейство Шрефогъл. Горе на балкона стоеше една слугиня. Тя погледна Симон с подозрение. Вече се бе разпространил слухът, че той си има вземане-даване с дъщерята на палача. Симон ѝ направи знак. Без да поздрави, тя се скри вътре, за да съобщи на младия си господар.

Малко по-късно вратата му отвори лично Якоб Шрефогъл и го покани да влезе.

– Симон, колко се радвам! Надявам се, че подозренията ви спрямо мен са се разсеяли. Узнахте ли нещо ново за моята Клара?

Симон отново се зачуди доколко би могъл да се довери на аристократа. Както и преди, той не беше сигурен каква роля играе Якоб Шрефогъл в тази драма. Затова се ограничи с няколко кратки фрази:

– Смятаме, че наемници са убили децата, защото са видели нещо, което не е трябвало да виждат. Но не знаем какво би могло да е то.

Благородникът кимна.

– И аз мисля така. Но Съветът няма да ви повярва. Днес предиобед се срещнахме отново. Височайшите господа искат да уредят въпроса! Точно сега, когато времето напира, вещица и дявол пасват по-добре на картината. Утре пристига наместникът на курфюрста.

Симон сви рамене.

– Още утре? Тогава разполагаме с по-малко време, отколкото се надявах.

– Освен това бургмистър Земер отрича, че наемниците са се срещали с някого на горния етаж в странноприемницата му – продължи Якоб Шрефогъл.

Симон се засмя сухо.

– Лъжа! Ресъл, слугинята на Земер, ми го разказа. Тя описа точно наемниците. Те са се качили горе!

– А ако Ресъл се е излъгала?

Симон поклати глава.

– Беше съвсем сигурна. По-вероятно е да лъже бургмистърът.

– Той въздъхна. – Вече не знам на кого още мога да вярвам. Но аз дойдох за нещо друго. Досещаме се къде може да е скривалището на Клара и Софи.

Якоб Шрефогъл се втурна към него и го хвана за раменете.

– Къде? Кажете ми къде? Ще направя всичко, за да ги намеря.

– Ние смятаме, че убежището им е някъде при строежа на приюта.

Аристократът го изгледа недоверчиво.

– При строежа?

Симон кимна и закрачи неспокойно нагоре-надолу из преддверието.

– Намерихме следи от глина под ноктите на мъртвите деца. Глина, която може да е от строежа на приюта. Възможно е децата да са видели нещо там от своето скривалище и сега да не смеят да се покажат от страх. Във всеки случай вече претърсихме всичко наоколо, но не открихме нищо.

Той отново се обърна към аристократа:

– Имате ли представа къде може да са се скрили децата? Може би покойният ви баща ви е разказвал за нещо такова? Пещера? Дупка? Имало ли е някога друга постройка на това място? Може би е останало някакво подземие? Свещеникът говореше за стар олтар от езическо време...

Якоб Шрефигъл се отпусна на един стол до камината. Накрая поклати глава.

– Не си спомням да е ставало въпрос за нещо подобно. Имотът принадлежи на семейството ни от много поколения. Мисля, че прабаба ми и прадядо ми са пасли там овцете и кравите си. Доколкото знам, преди много време там е имало параклис или църква. И нещо като жертвен камък или нещо подобно. Но това е било толкова отдавна. Никога не сме се занимавали с имота, преди да реша да построя там пещта.

Изведнъж очите му заблестяха.

– Градския архив... Там трябва да е отбелязано такова нещо!

– Градския архив? – попита Симон.

– За всеки договор, за всяка покупка, както и за всяко дарение в градския архив има документ. Като съдебен секретар Иохан Лехнер внимава много всичко да е в ред. Когато баща ми завеща имота на църквата, имаше официална грамота за дарение. Доколкото си спомням, към тази грамота за дарение имаше приложен стар план на имота, който баща ми притежаваше.

Симон почувства как устата му пресъхна. Имаше чувството, че е много близо до решението.

– И къде е този градски архив?

Аристократът сви рамене.

– Къде може да е? В Баленхаус, естествено. В стаята до заседателната зала на Съвета. Там Лехнер съхранява всичко, което е важно за града. Попитайте го, навярно ще ви позволи да хвърлите един поглед.

Симон кимна и се обърна към вратата. Там той се обърна още веднъж.

– Много ми помогнахте, благодаря!

Якоб Шрефогъл се усмихна.

– Не е необходимо да ми благодарите. Върнете ми моята Клара, това е достатъчно. – Съветникът се изкачи по стълбата. – А сега ме извинете. Жена ми все още е болна. Ще погледна как е.

Внезапно той се спря, сякаш си бе спомнил нещо важно.

– Има още нещо.

Симон го погледна в очакване.

– Е – продължи Якоб Шрефогъл, – баща ми бе спестил много пари през живота си, много. Както знаете, малко преди смъртта му ние се скарахме. Мислех, че след спора той е завещал цялото си състояние на църкавата. Но говорих със свещеника...

– И? – попита Симон.

– Всичко, което има църквата, е този имот. Търсих навсякъде, но никъде не можах да намеря парите.

Симон почти не го чуваше. Той отново бе на улицата.

* * *

Лекарят крачеше бързо към Баленхаус. Той беше наясно, че съдебният секретар едва ли ще му позволи да се рови в градския архив. Сутринта на строежа той ясно бе дал на него и на палача да разберат как гледа на техните подозрения. Лехнер нямаше да предприеме абсолютно нищо. Той искаше спокойствие в града, а не лекар, който се рови в книжата му и може би щеше да попадне по следите на тайна, която да струва главата на един или друг аристократ. Но Симон знаеше, че е длъжен да види този договор. Въпросът беше само как...

Пред входа на Баленхаус скучаеха двама стражи с алебарди и гледаха последните продавачки, които разчистваха сергиите си. По това време на деня двамата пазачи бяха единствените, които още работеха. Симон знаеше, че в Баленхаус няма съветници. Заседанието на Съвета беше днес по обяд. Благородниците отдавна си бяха отишли вкъщи при семействата си, а съдебният секретар беше отсреща в замъка. Баленхаус беше празен. Единственото препятствие за Симон бяха двамата стражи.

С усмивка се приближи до тях. Познаваше единия, беше го лекувал преди време.

– Е, Георг, как е кашлицата? По-добре ли е, след като пиеш отварата от липов цвят?

Стражът поклати глава. За доказателство той се изкашля няколко пъти гръмко и дрезгаво.

– За съжаление, не, господине. Сега ме болят и гърдите. Не мога да си върша работата. Вече се молих три пъти с броеницата, но и това не помогна.

Симон го загледа угрижено. Изведнъж лицето му се проясни.

– Може би имам нещо, което ще ти помогне – прах от Западна Индия. – Той извади едно пакетче и погледна обезпокоено към небето. – Но то трябва да се пие, докато обедното слънце е над човека. Сега е почти късно.

Стражът Георг се закашля отново и посегна към пликчето.

– Ще го взема, господине, веднага. Колко ще струва?

Симон му подаде лекарството.

– За теб само три кройцера. Трябва да го разтвориш в спирт, иначе няма да подейства. Имаш ли брантвайн?

Георг започна да си блъска ума. Лекарят си мислеше вече, че ще трябва да му помага, когато лицето на стража все пак се озари.

– Мога да намеря. Оттатък в странноприемницата.

Симон кимна и взе парите.

– Добре го измисли, Георг. Тичай бързо натам. Няма да отнеме много време.

Георг хукна, докато вторият пазач стоеше нерешително на поста си. Симон погледна замислено мъжа.

– И ти ли имаш кашлица? – попита той. – Изглеждаш толкова блед. Болки в гърдите?

Пазачът сякаш се замисли за миг, после погледна другаря си, който тъкмо изчезваше в кръчмата. Накрая кимна.

– Тогава тичай след него, нека поръча повече брантвайн – каза Симон. – Прахът трябва да се разтвори в поне една чаша, по-добре в две.

Стражът се разкъсваше между чувството за дълг и възможността да обърне една-две чашки брантвайн, при това с медицински цели. Накрая последва приятеля си.

Симон се ухили. Вече бе усвоил някои неща от палача. За какво можеше да послужи едно такова пликче с хума! Лекарят изчака още един миг, докато и двамата стражи изчезнат от полезрението. Пазарният площад беше празен. Той бързо открехна голямата врата и се вмъкна вътре.

Блъсна го в носа миризмата на подправки и плесенясало платно. Тънки лъчи светлина проникваха през залостените прозорци, в халето вече бе сумрачно. Чували и денкове се трупаха един върху друг, сякаш безформени великани спяха до стените, по които пълзяха сенки. Един плъх притича изплашен иззад чувалите и изчезна в тъмното.

Симон се изкачи по широкото стълбище. Спря пред вратата на залата на Съвета и се ослуша, после влезе предпазливо. Залата бе празна. Столовете бяха оставени в безпорядък около голямата дъбова маса, където се виждаха полупразни гарафи и недопити чаши с вино. В ъгъла царствено се издигаше огромна кахлена печка със зелени изрисувани плочки. Симон протегна ръка към печката. Още излъчваше топлина. Сякаш съветниците бяха напуснали залата за кратка пауза и скоро щяха да се върнат.

Симон прекоси помещението, като се стараеше да стъпва така, че дъските да не скърцат. На източната стена висеше пожълтяла картина, която показваше съветниците на Шонгау, събрани около дъбова маса. Той се вгледа в платното. От пръв поглед си личеше, че бе рисувана отдавна. Мъжете на нея носеха надиплени яки, каквито са се носили преди няколко десетилетия. Черните строги палта бяха закопчани догоре. Лицата с грижливо подрязаните бради гледаха сериозно и безизразано. Въпреки това той сякаш разпозна единия от мъжете. Съветникът в средата с пронизващия поглед и загадъчната усмивка трябва да беше Фердинанд Шрефогъл. Симон си спомни, че старият Шрегфогъл някога е бил първи бургмистър на града. Благородникът държеше документ в ръце. Симон смяташе, че познава и мъжа до него. Само че откъде? Той се замисли, но не можа да си спомни, въпреки желанието си. Сигурен беше, че го е виждал някъде напоследък, само дето беше много по-стар, разбира се.

Внезапно чу гласове и смях долу на площада. Двамата стражи се придържаха към неговата рецепта. Той се ухили. Вероятно бяха превишили леко дозата.

Симон продължи да се промъква на пръсти през залата. Навеждаше се, когато минаваше покрай скрепените с олово прозорци, за да не го видят отвън. Най-после стигна до малката врата на архива. Натисна дръжката.

Тя беше заключена.

Симон изруга тихо и се прокле за глупостта си. Как можеше да е толкова наивен да смята, че ще намери вратата отворена? Разбира се, че съдебният секретар я беше заключил. Все пак тя водеше в неговата светая светих.

Симон се обърна да си върви, но внезапно размисли. Иохан Лехнер бе надежден мъж. Той трябваше да се погрижи поне четиримата бургмистри да имат достъп до архива в негово отсъствие. Дали всеки един от тези четирима бургмистри имаше ключ? Едва ли. Най-вероятно секретарят пазеше ключа тук. Но къде?

Погледът на Симон се плъзна по резбования таван от кедров бор с орнаменти във вид на свитъци, голямата дъбова маса, столовете, гарафите за вино. Нямаше шкаф, нито ракла. Единственият по-голям предмет беше кахлената печка – чудовище, широко две стъпки и стигащо почти до тавана. Симон се приближи до нея и започна да я изучава. Един ред плочки около средата на печката бяха украсени с изображения на сцени от селския живот. Селянин с плуг, друг селянин, който сее, прасета и крави, момиче с гъски... В средата на реда имаше плочка, която изглеждаше по-различно от другите. На нея бе нарисуван мъж с типична широкопола шапка и надиплена яка на съветник. Той седеше на едно нощно гърне, пълно с пергаментови свитъци. Симон почука по кахлената плочка.

Тя кънтеше на кухо.

Лекарят взе ножа си, вкара го в процепа и извади плочката. Тя се плъзна леко в ръката му. Зад нея се намираше малка ниша, в която нещо блестеше. Симон се усмихна. Доколкото знаеше, старият Шрефогъл бе направил тази печка още докато беше бургмистър. В гилдията на грънчарите той бе смятан за истински творец. Сега излизаше, че е имал и чувство за хумор. Член на Съвета, чиито изпражнения бяха пергаменти с укази и решения. Може би бащата на Йохан Лехнер, тогавашният съдебен секретар, се бе разпознал в рисунката?

Лекарят извади медния ключ, намести отново плочката с члена на Съвета и се върна до вратата, която го делеше от архива. Вратата скръцна леко и се отвори.

Помещението зад нея миришеше на прах и стари пергаменти. Само един малък прозорец с решетки гледаше към пазарния площад. Нямаше друга врата. През прозореца проникваше светлината на следобедното слънце, прашинки летяха във въздуха. Помещението беше почти празно. До отсрещната стена стояха малка дъбова маса без украса и неугледен стол. Цялото пространство от лявата страна бе заето от грамаден шкаф, който стигаше почти до тавана. Той съдържаше безброй чекмеджета, от които се подаваха документи. По рафтовете стояха дебели книги с кожена подвързия. На масата също лежаха няколко книги и изписани листи, до тях – полупразна мастилница, гъше перо и изгоряла свещ.

Симон простена тихо. Това бе царството на секретаря. За него сигурно всичко бе подредено, но за лекаря бе просто грамада от свитъци, документи и дебели книги, в която трудно се ориентираше. Така нареченият градски архив не се състоеше от томове, а приличаше на огромен сандък с ръкописни бележки. Как щеше да намери тук план на имот?

Симон се доближи до шкафа. Едва сега забеляза, че на чекмеджетата имаше букви. Съкращенията се мяркаха навсякъде из рафтовете без ясна последователност и ред. Вероятно само съдебният секретар и може би членовете на Вътрешния съвет знаеха какво означават тези RE, МО, ST, CON, PA, DOC...

Последното съкращение накара Симон да спре. Латинската дума за документи беше documentum. Дали в това чекмеже се намираха и грамотите за дарения? Той извади чекмеджето. То бе пълно с подпечатани документи. Още от пръв поглед му стана ясно, че е бил прав. Всички носеха печата на града и подписа на високопоставен гражданин. Имаше завещания, договори за продажба и грамоти за дарения, както и удостоверения за парите, продоволствията и земите на гражданите, починали без наследници. По-долу следваха новите документи за имотите, получени от църквата. Едва не му прималя от вълнение, усещаше, че е близо до целта. Църквата в Шонгау през последните години бе получила много дарения, преди всичко за строежа на новото гробище "Свети Себастиан". Всеки, който усещаше, че наближава краят му и искаше да си подсигури вечно място точно до стените на града, бързаше да завещае на църквата някаква част от състоянието си. Даряваха и ценни разпятия, икони на светци, добитък, както и земи. Симон продължи да прелиства. Най-после бе стигнал до дъното на чекмеджето. Нямаше договор за имота на пътя за Хоенфурх...

Симон проклинаше. Той знаеше, че някъде тук трябва да бе решението на тайната. Просто го усещаше! Ядосан, се върна обратно с чекмеджето до шкафа, за да го постави на мястото му и да извади ново. При ставането той неволно бутна листите, които лежаха на масата. Те паднаха на пода. Симон остави чекмеджето на мястото му и се върна да вдигне листите. Внезапно спря. Един документ в ръката му бе скъсан отстрани, сякаш някой набързо бе откъснал част от него. Печатът бе счупен припряно. Той хвърли поглед.

Donatio civis Ferdinand Schreevogl ad ecclesiam urbis Anno Domini MDCL VIII...[25]

Симон потръпна. Грамотата за дарение! Но само първата страница, другата част бе отделена. Той хвърли бегъл поглед на документите на масата и погледна пода. Нищо. Някой бе взел документа от шкафа, бе го прочел и бе взел важната за него част, вероятно скицата на имота. И все пак явно не бе имал време, поне не достатъчно, за да прибере документа в чекмеджето.

Крадецът го бе пъхнал набързо под купчината с други книжа на масата...

И се бе върнал обратно на заседанието на Съвета...

Полазиха го тръпки. Ако някой бе откраднал този документ, то това можеше да е само някой,който знаеше за ключа зад кахлената плочка. Значи самият Иохан Лехнер... или някой от четиримата бургмистри.

Симон преглътна. Той усети, че ръката, с която държеше документа, затрепери. Какво му бе казал преди това аристократът Якоб Шрефогъл за заседанието?

Бургмистърът Земер отрече, че наемниците са се срещали с някого на горния етаж на странноприемницата му.

Нима в убийствата на децата бе замесен самият първи бургмистър? Сърцето на Симон заби учестено. Той си спомни как преди няколко дни Земер го бе подпитвал в собствената си странноприемница и накрая го бе посъветвал да не се занимава повече със случая. Не беше ли Земер от съветниците, които се изказваха против строежа на приюта за прокажени, защото се тревожел, както сам твърдеше, за благото на града? Не било добре, видите ли, да има прокажени пред портите на търговски град? А ако Земер бе протакал строителството само защото е предполагал, че на мястото има скрито съкровище? Съкровище, за което малко преди смъртта си му бе разказал неговият близък приятел съветникът Фердинанд Шрефогъл?

Мислите на Симон препускаха. Дявола, мъртвите деца, знаците на вещици, отвлечената Магдалена, изчезналият палач, бургмистърът като кукловод на голям заговор и поръчител на банда убийци... Всичко се стовари върху него. Той се опита да подреди хаоса в главата си. Най-важното сега бе да освободи Магдалена. За целта трябваше да намери скривалището на децата в пределите на имота. Ала някой преди него бе влизал в това помещение и бе откраднал плана на терена! Всичко, което му оставаше, беше първата страница, на която бяха описани данните за дарението. Отчаян, Симон погледна парчето хартия, изписано с думи на латински. Той бързо преведе:

Имот на Фердинанд Шрефогъл, завещан в полза на църквата в Шонгау на 4 септември 1658 г. Размери: 200x300 стъпки, включително два хектара гора и един кладенец (пресъхнал).

Пресъхнал?

Симон зяпна думата най-долу, в края на листа.

Пресъхнал.

Лекарят се плесна по челото. После постави парчето пергамент под ризата си и изскочи с облекчение от задушното помещение. Затвори набързо малката врата и остави обратно ключа в нишата зад кахлената плочка. След няколко секунди вече бе при входа на Баленхаус. Двамата стражи бяха изчезнали. Може би бяха в странноприемницата, за да вземат нова доза лекарство. Без да го е грижа, че някой може да го види, Симон напусна Баленхаус и хукна през пазарния площад.

От един прозорец от другата страна на площада някой го наблюдаваше. Когато мъжът сметна, че е видял достатъчно, се върна обратно на писалището си. До чашата с вино и чинията с месен пай лежеше лист хартия с откъснат край. Ръцете на мъжа трепереха, когато вдигна чашата да отпие. Няколко капки вино паднаха върху документа и бавно попиха в хартията, оставяйки червени петна като от кръв.

Палачът лежеше върху легло от мъх, пушеше лулата си и примижаваше срещу последните лъчи на следобедното слънце. Отдалеч чуваше гласовете на пазачите на строежа. Работниците си бяха отишли вкъщи още по обяд заради утрешния празник. Сега двамата стражи безделничеха до стените на параклиса и хвърляха зарове. От време на време до Якоб Куизъл достигаше смях. Стражите бяха вършили и далеч по-тежка работа.

Отляво долетя още някакъв шум. Строшена вейка. Куизъл изгаси лулата си, скочи на крака и за секунди се скри в младата гора. Когато Симон се промъкна покрай него, той хвана китките му и с едно рязко движение го повали. С лек вик Симон падна на земята и потърси опипом ножа си. Лицето на палача се появи ухилено между клоните.

– Бау!

Симон пусна ножа.

– За бога, Куизъл, изплашихте ме! Къде бяхте през цялото време? Търсих ви навсякъде. Жена ви много се тревожи и освен това...

Палачът сложи пръсти на устните му и посочи към поляната. Между клоните се виждаха стражите, които все още седяха до стената и хвърляха зарове. Симон продължи с тих глас:

– Освен това сега знам къде е скривалището на децата. То е...

– Кладенецът – довърши палачът и кимна.

На Симон не му достигна въздух.

– Откъде знаете? Имам предвид...

Палачът го прекъсна с рязко движение на ръката.

– Спомяш ли си първия път, когато бяхме на строежа? – попита той. – Край пътя имаше каруца, натоварена с бурета вода. Тогава не си помислих нищо. Едва по-късно си зададох въпроса защо някой ще си прави труда да носи вода, когато има кладенец.

Той посочи каменния кладенец, който сякаш се разпадаше от старост. От ръба в единия му край бяха изпадали няколко камъка. Те лежаха до стената на кладенеца, струпани като малка естествена стълба. На прогнилия дървен прът нямаше нито верига, нито ведро. Симон преглътна. Бяха толкова глупави! Решението е било пред очите им през цялото време.

Той разказа набързо на палача за своя разговор с Якоб Шрефогъл и за това какво бе открил в архива в Баленхаус. Якоб Куизъл кимна.

– Фердинанд Шрефогъл трябва да е заровил някъде тук парите си малко преди да дойдат шведите – изръмжа той. – Може би ги е скрил в кладенеца. След това се е скарал със сина си и е завещал имота заедно със съкровището на църквата.

Симон го прекъсна.

– Сега си спомням какво ми каза свещеникът по време на изповедта – каза той. – Шрефогъл говорел на смъртния си одър, че имотът може да донесе още много добрини на църквата. Тогава си помислих, че той има предвид приюта. Сега ми е ясно, че е говорел за съкровището!

– Някой от дебелите търбуси в Съвета го е надушил – промърмори палачът. – Можи би старият Шрефогъл е казал нещо в пияно състояние или малко преди смъртта си. И този някой е вложил всичките си сили в това да саботира строежа на имота и да намери проклетото съкровище.

– Очевидно е бургмистърът Земер – каза Симон. – Той има ключ от архива и така е можел да си присвои плана. Възможно е сега да знае за пресъхналия кладенец.

– Възможно е – изръмжа Якоб Куизъл. – Толкова по-важно е да действаме бързо. Решението на загадката лежи там долу в кладенеца. Може би там ще намеря начин да си върна моята малка Магдалена.

За миг се възцари тишина. Чуваше се само чуруликането на птиците и случайния смях на пазачите. Симон осъзна, че покрай цялата суматоха от последния час бе забравил за Магдалена. Той се засрами от себе си.

– Мислите ли, че... – започна той и усети как гласът му пресекна.

Палачът поклати глава.

– Дявола я е отвлякъл, но не я е убил. Тя му е нужна като заложница, за да му покажа скривалището на децата. Освен това това не е в стила му. Той иска първо да се позабавлява, преди да убие. Обича да си играе.

– Говорите така, сякаш го познавате – каза Симон.

Якоб Куизъл кимна.

– Мисля, че го познавам. Може би вече съм го срещал.

Симон скочи.

– Къде? Тук, в околността? Знаете ли кой е той? Ако е така, защо не кажете на Съвета, за да затворят негодника?

Якоб Куизъл отхвърли въпросите на Симон с едно движение, сякаш прогони досадна муха.

– Ти глупак ли си, или какво? Разбира се, че не съм го виждал тук. Беше отдавна... може и да се лъжа.

– Тогава говорете! Може би това ще ни помогне!

Палачът поклати изненадващо глава.

– Това няма да доведе до нищо. – Той седна в мъха и дръпна от студената си лула. – Нека си починем още малко, докато се здрачи. Ще бъде дълга нощ.

След тези думи палачът затвори очи. Изглежда, заспа веднага. Симон го наблюдаваше почти със завист. Как успяваше да запази спокойствието си? Той самият не можеше да мисли за сън. С разтуптяно сърце Симон зачака нощта.

* * *

Софи облегна глава на мокрия камък и се опита да диша спокойно и равномерно. Тя знаеше, че не могат да останат тук още дълго. С всеки изминал час се чувстваше все по-отпаднала. Въздухът беше задушен и застоял. От дни не можеше да се качи горе. Беше ходила по нужда в една ниша отстрани. Миришеше на фекалии и развалена храна.

Софи погледна спящата Клара. Дишането ѝ ставаше все по-слабо и по-слабо. Приличаше на смъртноболно животинче, което се бе скрило в пещера, за да умре. Бледа, отпаднала, с кръгове под очите. Под кожата ѝ прозираха ребрата и ключиците. Софи знаеше, че малката ѝ приятелка се нуждае от помощ. Напитката, която ѝ бе изсипала в гърлото преди почти четири дни, я бе приспала, но треската не бе преминала. Освен това десният глезен на Клара бе отекъл и изглеждаше три пъти по-дебел от другия. Оскъдните компреси не бяха помогнали много.

На три пъти Софи пропълзя в шахтата, за да провери дали навън е чисто. Но всеки път, когато погледнеше, се чуваха гласовете на мъже. Смях, говор, крясъци, стъпки... Горе ставаше нещо, мъжете вече не ги оставяха на мира – нито денем, нито нощем. Но слава богу още не бяха открили скривалището. Софи погледна в тъмнината. Беше им останала още половин лоена свещ. Не беше я палила от вчера на обяд. Когато не можеше повече да понася тъмнината, тя изпълзяваше до шахтата и гледаше небето. Но скоро слънчевата светлина ѝ причиняваше болка в очите и трябваше да се върне.

На Клара не ѝ пречеше тъмнината. Тя лежеше в унес, а когато се събудеше за малко и поискаше вода, Софи стисваше ръката ѝ и я галеше, докато пак потъне в сън. Понякога Софи ѝ пееше песни, които бе научила на улицата. Понякога си спомняше приспивните песнички, които някога ѝ бяха пели нейните родители. Но бяха само откъси, фрагменти от миналото, свързани с представата за едно добро лице и усмивка.

Спи, детенце, заспивай,

вятърът се налудува.

Дъждец по покрива ромони,

бог над детенцето бди.

Софи почувства как бузите ѝ се намокрят. На Клара ѝ беше добре въпреки всичко. Тя бе намерила семейство, което я обичаше. От друга страна, с какво ѝ помагаше това сега? Тя агонизираше в една дупка в скалата, толкова близо и толкова далеч от любимите хора вкъщи.

С времето очите на Софи бяха привикнали към тъмнината. Не че виждаше, но различаваше полумрака от тъмнината. Вече не си удряше главата, когато се провираше в проходите и виждаше разклоненията вляво или вдясно. Веднъж преди три дни без свещ тя бе свила погрешно на едно място и след няколко крачки се блъсна в стена. Обзе я ужас, че няма да може да се върне. Сърцето ѝ биеше като лудо. Тя се въртеше в кръг и опипваше с ръце пустотата. Но тогава чу хленченето на Клара. Последва звуците и така намери пътя обратно.

След това преживяване тя разнищи подгъва на роклята си и опъна вълнени конци от тяхната ниша до кладенеца. Под босите си крака сега усещаше грапавия конец, когато пълзеше опипом към шахтата.

Така протичаха дните и нощите ѝ. Софи хранеше Клара, пееше ѝ насън, гледаше в тъмнината и се потапяше в мислите си. От време на време изпълзяваше на светло, за да си поеме въздух. За миг се замисли дали да не примъкне Клара до шахтата, за да подиша малко чист въздух и да види светлината. Но въпреки плашещата си мършавост момичето се оказа твърде тежко. Освен това от време на време проплакваше и стенеше и можеше да привлече мъжете към скривалището им. Вчера се бе развикала толкова силно, че едва не ги издаде. Затова трябваше да останат тук, в пещерата, дълбоко под земята.

Софи често се бе питала какви са тези тунели. Тя и момчетата ги бяха открили, докато играеха в гората. Убежища? Места за събирания? Или не бяха направени от хора, а от джуджета и гноми? Понякога чуваше шепот, сякаш някакви дребни зли същества ѝ се присмиваха. Но после се оказваше само вятърът, който свиреше през далечни процепи в скалата.

Ето и сега се чу шум. Не беше шепот, а камъни, посипали се отвисоко. Камъни, които бяха паднали от ръба на кладенеца...

На Софи ѝ секна дъхът. Сега се чуваха шептящи гласове. Някой кълнеше. Гласовете не идваха както обикновено отгоре, звучаха съвсем близо като от дъното на кладенеца.

Инстинктивно Софи придърпа вълнения конец, докато усети края му в ръката си. Може би нямаше да могат да се върнат обратно. Сега обаче бе по-важно мъжете, които чуваше, да не ги открият. Тя сви крака до тялото си и стиска ръката на Клара. После зачака.

* * *

На здрачаване палачът се надигна от своето легло в мъха и погледна през клоните към двамата пазачи.

– Ще трябва да ги вържем. Всичко друго е твърде опасно – прошепна той. – Луната грее ярко, а кладенецът е точно в средата на поляната и се вижда добре отвсякъде. Като оголен задник насред гробище.

– Но... как ще се справите с тях? – запъна се Симон. – Те са двама.

Палачът се ухили.

– Ние също.

Симон простена.

– Куизъл, не разчитайте на мен! Не се справих добре последния път. Аз съм лекар, не съм разбойник. Възможно е пак да проваля всичко.

– Може би си прав – каза Якоб Куизъл и погледна надолу към пазачите, които бяха запалили малък огън до стените на параклиса и си подаваха една бутилка. Накрая се обърна към Симон.

– Добре, остани тук и не мърдай. Веднага се връщам.

Той се отдели от храстите и запълзя по поляната в посока към строежа.

– Куизъл! – прошепна Симон след него. – Няма да ги нараните, нали?

Палачът се обърна още веднъж и се усмихна коварно. Извади гладка тояжка от лиственица изпод палтото си.

– Ще им бучат порядъчно главите. Но това така или иначе ще стане, ако продължават да пият. В крайна сметка резултатът ще е един и същ.

Той продължи да се промъква, докато стигна до купчините с трупи, зад които миналата нощ се бе скрил Симон. Там взе камък, голям колкото юмрук, и го метна зад стените на параклиса. Камъкът се удари в стената и издаде звънтящ звук.

Симон видя как пазачите спряха да пият и си прошепнаха нещо. После единият от тях стана, взе меча си и тръгна покрай стената. След двадесет крачки той вече бе извън полезрението на другаря си.

Като черна сянка палачът се хвърли върху него. Симон чу глух удар и стон, след това отново настъпи тишина.

В тъмнината Симон различи силуета на палача. Якоб Куизъл се притаи до стената, зад която вторият страж вече видимо нервничеше. След минута пазачът започна да вика – отначало тихо, после все по-силно – изчезналия си приятел. Когато не получи отговор, той стана, взе копието и фенера си и тръгна внимателно покрай стената на параклиса. Щом се изравни с храсталака, Симон видя как фенерът примигна за кратко и след това внезапно угасна. Малко след това палачът излезе иззад храста и махна на Симон да отиде при него.

– Бързо, трябва да ги вържем и да им запушим устите, преди да дойдат на себе си – прошепна той, когато Симон стигна до него. Якоб Куизъл се хилеше като немирен малчуган, току-що извършил поредната пакост. Той извади въже от торбата, която носеше със себе си.

– Сигурен съм, че не ме познаха – каза той. – Утре ще разправят на Лехнер за цели орди наемници и за това колко геройски са се борили. Може би за доказателство трябва да им нанеса по още няколко удара.

Той хвърли на Симон въже и заедно завързаха двамата стражи. Онзи, когото палачът бе ударил пръв, кървеше леко в областта на тила. На другия вече му се надигаше хубава цицина на челото. Симон провери пулса и дишането им. И двамата бяха живи. Облекчен, лекарят продължи работата си.

Накрая те запушиха устите на двамата с ленени парцали и ги отнесоха зад купчината трупи.

– Така няма да могат да ни видят, дори да се съвземат – каза Якоб Куизъл и тръгна към кладенеца.

Симон се поколеба. Той изтича до огъня, взе две топли одеяла и покри изпадналите в несвяст стражи. После пое след палача. Това все пак беше оправдано насилие. Ако се стигнеше до процес, неговата загриженост може би щеше да смекчи наказанието.

Луната вече бе изгряла и заливаше строежа със синкава светлина. Малкият огън на пазачите още мъждукаше. Цареше пълна тишина. Дори птиците бяха престанали да чуруликат. Над кладенеца стърчеше изгнил дървен лост, на който някога трябва да бе висяла верига с ведро. Няколко натрупани камъка служеха за стъпала, за да може човек да се покатери по-лесно на ръба. Якоб Куизъл задържа фенера си над гредата, опъната напряко над шахтата.

– Виж тук, има пресни следи – прошепна той и прокара пръст по гредата. – На някои места се подава светлото дърво под изгнилата повърхност. – Той погледна надолу в дълбокото и кимна. – Децата са хвърляли въже над гредата и са се спускали.

– А защо сега не виси въже, ако са долу? – попита Симон.

Палачът сви рамене.

– Вероятно Софи е взела въжето долу, за да не буди подозрение. За да излезе отново, трябва да го хвърли отдолу през гредата. Не е просто, но вярвам, че Софи би могла да се справи с това.

Симон кимна.

– Така вероятно е излязла, когато ме потърси в гората, за да ми разкаже за Клара – каза той и погледна в дълбокото. Дупката беше черна като нощта, която ги обгръщаше. Хвърли няколко камъка надолу и ги чу да се разбиват.

– Полудя ли? – прошепна палачът. – Сега долу сигурно знаят, че идваме!

– Исках... исках само да проверя колко е дълбок кладенецът– промълви Симон. – Колкото по-дълбок е кладенецът, толкова повече време му трябва на камъка да се удари в земята. И от времето между...

– Глупак! – прекъсна го палачът. – Кладенецът не може да е по-дълбок от десет стъпки. Иначе Софи не би могла да хвърли нагоре въжето, за да те потърси в гората.

Симон за сетен път бе поразен от простата, но неопровержима логика на палача. Якоб Куизъл бе взел друго въже от торбата си и започна да го връзва около гредата.

– Ще се спусна пръв – каза той. – Ако видя нещо долу, ще махна с фенера и ти ще слезеш.

Симон кимна. Палачът провери още веднъж здравината на гредата, като дръпна силно въжето. Дървото изпука, но издържа. Куизъл завърза фенера на колана си, хвана въжето с две ръце и се спусна в дълбокото.

След няколко минути тъмнината го погълна. Само една светеща точка показваше, че долу на въжето се люлееше човек. Светлата точка се спускаше по-надолу и по-надолу. Изведнъж спря. После светлината се поклати насам-натам. Палачът махаше с фенера.

Симон още веднъж вдиша дълбоко. Той също завърза фенера си здраво за кръста, хвана въжето и се спусна надолу. Миришеше на влага и на гнило. Пред очите му се ронеше глина. Същата глина, каквато бяха открили под ноктите на децата...

След няколко метра той забеляза, че палачът бе прав. На около десет стъпки се виждаше земята. На светлината на фенера блестяха няколко локви вода, но инак шахтата бе суха. Когато стигна долу, Симон разбра защо. От едната страна на кладенеца имаше полукръгъл отвор, висок до коленете, който напомняше арковиден вход на параклис. Изглежда, бе изкопан от хора в глинестата почва. Зад него се виждаше тунел. До отвора стоеше палачът и се хилеше. Той посочи с фенера навътре.

– Гномска дупка – пошепна той. – Кой би помислил? Не знаех, че тук в околността има такива.

– Каква дупка? – попита Симон.

– Катакомби. Понякога хората ги наричат дупки на джуджета или алраунови пещери. По време на войната съм виждал много такива. Селяните се криеха в тях, когато идваха войници. Понякога не излизаха с дни.

Палачът освети с фенера тъмния тунел.

– Пещерите са направени от хора – продължи той с тих глас.

– Много са стари и никой не знае за какво са служили някога. Някои вярват, че са скривалища. Дядо ми е разказвал, че тук душите на умрелите намирали последен покой. Други казват, че джуджетата са ги изкопали.

Симон разгледа по-добре полукръглия отвор. Наистина приличаше на вход на пещера, изкопана от джуджета.

Или на врата към ада...

Симон се прокашля.

– Свещеникът казваше, че някога тук се събирали магьосници и вещици. Тук имало езически олтар, където извършвали техните нечестиви ритуали. Може ли да е свързано с тази пещера?

– Във всички случаи – каза Якоб Куизъл и коленичи. – Трябва да влезем тук. Хайде!

Симон затвори очи и прошепна молитва към небето, което се издигаше забулено в облаци на десет стъпки над него. След това запълзя след палача в тесния тунел.

Горе на ръба на кладенеца Дявола държеше носа си срещу вятъра. Миришеше на отмъщение и разплата. Той изчака още един миг, преди да се спусне надолу по въжето.

Веднага след като се провря през входа, Симон разбра, че това няма да е приятна разходка. Няколко метра по-нататък тунелът се стесняваше. За да продължат напред, трябваше да пълзят, обърнати на една страна, като се оттласкват с рамо. Симон усети как остри камъни дерат лицето и тялото му. След това проходът леко се разширяваше. Симон вървеше силно приведен, правейки предпазливо крачка след крачка; едната му ръка стискаше фенера, другата търсеше опора в мократа и хлъзгава глинена стена. Той се опитваше да пропъди мисълта как ли изглеждат сега панталонът и жакетът му. В тъмнината бездруго не можеше да се види нищо.

Единственият му ориентир беше фенерът на палача пред него. Якоб Куизъл явно се затрудняваше да провира тялото си през това иглено ухо. От тавана се сипеше пръст и падаше в яката му. Таванът беше крив като миньорска шахта. На равномерно разстояние по стените се появяваха ниши с големината на длан, целите в сажди. Изглежда, някога в тях бяха поставяли свещи или фенери. Нишите даваха възможност на Симон да добие представа за дължината на тунела. Но независимо от това, в един момент той усети, че е изгубил всякакъв усет за време.

Над тях лежаха тонове скали и пръст. За миг лекарят си помисли какво ще се случи, ако мократа глина се сгромоляса над тях. Щеше ли да почувства нещо? Може би скалата милостиво щеше да счупи врата му или напротив, щеше да се задушава бавно? Когато сърцето му запрепуска, той се опита да насочи мислите си към нещо хубаво. Представи си Магдалена – черната коса, тъмните смеещи се очи, сочните ѝ устни... Той виждаше лицето ѝ ясно пред себе си, почти на една ръка разстояние. Сега лицето ѝ се промени, сякаш искаше да му извика нещо. Устата ѝ беззвучно се отваряше и затваряше, в очите ѝ проблясваше неприкрит страх. Когато се извърна напълно към него, илюзията се спука като сапунен балон. Тунелът внезапно направи завой и пред него се откри помещение с височина един човешки бой.

Пред него палачът се изправи и освети с фенера пространството. Симон изтупа панталона си и също се огледа.

Помещението беше почти квадратно, около три стъпки на дължина и ширина. По стените имаше малки ниши и стъпала, оформени като рафтове. От отсрещната страна тръгваха два нови леко наклонени тунела. Входовете им имаха същата арковидна форма, както и първият тунел. Отляво висеше стълба, която водеше до дупка в тавана. Якоб Куизъл огледа стълбата с фенера си. В бледия кръг светлина Симон видя прогнили зеленикави стъпала. Две от тях бяха напълно счупени. Симон се запита дали стълбата би издържала когото и да било.

– Сигурно е тук от цяла вечност – каза Якоб Куизъл и почука по дървото. – Сто или двеста години може би? Един дявол знае накъде води. Мисля, че това е един проклет лабиринт. Трябва да извикаме децата. Ако са умни, ще ни отговорят и играта на криеница най-после ще свърши.

– А ако ни чуе някой друг? – попита уплашено Симон.

– Кой? Ние сме толкова дълбоко под земята, че бих се радвал, ако виковете ни достигнат отвън. – Палачът се ухили. – Това тук може да се срути и ще имаме нужда от помощ. Не изглежда много стабилно, особено тесният тунел на входа...

– Моля ви, Куизъл. С това шега не бива.

Симон отново почувства тоновете скала над главите им. Палачът се приближи до мястото, където тунелът се разклоняваше, и извика в тъмнината:

– Деца, аз съм Якоб Куизъл! Не се плашете! Сега знаем кой иска да ви навреди. С нас сте в безопасност. Излезте, бъдете така добри!

Гласът му звучеше странно кух и тих, сякаш глината околовръст поглъщаше думите като вода. Нямаше отговор. Куизъл опита още веднъж:

– Деца, чувате ли ме? Всичко ще е наред! Обещавам, че ще ви извадя живи и невредими оттук. И ще счупя костите на всеки, който се опита да ви пипне с пръст.

Отговор все така нямаше. Само някъде в далечината се чуваше тихият ромон на ручейче. Внезапно палачът удари с пестник по глинената стена с такава сила, че се откъснаха цели късове.

– По дяволите! Размърдайте се най-сетне, проклетници! Или ще ви насиня задниците така, че три дни няма да можете да ходите!

– Не мисля, че това е тонът, който ще ги накара да излязат – смяташе Симон. – Може би трябва да...

– Шшшт! – Якоб Куизъл сложи пръст на устата и посочи отсрещния проход. Чу се леко хленчене. Много слабо. Симон затвори очи, за да разбере откъде идва. Не му се удаде. Той не можеше да определи дали звукът идва отгоре или отстрани, питаеше като призрак под глинения свод.

Палачът явно също се затрудняваше. Той погледна няколко пъти нагоре и настрани. После сви рамене.

– Ще трябва да се разделим. Аз ще се кача по стълбата, а ти ще продължиш по един от тунелите. Който ги намери, ще вика силно.

– А ако не се намерим? – попита Симон, на когото почти му призля при мисълта, че ще трябва да пълзи пак из някой от тесните тунели.

– Брой до петстотин, докато търсиш. Ако дотогава не си намерил нищо, се върни. Ще се срещнем пак тук и ще измислим нещо друго.

Симон кимна. Якоб Куизъл вече се качваше по стълбата, която пукаше застрашително под тежестта му. Той погледна още веднъж към Симон.

– А, и, Фронвизер...

Симон го погледна в очакване.

– Да?

– Не се губи! Иначе ще те намерят чак за Страшния съд.

Палачът се ухили широко и изчезна в дупката в тавана. За кратко Симон го чуваше в кухината над главата си, после настъпи тишина.

Лекарят въздъхна, след това се приближи до входовете на тунелите. Бяха еднакво големи и еднакво тъмни. В кой от тях да се провре? Чудеше се дали да не опита с броилка, но след това спонтанно реши да влезе в тунела отдясно.

Приближи фенера и видя, че проходът е висок едва до кръста и действително е леко наклонен. Глината на пода беше влажна и мазна. Малки вадички се стичаха отстрани и изчезваха в дълбините. Симон коленичи и заопипва пред себе си. Установи, че земята под него е покрита със слузести водорасли. Той потърси опора в стените. И тъй като в дясната ръка носеше фенера, все се хлъзгаше към лявата стена. Накрая вече не можеше да се задържи. Трябваше да реши дали да пусне фенера, или просто да се хлъзне надолу. Избра второто.

Симон се пързулна по прохода, който ставаше все по-стръмен. Няколко метра по-нататък той усети как земята под него свърши.

Той излетя във въздуха! Но още преди да успее да изкрещи, отново се приземи. При удара в твърдата глина фенерът излетя от ръката му и се търкули в един ъгъл. За миг Симон различи скалиста кухина, която приличаше на предишната. След това фенерът угасна. Всичко потъна в мрак.

Тъмнината стана плътна и непрогледна, сякаш внезапно се бе блъснал в стена. След като се съвзе от първия уплах, Симон пропълзя на колене в посоката, в която предполагаше, че е фенерът. Ръката му опипваше камъни и глинени късове, потопи се за миг в студената вода на една локва, после усети топлата мед на лампата.

Въздъхна облекчено и посегна към огнивото в джоба на панталона си, за да запали фенера.

Нямаше го.

Започна да претърсва джобовете си – първо левия, след това десния, после прерови вътрешния джоб на жакета си. Нищо. Огнивото се бе изхлузило при падането или още докато бе пълзял из проходите. Той стисна здраво безполезния фенер и запълзя на колене, опипвайки със свободната ръка наоколо за падналото огниво. Скоро стигна до отсрещната стена. Той се обърна и продължи да опипва. След като повтори тази процедура три пъти, се отказа. Нямаше да намери огнивото тук долу.

Симон се опита да запази спокойствие. Всичко около него бе черно. Сякаш бе погребан жив. Дишането му се учести. Той опря гръб на мократа стена. После извика:

– Куизъл! Подхлъзнах се! Фенерът ми угасна. Трябва да ми помогнете!

Тишина.

– По дяволите, Куизъл! Не е смешно!

Не се чуваше нищо, освен собственото му учестено дишане и капането на вода от време на време. Възможно ли бе глината тук да поглъща всякакви шумове?

Симон се изправи и заопипва стената. След няколко метра ръката му попадна в празнотата. Беше намерил изхода за навън. Облекчен, той опипа мястото. На нивото на гърдите му имаше отвор, широк колкото една ръка. Явно оттук бе паднал в кухината. Ако успееше да се изкачи отново в горното помещение, неизбежно щеше да се срещне с палача. Симон не бе преброил до петстотин, но престоят му тук долу му се стори цяла вечност. Палачът сигурно вече се бе върнал.

Но защо не се обаждаше?

Симон се концентрира върху непосредствената си задача. Стисна дръжката на фенера между зъбите си, повдигна тялото си и се канеше да се изтласка нагоре през прохода, когато нещо му направи впечатление.

Проходът бе леко наклонен надолу.

Как бе възможно това? Той бе паднал в кухината. Проходът би трябвало да се изкачва.

Или беше друг проход?

Симон с ужас установи, че се е загубил. Тъкмо смяташе да се спусне в кухината, когато чу звук.

Плач.

Идваше от тунела пред него, който водеше надолу, и беше съвсем близо.

Децата! Там долу бяха децата!

– Софи! Клара! Чувате ли ме? Аз съм Симон – извика той надолу.

Плачът спря. Чу се гласът на Софи:

– Наистина ли си ти, Симон?

Симон усети облекчение. Поне бе намерил децата. Може би палачът вече бе при тях? Естествено! Той не бе открил нищо в горната камера. Значи бе слязъл пак надолу и бе поел по втория тунел. Сега бе долу при децата и си правеше шега с него.

– Куизъл долу при вас ли е? – попита той.

– Не.

– Наистина ли? Трябва да ми кажете, деца. Това вече не е игра!

– Кълна се в Светата Дева, не! – прозвуча гласът на Софи отдолу. – О, боже, толкова ме е страх! Чух стъпки, а не мога да избягам заради Клара...

Гласът ѝ премина в плач.

– Софи, не се страхувай! – опита се да я успокои Симон. – Сигурно са били нашите стъпки. Ще ви измъкнем оттук. Какво ѝ е на Клара?

– Тя... тя е болна. Има треска и не може да ходи.

Е, прекрасно, помисли си Симон. Фенерът ми изгасна, изгубих се, палачът изчезна, а сега ще трябва да изнеса оттук едно дете! За миг го обзе желанието да заплаче като Софи, но след това се стегна.

– Ще се справим с това, Софи. Със сигурност. Слизам при теб.

Той отново стисна дръжката на фенера между зъбите си и се спусна по прохода. Този път бе подготвен за падането. Спусна се само на половин метър и се приземи почти леко в една локва с кална ледена вода.

– Симон?

Гласът на Софи дойде отляво. Той мислеше, че съзира силуета ѝ в тъмното. Едно малко по-черно място, което се движеше леко насам-натам. Симон махна. Едва тогава му хрумна колко глупаво е това в тъмнината.

– Тук съм, Софи. Къде е Клара? – прошепна той.

– Лежи до мен. Какво става с мъжете?

– Кои мъже? – попита Симон, докато пълзеше към силуета. Усети каменно стъпало, върху него мъх и слама.

– Ами мъжете, които чух горе. Още ли са там?

Симон опипа стъпалото. То беше дълго и широко като легло. Върху него бе простряно тяло на дете. Студена кожа, малки пръсти, парцал на краката.

– Не – отвърна той. – Няма ги. Можете да излезете, без да се страхувате.

Силуетът на Софи сега бе много близо до него. Той посегна към него. Докосна плата на роклята ѝ. Една ръка посегна към него и го стисна здраво.

– О, боже, Симон! Толкова ме е страх!

Симон прегърна малкото телце и го погали.

– Всичко ще бъде наред. Всичко ще е наред. Сега трябва само...

Зад него се чу стържене. Нещо се промъкна бавно в кухината през отвора.

– Симон! – извика Софи. – Там има нещо! Виждам го. Господи, виждам го!

Симон се обърна. Недалеч от тях тъмнината изглеждаше по-черна, отколкото другаде. И тази чернота се приближаваше към тях.

– Имаш ли светлина? – изръмжа Симон. – Свещ? Нещо?

– Имам огниво и прахан. Трябва да са тук някъде... за бога, Симон! Какво... какво е това?

– Софи, къде е огнивото? Отговори!

Софи започна да пищи. Симон я зашлеви.

– Къде е огнивото? – извика той още веднъж в тъмнината.

Плесницата помогна. Софи млъкна на мига. Тя опипа набързо наоколо, после му подаде влакнесто парче гъба и малко огниво. Симон извади стилета от джоба си и заудря като луд камъка в студената стомана. Изскочиха искри. Гъбата започна да тлее. Малко пламъче трептеше в ръката му. Но точно когато успя да запали фенера с тлеещата прахан, той усети повей на вятъра отзад. Сянката се спусна над тях.

Преди фенерът да угасне за втори път, Симон видя една ръка да замахва в замиращата светлина. Веднага след това тъмнината го погълна.

Междувременно палачът бе преминал през две други камери, без да открие и следа от децата. Помещението, което оглеждаше сега с фенера, също беше пусто. На пода лежаха парчетата от стара стомна и няколко изгнили дъги на бъчви. В ъглите имаше гладки каменни ниши, полирани така, сякаш на тях бяха седели хиляди хора. От тази пещера също излизаха два тунела, които водеха нататък в тъмнината.

Якоб Куизъл изруга. Тази гномска дупка наистина беше проклет лабиринт! Нищо чудно да стига под земята до стените на църквата. Може би свещеникът бе имал право със своите истории за духове. Какви ли тайни ритуали са се извършвали тук? Колко ли орди от варвари и войници са минавали над него, докато дълбоко в земята мъже, жени и деца са се вслушвали в стъпките и гласовете на завоевателите? Никога нямаше да разберат. Над входа на левия тунел се намираха няколко знака, които Якоб Куизъл не можеше да разтълкува. Черти, извити линии и кръстове, които можеха да бъдат естествени или направени от човек. И тук отворът беше така тесен, че човек трябваше да се провира. Дали имаше нещо вярно в историите, които преди тридесет години му бе разказала една възрастна знахарка? Че входовете умишлено били направени толкова тесни, за да може тялото да предаде на майката земя всичко лошо, всички болести, лоши мисли?

Той се провря през тясната дупка и се озова в друго помещение. То бе най-просторното досега. Палачът можеше да стои изправен. До другия край имаше поне четири стъпки. Тесен коридор водеше нататък. Точно над главата на Якоб Куизъл се намираше още една дупка. Бледожълти, дебели колкото пръсти корени бяха прорасли в тясната шахта до него и допираха лицето му. Нагоре сякаш се виждаше малка светлина. Луната? Или просто мираж за очите му, които мечтаеха за светлина? Той се опита да пресметне колко се бе отдалечил от кладенеца. Напълно възможно бе да стои точно под липата в средата на поляната. Липата отдавна се смяташе за свещено дърво. Могъщият екземпляр на площадката беше поне на няколкостотин години. Може би някога хората се бяха спускали по корените на липата и по този проход бяха стигали до последното убежище на душите.

Якоб Куизъл подръпна корените, за да ги изпробва. Те изглеждаха здрави и можеха да издържат теглото му. Хрумна му да се покатери по тях, за да провери дали наистина са корените на липата. Но в крайна сметка реши да поеме по хоризонталния проход. Ако не откриеше нищо, щеше да се върне. В мислите си бе броил. Вече бе стигнал до петстотин, числото, което бяха уговорили със Симон.

Наведе се и изпълзя в тесния тунел. Този бе най-тесният досега. Парчета глина и камъни стържеха по раменете му. Устата му бе пресъхнала, вдишваше прах и мръсотия. Имаше чувството, че тунелът завършва ветрилообразно. Задънен? Смяташе да изпълзи обратно, когато забеляза на светлината от фенера, че проходът отново се разширява след няколко метра. Той с мъка се изтласка напред. Като коркова тапа, извадена от бутилката, попадна в следващата камера.

Помещението бе така тясно, че можеше да стои в него само приведен. След две стъпки свършваше до една влажна глинена стена. Нямаше друг проход. Това беше краят на лабиринта. Трябваше да се връща.

Когато се обърна към тясната дупка, с крайчеца на окото си видя нещо, което прикова вниманието му.

На лявата страна на камерата на височината на гърдите някой бе написал нещо в глината. Това не бяха просто черти и завъртулки, каквито бе видял над арката на входа. Беше надпис и изглеждаше пресен.

F. S. hie erat XII. Octobris, MDCXL VI.[26]

Дъхът на Якоб Куизъл секна.

Това може би бяха инициалите на Фердинанд Шрефогъл! Той е бил тук на 12 октомври 1646 г. и очевидно държеше останалите да разберат за това.

Палачът бързо пресметна. 1646 беше годината, в която шведите бяха превзели Шонгау. Жителите му бяха успели да предотвратят опожаряването на града само срещу тлъст откуп. Въпреки това през следващите две години всички предградия на Шонгау – Алтенщат, Нидерхофер, Сойен и Хоенфурх бяха станали жертва на грабежи и пожари. Куизъл размишляваше. По негови сведения Шонгау бе завладян от шведите през ноември 1646 г. Ако старият Шрефогъл е бил тук през октомври същата година, то причината може да е била само една.

Бе скрил състоянието си тук, в лабиринта.

Мислите на Якоб Куизъл препускаха. Може би старият винаги е знаел за съществуването на катакомбите – стара семейна тайна, която в крайна сметка бе отнесъл в гроба. При нашествието на шведите, той си е спомнил за нея и е скрил голяма част от парите си. Якоб Шрефогъл бе разказал на Симон, че в завещанието на баща му почти липсвали пари. Сега палачът знаеше защо.

През цялото време старият е държал парите си тук долу, може би за приближаващи по-лоши дни! И когато се е скарал със сина си, е решил да завещае на църквата имота заедно с парите, без да казва нищо конкретно на свещениците. Само бе намекнал за това. Какво бе казал Шрефогъл на свещеника?

С имота ще можете да извършите още много добрини...

Кой знае, може би е искал да разкаже на свещеника за това, но бе починал внезапно. А може би е искал да отнесе тайната в гроба си. Фердинанд Шрефогъл бе известен с ексцентричния си нрав. Но някой трябва да е знаел за тайната. И този някой полагаше всевъзможни усилия да намери съкровището. Строежът на приюта бе объркал плановете му. После обаче той бе ангажирал наемници, които да саботират строежа, за да може да търси необезпокояван няколко дни.

Непознатият не се бе изплашил от три убийства. Убийства на деца...

Якоб Куизъл размишляваше. Децата трябва да бяха видели нещо, което би могло да компрометира мъжа или знаеха нещо за съкровището и той се бе опитал да измъкне от тях тайната. Палачът обходи глинения под с фенера. Там имаше каменни парчета. В единия ъгъл лежеше ръждясала лопата. Куизъл разрови с ръце отпадъците. Когато не намери нищо, той хвана лопатата и започна да копае. За миг му се стори, че чува далечен звук, приличаше на слаб вик. Той спря. Когато не чу нищо повече, продължи да копае още по-дълбоко. Пространството се изпълни с шума от ударите на лопатата и собственото му дишане. Той копаеше и копаеше. Накрая стигна до твърда скала. Нищо, нямаше съкровище. Нямаше изпуснато петаче, нямаше сандъче, нищо. Може би децата вече са били тук и са взели съкровището?

Погледът му още веднъж се плъзна по надписа на стената.

F. S. hie eratXII. Octobris, MDCXLVI...

Той се взря по-внимателно и се приближи до стената. Мястото около надписа бе по-светло, отколкото останалата част от стената. Дълъг една ръка квадратен правоъгълник, който оскъдно бе замазан с глина, за да бъде прикрита разликата с останалата част от стената.

Палачът взе лопатата и удари с всичка сила по надписа. Глината се изрони, зад нея се появиха червени кирпичени тухли. Той удари още веднъж. Между тухлите се отвори дупка. Първоначално беше голяма колкото юмрук. Когато палачът удари още три пъти, отворът се разшири и разкри ниша.

В нишата стоеше глинена стомна, чието гърло бе запечатано с восък. Палачът удари с лопатата по нея. Стомната се счупи и от нишата се изсипа поток от златни и сребърни монети. Монетите блестяха на светлината на лампата, сякаш бяха изсечени едва вчера.

Съкровището на Фердинанд Шрефогъл. Якоб Куизъл го бе намерил. Доколкото палачът можеше да прецени, парите бяха сребърни пфениги и златни рейнски гулдени, всички в отлично състояние. Бяха твърде много, за да ги брои. Куизъл прецени, че са над сто монети. С тези пари човек можеше да си построи нова къща или да си купи конюшня с чистокръвни коне. Палачът никога в живота си не бе виждал толкова пари накуп.

С треперещи ръце той събра монетите и ги изсипа в торбата си. Монетите прозвънваха приятно и торбата стана видимо по-тежка. Палачът стисна здраво торбата между зъбите си и се вмъкна в тесния коридор към съседната камера. След като изпълзя обратно с много усилия, Якоб Куизъл се изправи, облян в пот, изтупа червеникавия прах от себе си и тръгна към първата камера. Той се хилеше. Вероятно младият Симон отдавна бе там и чакаше уплашен завръщането му в тъмнината. Или вече бе намерил децата. Не бе ли чул преди малко някой да вика тихо? Така или иначе палачът щеше да му предложи една чудесна изненада...

Палачът се ухили широко и мина покрай корените, които се поклащаха насам-натам от дупката над него.

Той се изуми.

Защо се движеха?

Откакто бе влизал в помещението и бе докоснал корените последния път, бе минала цяла вечност. Въпреки това те се поклащаха насам-натам. Тук долу нямаше вятър. Или някой точно над тях бе минал горе по поляната на строежа и бе накарал корените да се люлеят, или...

Някой трябва да ги бе докоснал отдолу.

Още някой ли беше проникнал тук? Кой? И откъде? ...

Палачът се приближи предпазливо до долния край на дупката и хвърли един поглед нагоре. Бледожълтите корени преминаха като пръсти през лицето му.

В този момент от шахтата към него полетя нещо голямо, черно като огромен прилеп. Инстинктивно Куизъл се хвърли настрани. Удари болезнено рамото си в глинения под, но успя да задържи горящия фенер. Палачът трескаво напипа тояжката, затъкната в пояса му. С крайчеца на очите си видя човек, който умело се претърколи на пода и отново се изправи на крака. Той носеше кървавочервен жакет. Шапката с пера се бе изхлузила от главата му по време на скока. Дясната ръка блестеше бяла като кост и държеше факла, лявата бе свита около дръжката на сабя.

Дявола се усмихваше.

– Добър скок, палачо! Но мислиш ли, че с това можеш да ми се измъкнеш?

Той посочи тояжката в ръката на Куизъл. Междувременно палачът вече бе на крака и полюшваше масивното си тяло насам-натам в очакване на нападението. В грамадната му ръка тоягата наистина изглеждаше като играчка.

– За теб не е нужно повече – каза той. – Когато приключа с теб, и майка ти няма да те познае. Ако изобщо някога си имал такава.

Якоб Куизъл продължаваше да се усмихва, но мислено се проклинаше. Как може да е такъв глупак! Той самият беше довел наемника при децата! Беше ясно, че Дявола ще ги последва. Хлътнали бяха в капана му като магарета!

С крайчеца на окото той се опитваше да разгледа тунела зад себе си. Дявола имаше право. Срещу мъж със сабя той не би имал шанс дори и заради по-големия обсег на действие. Освен това мъжът срещу него бе обучен воин. Само по движенията, по това как държеше сабята, Якоб Куизъл можеше да заключи, че си има работа с равностоен противник. Това, че куцаше, явно не го притесняваше особено. Недъгът може би му тежеше само на по-дълъг път. Във всеки случай мъжът срещу него не създаваше ни най-малкото впечатление, че е безобиден. Напротив, наемникът гореше от желание за бой.

Якоб Куизъл прехвърляше в главата си възможностите, които му оставаха. За отстъпление и дума не можеше да става. Не можеше да избяга през тесния тунел към кладенеца, без преди това Дявола да го накълца на парчета. Оставаше само да се надява, че Симон ще се появи навреме и ще му, се притече на помощ. Дотогава той трябваше да печели време.

– Ела де! Или имаш смелост само срещу деца и жени? – извика Якоб Куизъл силно, за да може Симон да го чуе. След това отново погледна към прохода.

Дявола разтегли съчувствено устни.

– О, на помощ ли се надяваш? – попита той. – Повярвай ми, тези коридори са толкова разклонени и тесни, че викът ти ще достигне само до отсрещната стена. Познавам тези коридори. През войната съм опушвал някои от тях. Селяните излизаха един по един полузадушени и беше толкова просто да ги избиваш. А що се отнася до лекаря...

Той посочи тесния проход.

– Нека дойде. Щом си подаде главата, ще му я отсека като на пиле.

– Кълна се, че ако падне и косъм от главата на Симон или на моята Магдалена, ще ти строша костите до една – прошепна палачът.

– О, това го можеш. Все пак ти е професията, нали? – каза наемникът. – Не се тревожи, дъщеря ти я пазя за по-късно. Макар че... не знам какво правят сега моите приятели с нея. Не са били с жена отдавна, знаеш ли? Това ги прави малко... разюздани.

През главата на Якоб Куизъл преминаха червени облаци. У него се надигаше ярост. Ужасяваща ярост.

Трябва да се овладея. Той иска да загубя контрол.

Вдиша дълбоко няколко пъти. Гневът се уталожи дълбоко вътре в него, но не беше угаснал. Палачът внимателно отстъпи няколко крачки. Трябваше да заговори наемника и да отвлече вниманието му, докато се придвижи до тунела и се опита да закрие изхода с тялото си. Ако Симон изпълзеше от прохода, щеше да мине първо покрай него. А после? Мършав учен и стар мъж с бухалка срещу обучен, въоръжен наемник... Трябваше му време! Време за размисъл!

– Аз... аз те познавам – каза той. – Виждали сме се веднъж в Магдебург.

В очите на Дявола припламна кратко колебание. Лицето му се изкриви както днес сутринта в градината на Якоб.

– В Магдебург? Какво си правил в Магдебург? – попита накрая той.

Палачът залюля тояжката.

– Бях наемник... като теб – каза той. Гласът му стана дрезгав.

– Никога няма да забравя деня. На 20 май 1631 нахлухме в града с Тили. Тогава старият още рано сутринта обяви извън закона всички жители на Магдебург...

Дявола кимна.

– Вярно е. Значи наистина си бил там. Е, тогава действително имаме нещо общо. Колко хубаво. Само дето аз въобще не мога да си спомня за теб.

После лицето му трепна.

– Ти... ти си мъжът на улицата! Къщата до градската стена... Сега си спомних!

Палачът затвори за миг очи. Споменът се върна. Неясните фрагменти, които се бяха мяркали в съзнанието му в градината, сега добиха отчетлива форма. Образите се посипаха като град.

Грохот на оръдия... Пробойна в стената... Жени и деца крещят и бягат по улицата. Някои от тях се спъват, войниците се спускат към тях и ги съсичат на парчета. Кръвта се лее на широки вади по улицата, хората пищят и се подхлъзват по нея. Вляво – дом на аристократ, от който се чуват плач и пронизителни писъци. Покривът и първият етаж вече са в пламъци. На прага стои мъж и държи кърмаче с краката надолу като жертвено агне. То пищи така силно, че виковете му заглушават залповете на оръдията, смеха на войниците, пукането на огъня. На земята лежи мъж в собствената си кръв. Една жена пада на колене пред наемника и го дърпа за дрехата.

– Парите, къде са парите, езическа курво, говори!

Жената може само да плаче и да клати глава. Кърмачето пищи и пищи. Тогава мъжът вдига гърчещото се дете и го блъсва в рамката на вратата. Веднъж, два пъти, три пъти. Писъците престават. Един удар със сабята и жената полита встрани. Наемникът поглежда към другата страна на улицата. В очите му гори безумен огън. Присмехулен блясък, устата се разкривява като от тик. Той вдига ръка и маха. Ръката е бяла, с извити костеливи пръсти, които канят да участваш в кървавото опиянение. После мъжът изчезва във вътрешността на къщата.

Отгоре се чуват писъци. Ти тичаш след него, прескачаш мъж, жена и кърмаче нагоре по горящите стълби, стаята вляво. Наемникът стои пред едно младо момиче. Тя лежи насред счупени съдове и гарафи за вино на една маса. Окървавената рокля е вдигната до коленете, наемникът се усмихва и те кани. Момичето гледа в пространството с изцъклени от ужас очи. Ти посягаш към сабята си и замахваш към мъжа. Но той се навежда и бяга към балкона. Когато излизаш след него на балкона, той скача на улицата. Разстоянието е не по-малко от три метра. Пада лошо и се премята. После изкуцуква в една странична улица. Преди да изчезне, посочва към теб с ръката си на мъртвец, сякаш иска да те прониже с пръстите си.

Нещо изсвистя.

Якоб Куизъл внезапно бе изтръгнат от спомените. Сабята на Дявола свистеше право към главата му. В последния момент палачът скочи настрани, но ударът засегна лявото му рамо и остави след себе си тъпа болка. Якоб Куизъл залитна назад към стената. Лицето на Дявола светеше изкривено от омраза под светлината на факлите. Дългият белег, който се проточваше от ухото до ъгълчето на устата му, нервно потръпваше.

– Ти беше, палачо! От теб ми е кривият крак. Заради теб куцам! Кълна се, че смъртта ти ще бъде мъчителна. Поне толкова мъчителна, колкото тази на дъщеря ти!

Наемникът отново бе в изходна позиция. Той стоеше в средата на помещението и очакваше следващия ход на противника си. Проклинайки, Якоб Куизъл прокара пръсти по раната на рамото си. Ръката му беше лепкава от кръвта. Той бързо я изтри в жакета си и се концентрира отново върху наемника. Светлината на фенера не му позволяваше да го види добре. Само благодарение на факлата на противника Куизъл пресметна удара си. Той имитира заблуждаващ удар вдясно и после се нахвърли отляво върху Дявола. Наемникът направи изненадваща крачка встрани и остави палача да залитне покрай него към стената. В последния момент Куизъл вдигна тоягата. Твърдото дърво не уцели противника в тила, както бе планирал, но поне го удари в лопатката. Дявола изкрещя от болка, отстъпи назад и също се облегна на стената. Сега те стояха един срещу друг – всеки с гръб към стената, вперил очи в противника.

– Бива си те, палачо! – изрече Дявола между две глътки въздух. – Но аз го знаех. Още в Магдебург открих в теб достоен противник. Твоята агония ще ми достави неподправено удоволствие. Чух, че на западноиндийските острови диваците изяждали мозъка на най-силните си врагове, за да премине силата им в тях. Мисля да направя същото с теб.

Без каквото и да е предупреждение той скочи срещу Якоб Куизъл. Сабята изсвистя във въздуха, насочвайки се право към гърлото му. Инстинктивно палачът вдигна тоягата нагоре и отблъсна острието. Дървото изпука, но не се счупи.

Якоб Куизъл изненадващо заби лакът в корема на Дявола, той изохка и се хвърли към отсрещната стена. Бяха разменили местата си. Сенки танцуваха по стените, фенерът и факлата хвърляха трептящи червеникави отражения из пещерата.

Наемникът се превиваше, стенеше и притискаше ръката с меча към корема си. Въпреки това не изпускаше от очи палача нито за секунда. Куизъл се възползва от паузата, за да погледне раната си. Широк разрез зееше в ръкава над мишницата му. Оттам се стичаше кръв, но раната не изглеждаше дълбока. Куизъл сви юмрук и раздвижи рамо, докато почувства пареща болка. Болките бяха добър знак; показваха, че ръката му още функционира.

Едва сега Якоб Куизъл имаше време да разгледа по-добре ръката на противника си, която бе привлякла вниманието му още в Магдебург. Тя наистина, изглежда, се състоеше от отделни костни фаланги, които бяха свързани с медна тел. От вътрешната страна се намираше метален пръстен, в който бе пъхната горящата факла. Палачът предположи, че на този пръстен могат да се закачат и други предмети. По време на войната той бе виждал отблизо много протези, но повечето бяха от дърво и издялани твърде грубо. Механична ръка като тази той не бе виждал никога.

Дявола забеляза погледа му.

– Харесва ти ръката ми, а? – попита той и я заклати заедно с факлата. – И на мен. Това са моите собствени кости. Един куршум от мускет раздроби ръката ми. Раната се възпали и се наложи да отрежат ръката. От костите си направих този хубав спомен. Виждаш, че напълно изпълнява предназначението си.

Той задържа ръката нагоре и светлината от факлата огря бледото му лице. Палачът се замисли за това как наемникът се е укрил горе в шахтата. Едва сега му стана ясно, че мъжът трябва да се е повдигнал с единствената си здрава ръка! Какви сили се таяха в това тяло? Той нямаше никакъв шанс. Къде се бавеше Симон, по дяволите!

За да печели време, той отново попита:

– Наели са ви да саботирате строежа, нали? Но децата са ви видели и затова е трябвало да умрат.

Дявола поклати глава.

– Не съвсем, палачо! Децата нямаха късмет. Те се бяха скрили тук, когато получихме поръчението и първата част от заплащането. Дебелият търбух се изплаши, че може да са го разпознали. Той ни доплати, за да накараме децата да млъкнат.

Палачът трепна вътрешно.

Децата познаваха поръчителя! Те знаеха кой стои зад всичко това.

Не е чудно, че не се осмеляваха да дойдат в града. Трябва да беше много важен човек. Някой, когото всички познаваха, и знаеха, че ще повярват на него, а не на тях. Някой, чиято репутация бе поставена на карта.

Време. Трябваше му време!

– Пожарът на склада беше за отклоняване на вниманието, нали? – продължи да разпитва той. – Приятелите ти са го подпалили, докато ти си се промъквал из града, за да се добереш до Клара...

Дявола сви рамене.

– Как иначе да стигна до нея? Трябваше да поразузная преди това. Момчетата бяха лесни. Непрекъснато бяха навън, малките нехранимайковци. Червенокосото момиче също щях да го спипам рано или късно. Но малката Клара беше болна, тя се простуди, докато шпионираше, бедната, и трябваше да пази леглото.

Той поклати глава съчувствено, преди да продължи:

– И така, трябваше да измисля нещо, за да принудя семейство Шрефогъл да остави осиновеното си дете само вкъщи. Знаех, че аристократът държи стока в склада. И когато той пламна, храбрецът хукна надолу заедно с домочадието и слугите. За съжаление, тогава малката ми се изплъзна, но сега ще я докопам. Тоест, когато приключа с теб.

Той направи измамно движение със сабята, но остана на мястото си. Сякаш до този момент бе изучавал слабите места на противника си.

– А вещерските знаци? Те за какво бяха? – продължи да пита Куизъл, без да помръдва от мястото си пред входа на тунела. Не биваше да го провокира. Трябваше да говори, да говори, докато Симон най-сетне му се притече на помощ.

През лицето на Дявола премина сянка на недоумение.

– Вещерски знаци? Какви вещерски знаци? Не говори глупости, Куизъл!

Палачът се изуми, но не се издаде. Нима наемниците нямаха нищо общо със знаците? Нима бяха вървели по грешна следа през цялото време? Нима Щехлин наистина беше учила децата на магьосничество?

Нима акушерката го беше излъгала?

Якоб Куизъл продължи да пита, въпреки това:

– Децата имаха знак на рамото. Знак, който използват вещиците. Вие ли сте го поставили?

За миг се възцари тишина. После Дявола избухна в смях.

– Сега разбирам! – каза той. – Затова сте затворили вещицата! Затова никой не ни търсеше! Защото сте повярвали, че има магьосничество в цялата работа! Какви глупаци! Ха, вещицата ще изгори и всичко отново ще е наред. Амин! Три пъти "Отче наш" за това. По-добре не бихме могли да го измислим.

Палачът размишляваше. Някъде бяха допуснали грешка. Той имаше чувството, че решението е съвсем близо. Още едно камъче от мозайката и всичко щеше да си дойде на мястото.

Но кое бе то?

В момента обаче имаше и други проблеми. Къде се бавеше Симон? Дали не му се беше случило нещо тук долу? Дали не се беше изгубил?

– Щом така или инак скоро ще ида в ада... – поде отново той, – може би ще ми кажеш кой ви възложи поръчението.

Дявола продължи да се смее.

– Искаш да знаеш, нали? Всъщност бих могъл да ти кажа, но... – Той се ухили, оголвайки зъби като вълк, сякаш внезапно му бе хрумнала забавна мисъл. – Ти разбираш от мъчения, нали? Не е ли изтезание да търсиш отговора и да не го намираш? Дори пред смъртта си да не узнаеш истината и да издъхнеш неудовлетворен? Е, това е моето мъчение. А сега умри!

Смеейки се Дявола надигна сабята, финтира, после още веднъж и внезапно се оказа пред палача. Куизъл в последния миг задържа сабята с тоягата. Въпреки това острието продължи да се доближава до гърлото му. Палачът стоеше с гръб към стената и не можеше да направи нищо друго, освен да устоява на натиска. Мъжът пред него имаше невероятни сили. Лицето му се доближаваше до Куизъл, а с него и острието. Сантиметър по сантиметър.

Палачът можеше да подуши миризмата на вино в дъха му. Той се взираше в очите на противника си, но виждаше само пустота. Войната бе унищожила всичко в душата на този човек. Може би винаги е бил луд, но войната го бе довършила. Якоб Куизъл видя омраза и смърт, нищо друго.

Сега острието бе само на сантиметър от гърлото му. Трябваше да направи нещо.

Палачът пусна фенера и натисна назад главата на наемника с лявата си ръка. Острието започна да се отклонява от него, но страшно бавно.

Не бива... да се предавам... Магдалена...

Той събра силите си и с вик отблъсна Дявола към отсрещната стена, където онзи се свлече на пода като счупена кукла.

Наемникът поклати глава и отново стана на крака. Стискаше сабята и факлата, готов за нова атака. Смелостта на Якоб Куизъл спадна до нулата. Този мъж беше непобедим. Омразата му даваше сила, несвойствена за обикновените смъртни.

Фенерът му лежеше в един ъгъл. За щастие не бе изгаснал.

За щастие?

Една идея осени палача. Защо не се беше сетил по-рано? Беше рисковано, но може би бе единственият му шанс. Без да изпуска Дявола от очи, той посегна към фенера си, който все още примигваше на пода. Когато отново го държеше в ръце, той се усмихна на противника си.

– Малко е несправедливо, нали? Ти със сабята, а аз с тоягата...

Дявола сви рамене.

– Животът винаги е несправедлив.

– Не бива да е така – каза Куизъл. – Щом ще трябва да се бием, то поне да е при равни условия.

После изгаси фенера си.

Лицето му бе погълнато от тъмнината. Сега палачът бе невидим за противника си.

В следващия миг той метна фенера към мъртвата ръка на Дявола. Наемникът извика. Не бе очаквал такъв ход. Опита се да отдръпне ръката си, но беше твърде късно. Фенерът уцели белите кости и изби факлата от пръстена. Тя падна на пода, изсъска и угасна.

Всичко потъна в непрогледен мрак. Палачът се почувства така, сякаш бе паднал на дъното на тресавище. Той си пое дъх. А след това се хвърли с цялата си тежест към Дявола.

15.

Понеделник, 30 април 1659 г.

11.00 ч. вечерта. Валпургиевата нощ

Магдалена също не виждаше нищо друго освен мрак.

Усещаше дъх на мухъл от кърпата, натъпкана в устата ѝ. Въжетата пристягаха китките и глезените ѝ така здраво, че не чувстваше нищо освен мравучкане по кожата. Раната на главата ѝ все още я болеше, но вече не кървеше. Мръсно парче лен ѝ пречеше да види къде я водеха мъжете. Тя се поклащаше като мъртво животно, преметната през рамото на единия от наемниците. За капак на всичко от монотонното полюшване ѝ се гадеше.

Последното, което си спомняше, беше, че сутринта бе напуснала града през Пастирската врата. Къде беше преди това? Бе търсила... нещо. Но какво?

Главоболието ѝ се засили. Имаше чувството, че всеки миг ще си спомни, но точно когато смяташе, че мигът настъпва, болката я удряше като чук по челото.

Когато се събуди последния път, мъжът, когото баща ѝ наричаше Дявола, се бе надвесил над нея. Бяха в някакъв хамбар, миришеше на сено и слама. Мъжът ѝ сложи парче мъх на челото, за да спре кървенето и бавно прокара лявата си, странно студена ръка по роклята ѝ. Тя се престори, че е в несвяст, но чу добре думите на наемника. Той се бе надвесил над нея и бе прошепнал в ухото ѝ:

– Спи, малка Магдалена. Когато се върна, ще се молиш всичко това да е просто сън... Спи, докато можеш.

От страх замалко да изкрещи. Въпреки това ѝ се бе удало да се прави на припаднала. Държеше очите си здраво затворени. Може би така щеше да има шанс да избяга?

Надеждата ѝ се изпари, когато Дявола я върза, запуши устата ѝ и накрая завърза очите ѝ. Очевидно в никакъв случай не искаше да види къде я води, когато се съвземе. Известно време я носеше на гърба си през гората. Тя усещаше мириса на боровете и елхите, чуваше крясъците на совите. Колко ли беше часът? Студеният въздух и крясъците на совите я караха да мисли, че е нощ. Преди да я залови, не грееше ли утринното слънце? Цял ден ли бе лежала в безсъзнание?

Или дори по-дълго?

Паника се надигна у нея. Опита се да остане спокойна и да не трепери. Мъжът, който я носеше, не биваше да забележи, че се е съвзела.

Накрая я хвърлиха грубо на земята в гората. След известно време се чуха гласовете на мъже, които се приближаваха.

– Ето го момичето – каза Дявола. – Занесете я на уговореното място и ме чакайте там.

Някой я докосна с клонка или нещо подобно, после повдигна края на роклята ѝ. Тя не се помръдваше.

– Ммм, изглежда апетитно твоето момиче – чу се глас точно над нея. – Щерка на палача, значи? И приятелка на мършавото докторче... Ха, тя ще се зарадва, че си има работа с истински мъже!

– Оставете я на мира, разбрахте ли? – прогърмя гласът на Дявола. – Тя е моя. Взех я, за да си отмъстя на баща ѝ.

– Баща ѝ уби Андре – чу се друг дълбок глас. – Познавах Андре от пет години, добър приятел... И аз искам да се позабавлявам с нея.

– Точно така – обади се пак другият. – Ти така или иначе ще ѝ отрежеш главата. Защо тогава преди това да не се позабавляваме малко? И ние имаме право да си отмъстим на този негодник палача!

Гласът на Дявола стана заплашителен:

– Казах да я оставите на мира. Когато се върна, всички ще се забавляваме. Обещавам. Но дотогава долу ръцете от нея! Тя може би знае нещо и аз смятам да го измъкна от нея. Ще се видим най-късно по зазоряване на уговореното място. А сега тръгвайте!

Тя чу шум на стъпки, който постепенно затихваше. Дявола бе изчезнал.

– Лудо копеле! – измърмори единият от наемниците. – Не знам защо търпя това отново и отново.

– Защото те е страх, затова! – промърмори друг. – Защото те е страх, че ще те подреди така, както Сеп Щетхофер или Мартин Ландсбергер! Бог да се смили над окаяните им души... Всички ни е страх!

– Пфу, страх! – извика първият. – Ще ти кажа какво ще направим, Ханс. Ще си получим момичето и после ще изчезнем оттук. Остави Брауншвайгер сам да рови за проклетото съкровище!

– А ако го намери, какво, а? Нека да останем до зазоряване. Какво ще загубим? Ако не дойде, добре. А ако се появи с парите, ще си ги вземем и ще му обърнем гръб. В единия и другия случай утре сутрин ще се разделим с кръвопиеца!

– Прав си – измърмори вторият.

После вдигна на гърба си Магдалена, която продължаваше да се прави на припаднала. Люшкането продължи.

Докато се полюшваше на гърба на мъжа, Магдалена се опитваше да си спомни какво се бе случило, преди да я удари Дявола. Помнеше, че отиде до пазара да купи храна и нещо за пиене за Симон и за баща си. Води разговор с децата на улицата, но точното му съдържание не си спомняше. След това спомените ѝ се губеха, мяркаха се само някакви несвързани детайли. Слънчева светлина. Шушукащи хора на улицата. Опустошена стая.

Чия стая?

Главоболието я връхлетя отново. Пристъпът беше толкова силен, че Магдалена едва се удържа да не повърне. Преглътна горчивата жлъч и се опита да се концентрира върху пътя. Къде я водеха мъжете? Изкачваха се, това го усещаше. Чу мъжа под нея да пъхти и да проклина. Вятърът се усили, вероятно бяха напуснали гората. Накрая чу грак на гарвани. Някъде нещо тихо скриптеше. Осени я предчувствие.

Мъжете спряха и я разтовариха като наръч дърва. Гарваните грачеха съвсем близо до нея. Магдалена знаеше къде се намираше. Не ѝ бе нужно да вижда.

Усети миризмата.

* * *

Черната сянка налетя на Симон и му затисна устата. Той се замята в опит да се защити. Къде по дяволите беше стилетът му? Тъкмо го беше ударил в огнивото. Сега беше някъде там в тъмнината, недостижим за него. Ръката натискаше устата му все по-силно. Не му достигаше въздух. До него Софи отново започна да вика.

Внезапно той чу познат глас до ухото си:

– Млъкнете, за бога! ... Той е наблизо!

Симон се обърна под мускулестата ръка, която най-после го пусна.

– Куизъл, това сте вие! – извика той облекчено. – Защо не казахте?

– Шшшт!

Въпреки тъмнината Симон различи масивната фигура на палача пред себе си. Той изглеждаше странно прегърбен.

– Аз се справих с него... с този безумец. Мисля обаче, че... още не е мъртъв. Трябва да сме тихи...

Якоб Куизъл говореше с мъка, накъсано. Симон усети как нещо топло капеше по лявата му ръка. Палачът бе ранен; кървеше и раната не беше малка.

– Ранен сте! Мога ли да ви помогна? – попита той и посегна да опипа раната, но палачът избута грубо ръката му.

– Няма... време. Дявола може... всеки момент да се появи тук. Ох... – Той се хвана отстрани.

– Какво се случи? – прошепна Симон.

– Дявола ни е последвал... И ние сме едни глупаци! Изгасих... светлината и избягах. Но преди това хубавичко го фраснах няколко пъти с тоягата, проклетия негодник! Да върви в ада, откъдето е дошъл... – През тялото на палача премина трепет. Първоначално Симон си помисли, че трепери от болка, но после разбра, че гигантът се смее. Внезапно смехът замря.

– Софи? – попита Якоб Куизъл в тъмнината.

Момичето бе мълчало досега. Сега гласът ѝ прозвуча някъде в близост до Симон.

– Да?

– Кажи, момичето ми, има ли и друг изход?

– Има... един тунел. Той тръгва от тази пещера, но е затрупан. – Гласът ѝ сега звучеше различно отпреди, забеляза Симон. По-овладяно. Отново бе момичето, което той познаваше от улиците на Шонгау – водач, който поне за момент можеше да победи страха си.

– Започнахме да отместваме камъните, защото искахме да узнаем накъде води проходът – продължи тя. – Но още не сме готови...

– Тогава продължавайте – каза палачът. – И светнете, за бога! Ако този проклет кучи син дойде тук долу, можем да изгасим светлината.

Симон опипа пода, докато отново намери стилета, огнивото и праханта. Не след дълго лоената свещ на Софи пламна. Мъждукащата светлина се стори на Симон като светъл ден след мрака. Той се огледа в камерата.

Помещението не се различаваше от предното. Разпозна дупката, през която бе паднал. По стените имаше ниши, които изглеждаха като каменни кресла. Имаше и малки вдлъбнатини за свещи или нещо подобно. Отгоре детски ръце бяха надраскали алхимични знаци и драсканици. В подобна на пейка, по-удължена ниша, лежеше Клара. Момичето дишаше рязко и изглеждаше бледо. Симон сложи ръка на челото ѝ и разбра, че гори.

Едва сега погледна палача, който се бе облегнал до спящата Клара на каменната пейка. Куизъл отпра парче от дрехата си и го разкъса на ивици, като си помагаше със зъбите. После превърза широките си гърди. Ръкавът му също бе червен и мокър. Когато забеляза загрижения поглед на Симон, само се ухили.

– Спести си сълзите, докторе. Не е лесно да убиеш Куизъл. И други са се опитвали. – Той посочи надолу. – По-добре помогни на Софи да разчисти прохода.

Симон се огледа. Софи бе изчезнала. Вгледа се по-внимателно и едва сега забеляза, че от една от далечните ниши тръгваше нов тунел. След няколко стъпки той свършваше до купчина камъни. Софи вече отместваше с мъка камъните навън. Виждаше се дупка, голяма колкото юмрук, от която се усещаше повей на вятъра. Накъде ли водеше този проход?

Докато помагаше на Софи да отмести камъните, той ѝ каза:

– Мъжът, който ни дебне тук долу, е мъжът, който ви преследва, нали?

Тя кимна.

– Той уби другите, защото видяхме мъжете на строежа – прошепна тя. – Сега иска да убие и нас.

– Какво видяхте?

Софи спря в прохода и го погледна. Светлината на свещите бе толкова слаба, че той не можа да разбере плаче ли, или не.

– Това тук бе нашето тайно място – започна тя. – Никой не знаеше за него. Тук се срещахме, когато другите деца ни се бяха нахвърлили отново. Тук бяхме на сигурно място. През онази нощ прескочихме стената, за да се срещнем в кладенеца.

– Защо? – запита Симон.

Софи не забеляза въпроса.

– Така се бяхме уговорили. Внезапно се чуха гласове. Когато изпълзяхме нагоре, видяхме как един мъж даваше пари на други четирима. Беше малка кесия. И чухме какво каза.

– А какво каза?

– Че мъжете трябва да разрушат строежа. Ако шонгауските майстори го вдигнат отново, да го бутнат пак. Отново и отново, докато той каже, че е достатъчно. Но тогава...

Гласът ѝ секна.

– Какво се случи после? – попита Симон.

– Тогава Антон бутна една купчина камъни и мъжете ни откриха. Ние избягахме. Чух как Петер вика зад мен, но продължих да бягам. Бягах и бягах чак до градските стени. Господи, трябваше да му помогнем. А ние го изоставихме сам...

Софи отново заплака. Симон я погали по прашните коси, за да се успокои.

Устата му бе пресъхнала, когато попита:

– Софи, важно е. Кой беше мъжът, който даде пари на другите?

Софи плачеше безгласно. Симон усешаше, че бузите ѝ са мокри от сълзи. И въпреки това попита повторно:

– Кой беше мъжът?

– Не зная.

Симон първоначално помисли, че не е разбрал правилно! После бавно осъзна смисъла на казаното.

– Ти... не знаеш?

Софи сви рамене.

– Беше тъмно. Чухме гласове. Дявола се открояваше сред мъжете, защото носеше червен жакет. И видяхме мъртвешката му ръка. Но другия, който им даде парите, него не можахме да видим в тъмното.

Симон замалко да се изсмее.

– Но... но тогава всичко е било напразно. Всички убийства, вашата игра на криеница... Вие въобще не сте видели мъжа! А той си е помислил, че сте го познали! Всичко това изобщо не е било необходимо. Толкова кръв за нищо...

Софи кимна.

– Мислех си, че всичко е лош сън, който ще премине. Но когато видях Дявола в града и когато той уби малкия Антон, вече знаех, че той ще ни преследва, без значение какво сме видели. Тогава се скрих тук. Когато дойдох, Клара вече беше тук. Дявола едва не я уловил.

Тя отново започна да плаче. Симон се опита да си представи какво бе преживяло дванадесетгодишното момиче през последните дни. Не успя. Той безпомощно милваше бузата ѝ.

– Скоро това ще свърши, Софи. Ще ви изкараме оттук. И тогава всичко ще се изясни. Трябва само да...

Внезапно до носа му стигна едва доловима специфична миризма.

Беше миризмата на пушек. И ставаше по-силна.

Сега някъде над тях се чу глас, дрезгав и пронизителен.

– Палачо, чуваш ли ме? Още не съм мъртъв! А ти? Тук горе запалих хубав огън. Маслото от фенера ти и няколко влажни греди ще направят хубав дим, не мислиш ли? – Мъжът над тях се закашля престорено. – Сега само трябва да изчакам, докато изпълзите като плъхове от дупката. Можете, разбира се, да се задушите там долу. Кое предпочитате?

Междувременно Якоб Куизъл бе дошъл при тях в прохода. Мръсни ивици плат опасваха горната половина на тялото му. Симон вече не виждаше кръв. Палачът допря пръст до устните си.

– Знаеш ли, палачо? – прозвуча отново гласът. Този път бе по-близо. – Размислих. Аз ще сляза долу при вас. Димът си е дим, няма да изпусна този шанс...

– Побързайте – изсъска Куизъл. – Аз ще го посрещна. Симон, трябва да носиш Клара. Ако не можете да разчистите прохода или ако е задънен, тогава вървете след мен.

– Но Дявола... – започна Симон.

Палачът се промуши в отвора на тунела, който извеждаше от пещерата.

– Ще го пратя обратно в ада. Този път завинаги.

После изчезна в прохода.

* * *

Магдалена лежеше на земята и не можеше да помръдне. Очите ѝ все още бяха завързани, кърпата в устата ѝ едва пропускаше въздух за дишане. Остър мирис на разложение нахлуваше в носа ѝ. На равни интервали нещо поскърцваше. Тя знаеше, че е веригата, на която се люлееше обесеният. Баща ѝ винаги се грижеше да смазва добре веригите, но след няколко месеца сняг и дъжд и най-добре смазаната верига хващаше ръжда.

Георг Бранднер, чиито останки служеха за храна на гарваните там горе, беше един от многото главатари на разбойници в областта. Войниците на ландграфа бяха пленили бандата му в края на януари. Разбойниците се бяха скрили заедно с жените и децата си в една пещера в Амертал. След тридневна обсада те най-после се бяха предали. Бяха се договорили с войниците да позволят на семействата им да се оттеглят, а те в замяна да се явят пред съдията без съпротива. На младите разбойници – всички още деца – отсякоха дясната ръка и ги прогониха от страната. Четиримата главни виновници бяха обесени на Галгенбихъл край Шонгау. Нямаше много публика. Беше твърде студено за това. Снегът беше до колене. Така екзекуцията премина доста благопристойно. Нямаше замеряне с гнили плодове, само няколко хули. Бащата на Магдалена накара мъжете да се качат един по един по подвижната стълба, сложи им примката на врата и блъсна скамейката под краката им. Разбойниците ритаха за кратко и намокриха гащите. После всичко приключи. Трима от мъжете бяха свалени от бесилото и отнесени у дома от семействата им. Само Брандер бе оставен да виси във вериги за назидание. Това бе преди около три месеца. В началото студът го бе запазил добре. Но вече липсваше десният му крак, а и останките му не приличаха на човешки.

В последните си мигове разбойниците поне можеха да се насладят на прекрасна гледка. Галгенбихъл беше хълм на север от града, от който при хубаво време можеше да се види голяма част от Алпите. Той се намираше самотен сред ниви и гори, така че всички пътници отдалеч можеха да видят, че в Шонгау не се церемонят с разбойниците. Останките на главатаря на разбойниците вършеха чудесна работа за сплашване на всякаква друга сган.

Магдалена почувства как вятърът тук горе подръпваше дрехите ѝ. Чуваше мъжете да се смеят недалеч от нея. Изглежда, хвърляха зарове и пиеха, но Магдалена не можеше да разбере за какво си говореха. Тя проклинаше вътрешно. Мястото бе отлично скривалище. Дори и ако в следващите часове в града пристигнеше наместникът на курфюрста със своите войници, наемниците нямаше от какво да се притесняват. Галгенбихъл се смяташе за прокълнато място. От древни времена тук бесеха хората. Тук бродеха духовете на обесените и земята бе покрита с техните кости. Жителите на Шонгау избягваха хълма, качваха се горе само в случай на крайна необходимост.

И макар да се виждаше отдалеч, той предлагаше прекрасно убежище. Който се скриеше няколко метра по-надолу сред горичката, можеше да бъде сигурен, че никой няма да го открие.

Магдалена триеше ръцете си една в друга и така се опитваше да разхлаби въжето. От колко време го правеше? Един час? Два часа? Първите птички вече чуруликаха. Значи утрото наближаваше. Но колко точно бе часът? Тя бе изгубила всякаква представа за времето.

Постепенно забеляза, че въжето вече не беше така здраво вързано, разхлабваше се. Внимателно се отмести настрани и усети остър камък под себе си. Ръбът му се вряза болезнено между ребрата ѝ. Магдалена се премести така, че камъкът да се окаже точно под китките ѝ и започна да трие въжето в него. След известно време усети как влакната на конопеното въже се прокъсват. Ако търкаше достатъчно дълго и здраво, щеше да освободи ръцете си.

А после?

Превръзката на очите ѝ бе попречила да види двамата наемници, но докато я носеха, се увери, че поне единият от тях беше силен мъж. Освен това със сигурност притежаваха оръжие и бяха бързи. Как щеше да им избяга?

Когато почти беше прерязала въжето, гласовете внезапно млъкнаха. Чу звук от стъпки, които се приближаваха. Тя отново се престори, че е в несвяст. Стъпките спряха до нея и по лицето ѝ се изля порой студена вода. Тя се задави и се опита да поеме въздух.

– Спечелих те, момиче. На зарове – прозвуча дълбок глас над нея. Някой я срита отстрани. – Събуди се и нека се позабавляваме. Ако си мила с нас, може и да те пуснем, преди да дойде Брауншвайгер. Но преди това ще трябва да си мила и с Кристоф...

– Хайде, Ханс! – извика вторият глас отдалеч. Той звучеше тежко и завалено. – Скоро ще съмне, а негодникът може да се появи всеки момент. Тогава ще му фраснем един и ще избягаме!

– Точно така, момиче – каза Ханс, който вече се бе навел над нея и ѝ шепнеше в ухото. Миришеше на спирт и пушек. Магдалена забеляза, че бе много пиян. – Днес е щастливият ти ден. Ще пречукаме Брауншвайгер, този кръвопиец! Тогава няма да може да те накълца на парчета. И ще избягаме със съкровището. Но първо ще се погрижим добре за теб. Бъди сигурна, че ще е доста по-различно от лигавенето на твоя мършав лекар.

Той прокара ръка под полата ѝ.

В същия момент Магдалена скъса последното влакно коноп. Без да се колебае, тя вдигна дясното си коляно и изрита наемника в слабините. Той издаде сподавен вопъл и рухна на земята.

– Проклета курва!

Магдалена измъкна кърпата и свали превръзката от очите си. Развиделяваше се, но все още бе нощ. Едва различи фигурата на наемника, който в мъгливия здрач приличаше на сив вързоп на земята. Магдалена разтри очите си. Толкова дълго бе носила превръзката, че ѝ бе нужно известно време да привикне с бледата светлина. После се озърна като подгонено животно.

Над нея се издигаше бесилката. Видя останките на Георг Бранднер, които вятърът подмяташе от една страна на друга. На около двадесет крачки сред горичката мъждукаше огън. Една фигура се надигна и се затича към нея. Наемникът леко се поклащаше, но се движеше със заплашителна бързина.

– Почакай, Ханс, сега ще хвана кучката!

Тя понечи да избяга, но усети удар в тила. Мъжът на земята трябва да се бе изправил и да я бе ударил с клон или нещо подобно. Болката я прониза и се стрелна към челото ѝ. За миг си помисли, че ще ослепее. После зрението ѝ се върна. Тя залитна напред и изведнъж почувства, че се търкаля надолу по хълма. Клони и тръни се закачиха по косата ѝ. Усети вкус на прах и трева. После се изправи отново на крака и се запрепъва към шубраците. Зад нея се чуха викове и шум от тичащи нозе, които бързо приближаваха.

Докато тичаше под прикритието на ниските храсти към обвитите в мъгла поля, тя почувства как спомените от предишния ден се завръщат.

Всичко си дойде на мястото.

Въпреки болката и страха, тя се разсмя. С двама преследвачи по петите тя тичаше, за да спаси живота си. Смееше се и плачеше едновременно. Отговорът на загадката бе така прост. Жалко, че вероятно нямаше да има възможност да го сподели с някого.

Димът ставаше все по-гъст и Симон вече кашляше непрекъснато. Облаци дим нахлуваха в прохода и обгръщаха Софи, която заедно с него отместваше камък след камък от изхода. Бяха завързали мокри кърпи пред лицата си, но и те не им помагаха особено. Очите му пареха. Постоянно спираше да ги трие и губеше ценно време. Отново и отново поглеждаше към Клара, която се мяташе в треска в каменната ниша. За болното момиче димът трябва да бе същински ад.

Палачът бе изчезнал от дълго време. Освен собственото си дишане и кашлица не чуваха нищо друго. Отворът, който в началото бе колкото юмрук, сега се бе уголемил значително. Симон го наблюдаваше с нарастващо нетърпение. Слабичката дванадесетгодишна Софи може би вече можеше да се провре, но отворът още не бе достатъчно голям за него. Когато лекарят отмести един едър камък, отгоре се сринаха други и запълниха отвора. Трябваше да започнат отначало. Най-сетне дупката вече бе достатъчно голяма, та да може и Клара да се провре. От другата страна дойде свеж повей на въздуха. Симон напълни дробовете си с него, после изтича до Клара в камерата и я вдигна.

Момичето бе леко като наръч сухи дърва. Въпреки това Симон не успя да я провре през отвора. Когато разбра, че усилията му са безплодни, той се обърна към Софи:

– Ще мина напред да видя накъде води проходът – каза той, останал без дъх. – Ако всичко е наред, ще издърпам Клара, а ти ще я бутнеш отзад. Ще трябва малко да я повдигнем, за да не се нарани в каменния под. Разбра ли?

Софи кимна. Очите ѝ светеха като цепки върху покритото със сажди лице. Симон отново се възхити на хладнокръвието ѝ. А може и да бе последствие от шока. Момичето бе преживяло толкова неща през последните дни.

Отворът, който разчистиха, бе достатъчно голям, за да може Симон да провре раменете си. Някога проходът на това място се бе срутил. Лекарят се молеше да не поддаде още веднъж. Той стисна зъби. Какви алтернативи имаше? Зад него имаше огън, пушек и един луд наемник. В сравнение с това срутеният тунел изглеждаше почти безобиден.

Той местеше фенера пред себе си. Внезапно почувства, че проходът отново се разширява и освети наоколо. Тунелът наистина се разширяваше и ставаше толкова висок, че можеше да тича приведен. По стените на еднакво разстояние отново се появяваха малки ниши. След няколко стъпки проходът завиваше и нищо повече не се виждаше. Свеж въздух повяваше към него.

Симон се обърна отново и погледна назад в дупката.

– Сега можеш да избуташ Клара в отвора – извика той на Софи.

От другия край на дупката долетя пъшкане и стържещи звуци. После се показа главата на Клара. Момичето лежеше по корем, бледото ѝ лице бе извърнато настрани. Все още беше в безсъзнание и до нея не стигаше нищо от реалния свят. Симон я погали по косата, мокра от пот.

Може би така е по-добре за детето. То ще си помисли, че всичко е само лош сън.

Лекарят хвана Клара за раменете и внимателно я издърпа към себе си. Макар че се стараеше, роклята ѝ се закачи на каменния под и се скъса. Раменете ѝ се показаха.

На дясното ѝ рамо бе татуиран знакът. Симон за първи път го виждаше преобърнат.

Зави му се свят. Внезапно димът и страхът сякаш се разсеяха. Той виждаше само знака пред себе си. В съзнанието му се появяваха всякакви алхимични знаци, с които се бе запознавал по време на следването си.

Вода, земя, въздух, огън, мед, олово, амоняк, пепел, злато, сребро, кобалт, калай, магнезиев оксид, живак, нишадър, селитра, сол, сяра, безоар, сулфат, хематит...

Хематит. Нима бе толкова просто? Нима се бяха вторачили в една идея и не бяха потърсили други възможности? Нима всичко щеше да се окаже едно голямо недоразумение?

Той нямаше повече време за размисли. Над себе си чу заплашителен шум. Посипа се прах. Симон хвана бързо Клара за раменете и внимателно я придърпа към себе си.

– Софи, бързо! – извика в дупката, през която нахлуваха все по-гъсти облаци дим. – Проходът може да се срути!

Главата на Софи се подаде малко по-късно през отвора. За миг Симон бе обзет от изкушението да погледне и нейното рамо. Но един камък се търкулна на земята пред него и прекрати колебанията му. Помогна на Софи да излезе от прохода и да се изправи, после нарами безпомощната Клара и забърза приведен из тунела.

Когато се огледа още веднъж, видя в светлината на фенера, че облаци дим изпълват прохода. След това таванът се срути.

* * *

Якоб Куизъл пълзеше из прохода, който водеше нагоре, и водеше неравна битка с дима. Държеше очите си затворени. От една страна, и без това не виждаше нищо в тъмнината, от друга страна, така избягваше смъденето. Когато от време на време ги отваряше леко, виждаше слаба светлина над себе си. Димните облаци почти не му оставяха въздух за дишане. Залавяйки се със здравите си ръце за издатините, той се придвижваше малко по малко из стръмния проход. Най-сетне усети края на тунела. С дрезгав вик той се повдигна в камерата, претърколи се и отвори очи.

Примижал, Якоб Куизъл разпозна високата до коленете дупка от дясната му страна и шахтата, която водеше нагоре на височината на гърдите. По тази шахта той се бе плъзнал след борбата с Дявола. Огънят сякаш гореше някъде над главата му. Но и тук, в камерата, вече имаше огромни облаци дим.

Очите на Якоб Куизъл отново започнаха да сълзят. Той смяташе да провери тунела от дясната си страна, когато отгоре долетя шум.

Тихо стържене.

Някой се спускаше бавно в шахтата. Стори му се, че чува ускорено дишане.

Палачът застана отстрани до шахтата и вдигна тоягата си от лиственица. Стърженето се приближаваше, шумът от спускането ставаше все по-силен. В примигващата светлина на огъня нещо се плъзна от шахтата и излетя покрай него. С вик Якоб Куизъл скочи срещу него и замахна с тоягата си.

Много късно разбра, че това бе само парче от прогнилата стълба.

В същия миг чу зад себе си съскащ звук. Палачът се приведе настрани, но острието сряза ръкава и закачи лявата му ръка. Усети пронизваща болка. Той падна на земята и усети, че над него прелетя нещо като голяма птица.

Когато палачът се изправи отново, видя с плувнали в сълзи очи една голяма сянка да танцува на отсрещната стена на камерата. Огънят правеше фигурата на Дявола два пъти по-голяма, така че горната част на тялото му се разпростираше по тавана. С дълги пръсти тя сякаш посягаше към палача.

Якоб Куизъл примигна няколко пъти и накрая различи в центъра на сянката самия наемник. Димът бе толкова силен, че съзираше само силуета му. Едва когато Дявола вдигна факлата на височината на главата си, Куизъл видя повече.

Лицето на врага му бе алено от кръвта, която се стичаше на струи по лицето му. Блесналите очи сякаш отразяваха светлината на факлата. Зъбите му бяха оголени като на хищник.

– Аз... още съм тук, палачо – прошепна той. – Сега ще се реши ти или аз...

Куизъл се приведе и го задебна, стиснал здраво тоягата. Лявата ръка го болеше зверски, но той не се издаваше.

– Къде си завел дъщеря ми? – изръмжа той. – Изплюй камъчето, преди да те убия като бясно куче!

Дявола се засмя. Той вдигна мъртвешката си ръка като за поздрав и Якоб Куизъл видя, че на нея липсват два пръста. Въпреки това факлата все още бе пъхната в железния пръстен на средната кост.

– Иска ти се да знаещ, палачо. Хубаво място... Най-доброто място за дъщеря на палач... Може би гарваните вече кълват очите ѝ...

– Ще те смажа като плъх – каза Якоб Куизъл и вдигна заплашително тоягата.

По устните на Дявола играеше усмивка.

– Така е добре – измърка той. – Ти си като мен... Убийството е нашият занаят... Ние си приличаме повече, отколкото си мислиш.

– Грешиш – прошепна Якоб Куизъл и скочи в облака дим право към Дявола.

Без да поглежда назад, Магдалена тичаше надолу по склона. Вейки я шибаха по лицето, тръни бодяха краката ѝ и деряха роклята ѝ. Зад себе си чуваше тежкото дишане на наемниците. В началото мъжете викаха името ѝ, но постепенно гонитбата се бе превърнала в мълчаливо преследване. Те бяха последвали следата като кучета. Щяха да спрат едва когато заловят дивеча.

Магдалена рискува и бързо погледна назад. Мъжете бяха на двадесетина крачки зад нея. Бяха се отдалечили на четвърт миля от Галгенбихъл и теренът вече не беше обрасъл. Храстите бяха изчезнали. Пред нея се простираха разорани ниви. Немислимо бе да се скрие някъде. Единственият ѝ шанс бяха горите по високия бряг на Лех. Ако достигнеше елховата гора, може би щеше да ѝ се удаде да се измъкне. Дотам обаче бе далеч. А мъжете, изглежда, я настигаха.

Момичето тичаше стремглаво и се озърташе наляво и надясно с надеждата, че някъде из полето може би имаше селяни, излезли да сеят. Но в този ранен час не се виждаше жива душа. От лявата ѝ страна между хълмовете се виеше пътят за Хоенфурх, но и там не се виждаше пътник, когото би могла да помоли за помощ. А дори и да имаше някого, щеше ли да се отзове? Сама жена, преследвана от двама въоръжени мъже – кой селянин или търговец би рискувал живота си за дъщерята на палача? Вероятно щяха да подкарат още по-бързо волските си каруци, вперили поглед напред.

Тя бе свикнала да тича. От дете ходеше пеш при знахарките в съседните села. Доставяше ѝ удоволствие да усеща земята под босите си стъпала. Често тичаше, докато я заболяха дробовете. Бе тренирана и издръжлива и сега бе уловила ритъма си. Но мъжете зад нея, изглежда, не смятаха да се предават. Очевидно не им беше за пръв път да преследват хора. И явно им доставяше удоволствие. Темпото им беше развномерно и целеустремено.

Магдалена пресече пътя и се отправи към елховата горичка на брега на Лех. В далечината гората се виждаше като тясна зелена ивица отвъд нивите. Тя не бе сигурна дали ще успее да стигне дотам. Усещаше вкус на желязо и кръв в устата си. Докато тичаше, в главата ѝ се вихреха мисли. Спомените ѝ се бяха върнали. Сега тя знаеше къде бе виждала знака на вещиците, който бе нарисуван на раменете на мъртвите деца. Когато влезе вчера в къщата на акушерката, веднага забеляза парчетата на пода. Те бяха останки от глинените съдове, които преди бяха стояли на полиците на Щехлин. Съдовете съдържаха съставки, от които една акушерка се нуждаеше ежедневно в работата си – билки, спиращи кървенето и облекчаващи болката, както и стрити на прах камъни, които тя използваше за приготвянето на настойките на бременните и болните. На някои от парчетата бяха издълбани алхимични символи. Знаци, които бе използвал великият Парацелз и които се използваха от акушерките. На едно парче Магдалена бе видяла знака на вещиците.

Отначало бе объркана. Какво диреше този знак в дома на акушерката? Нима наистина бе вещица? Но докато въртеше парчето в ръцете си, тя видя символа преобърнат, с кръста нагоре.

И изведнъж знакът на вещиците се превърна в безобиден алхимичен знак.

Хематит, кървав камък...

Стрит на прах той се използваше за спиране на кървенето при раждане. Безобидно средство, което бе признато и в по-висшите лекарски кръгове, макар че тя самата се съмняваше в ползата от него.

Въпреки страха си, тя се засмя. Знакът на вещицата не бе нищо друго, освен обърнат знак за хематит!

Магдалена си спомни описанията на Симон, когато говореше за знака по раменете на децата. Лекарят и баща ѝ го бяха виждали само с кръста надолу и го бяха помислили за знак на вещиците. Но ако човек го погледнеше отгоре, той се превръщаше в обикновен алхимичен знак...

Децата сами ли си бяха татуирали този знак със сок от бъз? Все пак те често ходеха у Щехлин. Софи, Петер и другите трябва да са виждали знака по съда. Но защо да го правят? Или го беше татуирала акушерката? Но това изглеждаше безсмислено. Защо да рисува по раменете на децата знака за хематит? Може би все пак бяха децата...

Докато мислите се вихреха в главата на Магдалена, гората се бе приближила. Онова, което в началото бе проблясвало като тъмнозелена ивица на зазоряване, сега бе стена от брези, елхи и букове, която се издигаше недалеч от нея. Магдалена тичаше право натам. Мъжете бяха скъсили разстоянието и вече бяха на десет крачки зад нея. Тя чуваше хрипливото им дишане все по-близо и по-близо. Единият от преследвачите ѝ внезапно избухна в гръмък смях като безумен.

– Кучко, харесва ми как тичаш. Обичам да гоня сърната, преди да пирувам с нея...

Другият също започна да се смее.

– Сега ще те хванем. Нито едно момиче не ни се е измъквало!

Магдалена почти бе достигнала гората на брега. Между нея и спасителните дървета се намираше една блатиста поляна. Скоро краката ѝ потънаха до глезените в мека тиня. Между брезите и върбите се виждаха локви и малки езерца, останали след последния сняг. В далечината се чуваше шумът на буйната Лех.

Дъщерята на палача се придвижваше предпазливо, скачайки от едно островче, обрасло с трева, на друго. Две от островчетата обаче бяха доста далеч едно от друго, тя се подхлъзна и краката ѝ хлътнаха в тинята. Отчаяна, тя се опита да измъкне краката си от мочурището.

Беше в капан!

Зад нея идваха мъжете. Когато видяха, че дивечът се е хванал, те закрещяха от възторг. Започнаха да обикалят наоколо със смях, търсейки начин да стигнат до плячката си. Магдалена се хвана с ръце за едно от тревистите хълмчета и се опита да се изтегли. С шумно джвакане краката ѝ най-после се отделиха от тинята и тя бе свободна. Единият от наемниците скочи към нея. В последния момент тя се хвърли встрани и мъжът цопна в блатото. Преди да успее да се изправи, Магдалена използва пролуката между двамата мъже и хукна към гората.

Когато най-сетне влезе между дърветата, тя разбра, че няма голям шанс. Дърветата бяха твърде раздалечени едно от друго.

Почти липсваха храсти, в които да се скрие. Въпреки това тя продължи да тича. Мъжете след нея наваксваха разстоянието. Ловът щеше скоро да свърши. Шумът на реката се чуваше все по-ясно. Стръмният бряг трябва да бе точно пред нея. Краят на бягството.

Внезапно левият ѝ крак застина в празнотата. Тя отскочи назад и съзря как дребните камъчета изчезват в дълбините. Повдигна клоните на една върба и видя почти отвесен склон, който стигаше долу до брега.

Докато Магдалена все още се олюляваше над пропастта, тя забеляза с крайчеца на окото си някакво движение. Единият от войниците се появи внезапно зад върбата и посегна към нея. Без да се двоуми, Магдалена скочи в пропастта. Тя се търкаляше по скали и песъчлива глина, посягаше да се хване за прорасли клони и се превъртя няколко пъти. За миг ѝ причерня пред очите. Когато отново можеше да вижда, лежеше по корем в един лесков храст, който бе омекотил падането ѝ няколко метра над коритото на реката. Точно под нея се простираше ивица каменист бряг.

За момент остана да лежи превита от болка. После предпазливо обърна глава и погледна нагоре. Високо над нея наемниците търсеха място, през което да стигнат до реката. Единият от мъжете започна да връзва въже за високо дърво, което се издигаше на ръба на пропастта.

Магдалена се освободи от лесковия храст и се спусна по последните метри до брега.

Тук на завоя Лех течеше застрашително бързо. В средата се вихреха бели водовъртежи, по краищата водата се пенеше и подриваше корените на хилавите дървета на брега. Дори сега, през април, реката още бе така пълноводна и буйна, че някои брези бяха скрити във вода до върха. Около дузина повалени дънери се бяха вклинили един в друг и се полюшваха между брезите. Лех яростно си пробиваше път сред тях. Някои от дънерите се отместваха. Не след дълго течението щеше да ги отнесе.

Между дънерите се полюшваше лодка.

Магдалена не можеше да повярва на късмета си. Изгнилата лодка трябва да се бе откъснала по-нагоре. Сега висеше безпомощно между дънерите на дърветата и се въртеше на място, хваната между водовъртежите. Дъщерята на палача се вгледа по-внимателно и различи две весла, които лежаха на дъното.

Озърна се. Единият от наемниците вече се спускаше по въжето към брега. След минути щеше да стигне до нея. Вторият вероятно търсеше друг път надолу. Магдалена погледна дънерите пред себе си, изрече една кратка молитва, събу обувките си и скочи върху най-близкия дънер.

Дървото под нея се разклати и залюля, но тя запази равновесие. Магдалена затанцува по дънера, прекоси го с бързи леки стъпки и скочи върху следващия гигант. Той се измести надясно и се завъртя заплашително около оста си. Момичето на палача бе достатъчно ловко да балансира въртенето с танцови движения. Когато се огледа за миг, видя, че единият наемник, който се бе спуснал по въжето, сега стоеше нерешително на брега. Когато откри лодката, той също стъпи внимателно на дънера.

Погледът назад едва не ѝ струва равновесието. Тя се подхлъзна по мокрото дърво, но успя да се задържи. Сега бе стъпила с левия крак на един дънер, а с десния – на съседния. Под нея водата се мяташе и пенеше. Знаеше, че ако падне тук, огромните дънери щяха да я смачкат като два воденични камъка.

Тя продължи внимателно пътя си. Наемникът зад нея вече бе изминал известно разстояние по дънерите. Магдалена погледна напрегнатото му, съсредоточено лице. Тя видя, че е Ханс, наемникът, който искаше пръв да се гаври с нея. Нямаше съмнение, че мъжът изпитва страх, дори смъртен страх. Но сега вече бе твърде късно да се върне.

Тя скочи леко на следващия дънер, който водеше до лодката. Когато почти я бе стигнала, чу зад себе си вик. Огледа се и видя, че наемникът танцува като въжеиграч. За миг той сякаш остана неподвижен във въздуха, после рухна във водата. Дънерите със скърцане се преобърнаха на мястото, където бе потънал. На Магдалена ѝ се стори, че главата му се появи между тях за миг. След това от наемника Ханс не остана нищо.

Горе на стръмния бряг стоеше вторият наемник и гледаше към бушуващата вода дълбоко под него. Накрая се обърна и изчезна между дърветата.

Магдалена направи последен скок и посегна към ръба на лодката. Улови го и се плъзна вътре. На дъното имаше две педи вода, но слава богу, лодката не изглеждаше пробита. Момичето се отпусна безсилно и тихо заплака.

Когато усети съживяващата ласка на утринните лъчи, Магдалена се надигна, посегна към веслата и загреба надолу покрай брега към Кинзау.

* * *

Когато проходът зад тях се срути, Симон закри с тялото си малката Клара и започна да се моли. Разнесе се невъобразим грохот. Вляво и вдясно от него се сипеха камъни. Няколко буци глина паднаха на гърба му. После проехтя един последен трясък и настъпи тишина.

Странно, но свещта не беше угаснала. Симон все още я стискаше в десния си юмрук. Той внимателно се вдигна на колене и освети коридора. Облакът от прах и дим бавно се разсейваше и в светлината на свещта той видя няколко метра от коридора.

Зад него свита на земята лежеше Софи. Върху гърба ѝ се бяха посипали буци глина, цялата беше покрита с плътен слой прах, Но Симон забеляза, че под пласта прах нещо се разшава. Изглежда, бе жива. Точно зад момичето имаше само камъни и тъмнина. Симон кимна мрачно. Пътят назад бе отрязан напълно. Но поне до тях вече не достигаше пушек.

– Софи? За бога, ранена ли си? – прошепна той, наведен над нея.

Момичето поклати глава и се изправи. Лицето ѝ беше смъртнобледо, иначе изглеждаше наред.

– Проходът... той... се срути – промърмори тя.

Лекарят погледна предпазливо нагоре. Таванът над тях изглеждаше стабилен. Нямаше укрепващи греди, само гладка, здрава глина. Полукръглата, леко изтеглена нагоре форма на тунела му придаваше стабилност. Симон бе виждал такъв в една книга за мините. Хората, които бяха строили тези проходи, явно са си разбирали от работата. Колко ли време ги делеше от момента, когато бяха прокарали този лабиринт? Години? Десетилетия? Срутването преди малко може би се дължеше на влагата, която бе направила глината ронлива. Отнякъде трябва да бе влязла вода. Иначе тунелите бяха в отлично състояние.

Симон не спираше да се удивлява на конструкцията. Защо хората са вложили толкова много усилия да създадат лабиринт, който очевидно не служеше за нищо? Огънят току-що бе доказал, че е неизползваем като подземно укритие. Ако някой запалеше огън в горните помещения, можеше да е сигурен, че хората ще изпълзят на повърхността като плъхове. В противен случай щяха да се задушат под земята.

Освен ако тунелът не водеше някъде навън...

Симон дръпна Софи за ръката.

– Трябва да продължим. Преди проходът да се срути съвсем. Някъде тук трябва да има изход.

Софи го погледна с разширени от ужас очи. Тя се беше вцепенила. Изглежда, беше в шок.

– Софи, чуваш ли ме?

Не помръдваше!

– Софи?

Той ѝ удари звънка плесница. Момичето дойде на себе си.

– Какво... какво?

– Трябва да се махнем оттук. Стегни се. Ти ще вървиш напред и ще държиш свещта. Внимавай да не изгасне. – Той я загледа настойчиво, преди да продължи. – Ще взема Клара и ще вървя плътно зад теб. Разбираш ли ме?

Софи кимна. После тръгнаха.

Проходът описваше завой, преди да продължи отново направо. Постепенно започна да се издига – в началото едва доловимо, а след това все по-осезателно. Първо се придвижваха на колене, но с времето проходът ставаше все по-широк и по-висок. Накрая вече можеха да вървят приведени. Симон носеше Клара на гръб, ръцете ѝ се полюшваха отляво и отдясно край раменете му. Тя беше толкова лека, че почти не я усещаше.

Изведнъж Симон почувства движение на въздуха отпред. Той вдиша дълбоко. Миришеше на свеж въздух, на гора, на смола и на пролет. Въздухът никога не му се бе струвал тъй сладък.

Малко след това тунелът свършваше в стена.

Симон не можеше да повярва. Той взе свещта от ръката на Софи и се огледа разтревожено. Нямаше проход, дори дупка нямаше.

Едва след продължително търсене той откри тясна шахта, която водеше нагоре.

На около пет стъпки височина през малки пукнатини до тях се процеждаше дневна светлина. Отгоре имаше каменна плоча, недостижима за тях. Дори ако Софи се качеше на раменете на Симон, нямаше да я достигне. Камо ли да успее да я повдигне.

Те бяха в капан.

Симон внимателно остави на земята болната Клара и седна до нея. Не за първи път този ден той изпитваше потребност да закрещи.

– Софи, мисля, че няма да можем да излезем оттук...

Момичето се сгуши до него, сложи глава на скута му и прегърна краката му. Тя трепереше.

Внезапно Симон отново се сети за знака. Той подръпна роклята на Софи, така че да открие рамото.

На дясното рамо се виждаше знакът на вещиците.

Той мълча дълго.

– Сами сте си нарисували знака, нали? – попита той накрая. – Хематит, обикновен прах... Трябва да сте видели символа някъде при Щехлин и после сте го татуирали със сок от бъз. Всичко е било само игра...

Софи кимна. Тя продължаваше да притиска глава в скута на Симон.

– Сок от бъз! Как може да сме толкова глупави! Какъв дявол ще е този, който рисува знаци с безобиден детски сок! Но защо, Софи? Защо?

Тялото на Софи трепереше. Тя плачеше в скута на Симон. Накарая проговори, без да повдига глава:

– Те ни биеха, тъпчеха, хапеха... Където и да ни видеха, ни плюеха и ни се подиграваха!

– Кои? – попита объркан Симон.

– Другите деца! Защото сме сираци, защото нямаме семейства! Затова могат да ни тъпчат!

– Но за какво ви беше знакът?

За първи път Софи погледна нагоре.

– Видяхме го при Марта на рафта. Върху едно гърненце. Изглеждаше някак... като вълшебен. Помислихме си, че ако носим този знак, тогава той ще ни бъде нещо като магическа защита. Никой вече няма да може да ни направи нищо.

– Магическа защита – промърмори Симон. – Глупава детска шега. Нищо повече.

– Марта ни бе разказала за това – продължи Софи. – Каза ни, че има знаци, които отблъскват смъртта, болестите и лошото време. Но не пожела да ни ги покаже. Хората щели да кажат, че сме магьосници...

– О, боже! – прошепна Симон. – Точно така и стана.

– Слязохме в скривалището при пълнолуние. За да може магията да действа по-добре. Нарисувахме си един на друг знака и се заклехме, че винаги ще сме сплотени. Че винаги ще си помагаме, ще плюем на другите и ще ги презираме.

– И тогава сте чули мъжете.

Софи кимна.

– Вълшебството не помогна. Мъжете ни откриха, а ние не си помогнахме взаимно. Избягахме. Те убиха Петер като куче.

Тя отново заплака. Симон я милва по главата, докато се успокои и плачът премина в хълцане.

До нея Клара стенеше в съня си. Симон пипна челото ѝ. Лекарят не беше сигурен дали Клара ще преживее следващите часове тук долу. На момичето му трябваше топло легло, студени компреси и чай от липов цвят, който да смъкне температурата. Освен това раната на крака трябваше да се почисти.

В началото предпазливо, после все по-силно Симон започна да вика за помощ. След многократни безплодни опити, той се предаде и отново седна на мокрия каменен под. Къде бяха пазачите? Още ли лежаха вързани, с парцали в устите? Или вече се бяха освободили? Може би вече отиваха към града, за да разкажат за нападението. А ако Дявола ги беше убил? Днес беше първи май. В града танцуваха и се забавляваха. Възможно бе чак утре или другиден да се появи някой тук. Дотогава Клара щеше да е мъртва.

За да прогони мрачните мисли, лекарят започна да разпитва Софи за други неща. Припомняше си детайли, които той или палачът бяха открили и които едва сега придобиваха смисъл.

– Сярата, която открихме в джоба на Петер, и тя ли бе част от вашия фокус?

Софи кимна.

– Взехме я от един съд на Марта. Мислехме, че щом вещиците използват сяра за магиите си, няма да навреди и на нас. Петер си напълни джобовете с нея. Мислеше, че така ще мирише по-добре...

– Вие сте откраднали корена мандрагора от акушерката, нали? – продължи Симон. – Трябвал ви е за вашите игри на магьосници.

– Намерих го при Марта – призна Софи. – Веднъж тя ми бе разказала за чудната сила на мандрагората. Тогава си помислих, че ако го сложа за три дни в мляко, ще се превърне в човече и ще ни пази... Нищо не се получи, само започна да мирише. От остатъка сварих отвара на Клара.

Лекарят погледна момиченцето в безсъзнание. Беше цяло чудо, че е преживяло такова лечение. Но може би мандрагората бе направила и нещо добро. Клара спеше от дни, така тялото ѝ имаше достатъчно време да се самолекува.

Той отново се обърна към Софи:

– Затова не сте отишли при съдебния секретар или при друг член на Съвета, за да му разкажете какво сте видели – констатира той. – Защото ви е било страх, че заради знака ще ви заподозрат във вещерство.

Софи кимна.

– Когато се случи това с Петер, все още смятахме да го направим – каза тя. – Кълна се в бога, когато камбаните биха десет часа, искахме да отидем при Лехнер и да му признаем всичко. Но тогава вие намерихте Петер долу край Лех и знака на вещиците. Тогава започна брожението и всички заговориха за вещици.

Тя погледна отчаяно Симон.

– Мислехме, че никой няма да ни повярва. Че ще ни сметнат за магьосници и ще ни изгорят заедно с Марта. Толкова ни беше страх!

Симон погали сплъстените ѝ коси.

– Всичко е наред, Софи. Всичко е наред...

Той погледна малката лоена свещ, която мъждукаше до него. Щеше да гори още най-много половин час. След това единственият източник на светлина щеше да е процепът под каменната плоча. Хрумна му, че може да направи студен компрес на подутия глезен на Клара с парче плат от дрехата си, но се отказа. Водата, която се беше събрала в малки локви, беше твърде мръсна. Вероятно компресът щеше да разболее още повече момичето. За разлика от много други лекари, Симон бе убеден, че мръсотията води до инфекции. Бе видял твърде много войници да умират от замърсени превръзки.

Внезапно нещо го накара да замре и да се ослуша. Някъде далеч се чуваха гласове. Идваха отгоре. Симон скочи. На строежа имаше хора! Софи също бе спряла да плаче. Заедно се опитваха да разберат на кого принадлежат гласовете. Но те бяха твърде тихи.

Симон набързо прецени риска. Възможно бе над тях да се намират наемниците или самият Дявол. Може би лудият бе убил палача и бе изпълзял през кладенеца на светло. От друга страна, Клара бе загубена тук долу. След кратко колебание, той сви пръстите си на фуния и извика дрезгаво в шахтата.

– Помощ! Тук сме! Тук долу! Чува ли ни някой?

Гласовете горе заглъхнаха. Нима хората бяха отминали? Симон продължи да вика. Сега и Софи му помагаше.

– Помощ! Чувате ли ни? – викаха те заедно.

Изведнъж се чуха глухи стъпки и трополене. Над тях говореха няколко души. После каменната плоча се отмести със скърцане и по лицата на затворниците падна широк лъч светлина. В дупката горе се появи една глава. Симон примигна. Слънчевата светлина почти го ослепи след толкова часове, прекарани в мрак. Най-после той разпозна човека.

Беше благородникът Якоб Шрефогъл!

Когато съветникът видя дъщеря си долу, започна да вика. Гласът му звучеше хрипливо:

– Господи, Клара! Жива си! Слава на Пресветата Дева!

Той се обърна назад.

– Бързо, донесете въже! Трябва да ги извадим!

След малко едно въже се залюля в шахтата и бързо се спусна надолу. Симон опаса с въжето тялото на Клара и даде знак да я изтеглят. След това дойде ред на Софи. Той пое нагоре последен.

Горе Симон се огледа. Трябваше му време, за да се ориентира. Наоколо се издигаха стените на новия параклис. Шахтата се намираше точно под една вехта каменна плоча в средата. Работниците трябва да бяха използвали стара основа за пода. Лекарят погледна още веднъж в тъмнината. Вероятно на това място се бе издигала църква или друга свещена постройка, която бе свързана чрез проход с подземния свят. При сегашните строителни работи плочата явно не бе направила впечатление на занаятчиите.

За миг го побиха студени тръпки. Древна шахта към ада. А долу самият дявол чакаше бедните грешници.

По-нататък до стените стояха двамата пазачи. Единият носеше превръзка около челото и се почесваше замаян, другият гледаше сравнително бодро, въпреки голямата синина под дясното око. Симон неволно се засмя. Палачът си бе свършил добре работата, при това без да причини сериозни увреждания. Той бе истински майстор в своя занаят.

Якоб Шрефогъл се грижеше за осиновената си дъщеря. Наливаше капка по капка вода в устата ѝ, бършеше челото ѝ. Когато младият съветник забеляза погледа на Симон, заговори, без да прекъсва заниманията си:

– След като вчера следобед бяхте при мен и питахте за старите документи вече нямах покой. Мятах се цялата нощ насам-натам. Сутринта отидох първо у вас, а после и в дома на палача. Когато не намерих никого там, дойдох на строежа.

Той посочи двамата пазачи, които все още седяха замаяни до стената.

– Намерих ги зад купчината трупи. Бяха завързани, със запушени усти. Симон, можете ли да ми кажете какво се е случило тук?

Симон накратко му разказа за преживелиците им в кладенеца. Разказа за гномската дупка, за борбата на палача с наемника и за бягството им през тунела. А също и какво са видели децата преди една седмица по пълнолуние. Запази за себе си само подозрението, че долу се намира съкровището на стария Шрефогъл. А също и факта, че Якоб Куизъл бе повалил пазачите. Благородникът навярно предполагаше, че Дявола е обезвредил стражите, преди да слезе в кладенеца.

Якоб Шрефогъл слушаше с отворена уста. Само от време на време задаваше по някой въпрос или се обръщаше, за да погледне още веднъж Клара.

– Значи, децата са си нарисували сами знака на вещиците, за да се пазят от другите деца – каза той накрая.

Погали спящата Клара по горящото чело. Сега дишането ѝ бе доста по-спокойно.

– Господи, Клара! Защо не ми каза за това? Можех да ви помогна!

Той погледна гневно Софи.

– Малкият Антон и Йоханес Щрасер можеха да бъдат спасени, ако не бяхте така твърдоглави. Какво си мислехте? Тук се разхожда луд, а вие продължавате да си играете игричките!

– Не бива да обвиняваме децата! – каза Симон. – Те са малки и са били уплашени. Важното е, че хванахме убийците. Двама от тях вероятно са отвлекли Магдалена! А предводителят им все още е с палача долу в лабиринта!

Той погледна кладенеца. От него се издигаше дим. Какво ли се разиграваше там долу сега? Дали Якоб Куизъл беше мъртъв? Симон бързо прогони тази мисъл и се обърна отново към благородника:

– Кой ли е поръчителят? За кого е било така важно да не бъде построен приютът? Кой не се е спрял дори пред убийствата на деца?

Якоб Шрефогъл сви рамене.

– Доскоро подозирахте мен... Мога само да се повторя. Повечето от благородниците в Съвета, в това число и първият бургмистър, бяха против строежа, защото се страхуваха, че може да навреди на града. Смешно е, ако се замислиш. Дори Аугсбург има такъв приют!

Той поклати възмутено глава.

– Но заради това да разрушиш строежа и да премахнеш свидетелите? При това деца? Не мога да си го представя, дори да искам.

Някой се закашля яростно. Двамата трепнаха и се обърнаха.

От кладенеца по въжето се измъкваше катраненочерна фигура. Стражите грабнаха алебардите си и предпазливо тръгнаха натам. Човекът, който се показа от ръба на кладенеца, приличаше на самия дявол. Беше от главата до петите в сажди, само бялото на очите му светеше. Дрехите му бяха прогорени на много места и пропити с кръв. Призракът стискаше между зъбите си тояга от лиственица, тлееща в единия край. Той изплю тоягата на тревата и проговори:

– Дяволите да ви вземат! И собствения си палач ли не можете да познаете? По-добре ми донесете вода, преди да съм изгорял.

Стражите се оттеглиха уплашени. Симон забърза към кладенеца.

– Куизъл, жив сте! Мислех, че Дявола... Господи, колко се радвам!

Палачът се прехвърли през ръба на кладенеца.

– Спести си речта. Негодникът сега е там, където отдавна трябваше да бъде. Но моята Магдалена все още е в ръцете на няколко главорези.

Той закуцука до едно корито с вода и се изми. Скоро под пласта сажди отново се появи лицето на палача. За миг погледна към Якоб Шрефогъл и децата. Той кимна одобрително.

– Спасил си ги, браво! – изръмжа той. – Върни се с тях и съветниците в Шонгау. Ще се срещнем у дома. Сега отивам да потърся дъщеря си.

Той взе тоягата си и забърза към пътя за Хоенфурх.

– Знаете ли къде е? – извика Симон след него.

Палачът кимна едва забележимо.

– Той ми каза накрая. Всеки проговаря рано или късно...

Симон кимна.

– А стражите? – извика той след Якоб Куизъл, който вече бе на пътя за Хоенфурх. – Няма ли да ги вземете... за подкрепление?

Той каза последните думи на себе си. Палачът вече бе изчезнал зад следващия завой на пътя. Якоб Куизъл беше гневен, много гневен.

Магдалена плетеше крака по пътя за Шонгау. Дрехите ѝ бяха разпокъсани и мокри, трепереше с цялото тяло. Едва сега осъзна, че не бе спала цяла нощ. Измъчваше я жестока жажда. Тя постоянно се озърташе, за да се увери, че вторият наемник не я преследваше. Но пътят бе пуст. Не се виждаха и селяни, които да я качат на колата си. Пред нея на хълма се издигаше Шонгау, опасан от градските стени. Вдясно се издигаше Галгенбихъл, сега безлюден. Скоро щеше да си бъде вкъщи.

Внезапно пред нея се появи една точка, която се приближаваше и ставаше все по-голяма. Фигура, която куцукаше към нея.

Тя присви очи и позна баща си.

Якоб Куизъл измина последните метри тичешком, макар че това бе доста трудно за човек в неговото състояние. Имаше дълбок, но не опасен разрез на гърдите и рана на лявата ръка. Бе изгубил много кръв и някъде в лабиринта си бе навехнал глезена. Но като се има предвид какво бе преживял в последните няколко часа, в крайна сметка леко се бе отървал. Палачът бе получавал и по-тежки рани през Голямата война.

Той прегърна дъщеря си и я погали по главата. Тя почти се изгуби на широките му гърди.

– Какви ги вършиш, Магдалена? – прошепна той нежно. – Да се оставиш да те хване някакъв глупав наемник.

– Няма повече, татко. Обещавам – отвърна тя.

За миг те се държаха здраво и мълчаха. После тя го погледна в очите.

– Татко?

– Какво има, Магдалена?

– Това за сватбата с Ханс Куизъл, палача на Щайнгаден, знаеш... Ще си помислиш още веднъж, нали?

Якоб Куизъл мълча няколко дълги секунди. После се усмихна.

– Ще си помисля. Но нека първо се приберем вкъщи.

Той прегърна дъщеря си с могъщата си ръка и двамата закрачиха към града, над който от изток възхождаше слънцето.

16.

Вторник, 1 май 1659 г.

6.00 ч. вечерта

Съдебният секретар Йохан Лехнер стоеше до прозорците в залата на Съвета и наблюдаваше пъстрото множество на площада. Вече се здрачаваше, камбаните на енорийската църква удариха шест часа. Малки огньове светеха в триногите жарници, поставени във всички краища на площада. Около тях танцуваха деца. Пред Баленхаус младежите бяха издигнали майско дърво, украсено с цветни панделки и венец от зелени клонки. На сцената, изградена от ухаещи на смола елови греди, стояха няколко музиканти и настройваха своите цигулки и лютни. Във въздуха се носеше апетитна миризма на печено месо.

Лехнер плъзна поглед по масите, наредени за майския празник. Навсякъде седяха празнично облечени граждани и се наслаждаваха на дарената от бургмистър Земер бира. Чуваха се песни и смях, но при самия Лехнер празничното настроение не идваше.

Проклетата акушерка все още бе в безсъзнание, а наместникът на курфюрста се очакваше да пристигне още тази вечер. Йохан Лехнер се ужасяваше от това, което щеше да последва – разпити, мъчения, следене, подозрения... Ако Щехлин си беше признала, всичко щеше да е наред. Щяха да я осъдят за магьосничество и да я изгорят на кладата. Боже, тя почти бе преминала в отвъдното! Смъртта сред пламъците за нея щеше да бъде избавление. За нея и за града!

Йохан Лехнер прелистваше старите документи за преследванията на вещици отпреди две поколения. Той отново ги бе извадил от архива до залата на Съвета. Осемдесет заподозрени, безброй разпити, шестдесет и три изгорени жени! Голямата вълна от преследвания бе започнала едва след като областният съдия бе поел нещата в свои ръце. Самият херцог бе имал последната дума. Лехнер знаеше, че вещерството бе като тлеещ огън, който щеше да се превърне в пожар и да обхване цялото общество, ако не бъде потушен навреме. Сега вероятно бе твърде късно.

Проскръцването на вратата го накара да се обърне. В заседателната зала стоеше Якоб Шрефогъл. Лицето му бе поаленяло.

– Лехнер, трябва да поговорим – каза той с дрезгав глас. – Дъщеря ми се намери!

Съдебният секретар се спусна към него.

– Жива?

Якоб Шрефогъл кимна.

– Радвам се за Вас. Къде я намерихте?

– Долу край строежа на приюта за прокажени – задъхано отвърна членът на Съвета. – Това обаче не е всичко.

После разказа на съдебния секретар всичко, което бе научил от Симон. Още след първите думи Йохан Лехнер се отпусна на стола. Историята, която му разказваше младият благородник, му се струваше просто невероятна.

Когато Якоб Шрефогъл приключи, Лехнер поклати глава.

– Дори това да е истина, никой няма да повярва – каза той. – Още по-малко наместникът на курфюрста.

– Не и ако имаме зад гърба си Вътрешния съвет – настоя аристократът. – Ако ние единодушно изискаме освобождаването на Щехлин, тогава и графът ще трябва да се съгласи. Той не може да ни пренебрегне. Ние сме свободни граждани, това е вписано в законите на града. А навремето херцогът сам ги утвърди!

– Но Съветът никога няма да застане зад нас – каза Йохан Лехнер. – Земер, Аугустин, Холцхофер – всички са убедени във вината на Щехлин.

– Ще застане, ако разкрием поръчителя на убийствата.

Съдебният секретар се изсмя.

– Забравете! Ако той действително е от висшите кръгове на града, значи е достатъчно влиятелен, за да прикрие действията си.

Якоб Шрефогъл скри лице в ръцете си и затърка уморено слепоочията си.

– Тогава не виждам спасение за Щехлин.

– Или ще пожертвате децата – подхвърли секретарят. – Разкажете на графа за истинския произход на белезите и той може би ще пусне акушерката. Но децата? Те са се занимавали с вещерство. Не мисля, че графът ще ги пусне просто така.

За момент се възцари мълчание.

– Акушерката или вашата дъщеря? Изборът е ваш – каза Йохан Лехнер.

После отиде до прозореца. Внезапно от север се разнесе звукът на рог. Съдебният секретар погледна навън, за да установи откъде идва звукът. Той присви очи и откри източника.

– Негово превъзходителство ландграфът – каза той към патриция, който все още седеше като вкаменен на масата. – Изглежда, ще ви се наложи да побързате с решението си.

* * *

Момчетата, които си играеха долу край Дворцовата врата, първи видяха графа. Наместникът на курфюрста идваше откъм пътя за Алтенщат. Той пътуваше в разкошна карета, теглена от четири коня. От всяка страна яздеха по шестима войници в ризници и вдигнати шлемове, въоръжени със саби и пистолети. Първият войник носеше рог, с който известяваше за пристигането на графа. Зад каретата се движеше втора кола с прислугата и сандъците с най-необходимото за Негово превъзходителство.

По това време вратата вече бе затворена, но сега бързо я отвориха отново. Копитата на конете затропаха по настилката. Повечето граждани, които се бяха събрали на пазарния площад за празника, сега затичаха надолу към портата, за да наблюдават пристигането на високия гост. Такива господа идваха много рядко в малкия Шонгау. Навремето херцогът често се появяваше тук, но това бе отдавна. Сега посещението на всеки благородник в града беше вълнуващо представление, което разнообразяваше ежедневието. В същото време гражданите знаеха, че графът и войниците ще стопят оскъдните им запаси. По време на Голямата война наемнически войски нееднократно бяха нападали града като скакалци. Може би височайшият гост нямаше да остане толкова дълго...

Малката процесия тържествено се движеше между редиците от хора, тълпящи се от двете страни на улицата и напредваше към пазарния площад. Хората шушукаха и сочеха обкованите със сребро сандъци, в които графът вероятно превозваше ценната си покъщнина. Дванадесетте войници гледаха неотклонно напред. Самият граф бе скрит зад червените завеси на вратичките на каретата.

Шествието излезе на пазарния площад и спря пред Баленхаус. Здрачът се бе спуснал над града, но брезовите дърва в жарниците горяха и хората наоколо видяха как от каретата слезе един мъж, облечен в зелен жакет. От дясната му страна се полюшваше украсена шпага, брадата му бе добре оформена, дългите копринени коси – гладко сресани. Високите кожени ботуши блестяха. Той погледна за миг тълпата и после пристъпи към Баленхаус, пред чийто вход вече се бяха събрали членовете на Съвета. Малцина от тях бяха успели за толкова кратко време да се облекат подобаващо. При някои под жакета се подаваше парче от ризата, копчетата бяха закопчани накриво. Други прокарваха ръка през разрошените си коси.

Бургмистър Земер пристъпи към наместника на курфюрста и плахо му подаде ръка.

– Очаквахме пристигането Ви с най-голямо нетърпение, Ваше превъзходителство – започна той. – Прекрасно е, че Вашата визита съвпада с майските празници. Шонгау се гордее, че може да празнува с Вас и...

Графът го прекъсна с рязко движение на ръката и прокара отегчен поглед по грубите маси, украсеното майско дърво, малките огньове и дървената сцена. Беше очевидно, че е присъствал на по-големи тържества.

– И аз се радвам да видя отново моя Шонгау – каза накрая той. – Въпреки че поводът далеч не е радостен. Вещицата призна ли вече?

– Е, за съжаление при последния разпит тя изпадна в безсъзнание – обади се сега Иохан Лехнер, който се бе присъединил заедно с Якоб Шрефогъл към групата. – Но сме сигурни, че до утре ще дойде на себе си. Тогава ще можем да продължим с разпита.

Графът поклати неодобрително глава.

– Сам знаете, че за разпит с изтезание трябва разрешение от Мюнхен. Нямахте право да започвате преди това. – Той заплаши с пръст полушеговито, полусериозно.

– Ваше превъзходителство, мислехме да ускорим процеса, като... – започна съдебният секретар, но веднага бе прекъснат от графа:

– И дума да не става! Първо разрешението! Нямам намерение да се карам с двора в Мюнхен! Ще изпратя куриер, щом добия представа за положението. Утре, разбира се... – Той погледна към ясното небе, обсипано със звезди. – Утре първо искам да отида на лов. Времето обещава да е хубаво. На вещицата ще се посветя по-късно.

Графът се подсмихна.

– Няма да отлети дотогава, нали?

Бургмистър Земер поклати усърдно глава. Иохан Лехнер пребледня. Той пресметна набързо разходите за града, ако графът изчакаше тук разрешението от Мюнхен. Войниците щяха да останат поне един месец, а може би и по-дълго. Това означаваше един месец храна и квартира. Както и разпити, подозрения, шпионаж. Тогава сигурно нямаше да се ограничат само с една вещица...

– Ваше превъзходителство... – започна той.

Граф Сандицел обаче вече се бе обърнал към войниците си:

– Разседлайте конете! – извика той. – И се забавлявайте! Днес ще празнуваме. Нека доведем лятото. Виждам, че огънят вече гори. Да се надяваме, че след няколко седмици тук ще гори по-голям огън и на дяволските козни в този град най-сетне ще бъде сложен край!

Той плесна с ръце и погледна нагоре към сцената.

– Музиканти, свирете!

Музикантите засвириха живо един народен танц. В началото колебливо, после все по-уверено първите двойки се понесоха в танц. Празникът започна. Вещици, магьосничество и убийства за кратко бяха забравени. Йохан Лехнер обаче знаеше, че само след няколко дни това щеше да доведе града до пълна разруха.

* * *

Палачът клекна пред Марта Щехлин и смени превръзката на главата ѝ. Отокът бе спаднал, но там, където я бе уцелил камъкът на Георг Риг, се бе надигнала ужасна синьо-червена цицина. Треската бе преминала. Якоб Куизъл кимна доволно. Чаят от липов цвят, бъз и хвойна, който ѝ бе дал днес предиобед, изглежда, действаше.

– Чуваш ли ме, Марта? – прошепна той и погали бузата ѝ. Тя отвори очи и го погледна с втренчен поглед. Ръцете и краката ѝ бяха отекли до неузнаваемост от мъченията. Навсякъде по тялото ѝ, полуприкрито с прокъсано вълнено одеяло, имаше засъхнала кръв.

– Децата са... невинни – каза с хриплив глас тя. – Зная какво се е случило. Те са...

– Шт! – каза палачът и сложи пръст върху сухите ѝ устни. – Не трябва да говориш толкова, Марта. Ние и без това знаем.

Акушерката погледна учудено.

– Че са видели знака при мен?

Якоб Куизъл изръмжа одобрително. Акушерката се изправи на одъра си.

– Софи и Петер винаги са се интересували от моите билки. Особено от магическите растения. Искаха да знаят за тях. Веднъж показах на Софи корен мандрагора, но не повече! Кълна се в Господ! Знаех какво може да се случи. Колко бързо се разпространява мълвата. Но Софи не миряса. Сигурно е видяла по-внимателно знаците върху съдовете...

– Хематит. Зная... – прекъсна я палачът.

– Но той е безобиден – захлипа Щехлин. – Давам от червения прах на жените, когато кървят отдолу, разтворен във вино. Нищо лошо, за бога!

– Знам, Марта, знам.

– Децата сами са си нарисували знака! А с убийствата, кълна се в Светата Дева, нямам нищо общо!

Тя избухна в ридания и цялото ѝ тяло затрепери като лист.

– Марта – опита се да я успокои Якоб Куизъл. – Чуй! Знаем кой е убил децата. Не знаем само кой е поръчителят. Но аз ще разбера това и ще те изкарам оттук.

– Но болките, страхът... няма да издържа повече! – изхълца тя. – Сигурно отново ще трябва да ми причиниш болка.

Палачът поклати глава.

– Току-що пристигна графът – каза той. – Той смята да изчака разрешение от Мюнхен, преди да продължат да те разпитват. Това ще отнеме време. Дотогава си в безопасност.

– А после? – попита Марта Щехлин.

Палачът мълчеше. Той помилва почти безпомощно рамото ѝ, преди да излезе навън. Знаеше, че смъртната присъда е просто формалност, ако не се случи чудо. Дори да откриеха поръчителя, съдбата на акушерката беше решена. Марта Щехлин щеше да изгори най-късно след няколко седмици, а той, Якоб Куизъл, беше този, който трябваше да я заведе до кладата.

* * *

Когато Симон пристигна на пазарния площад, празникът вече бе в разгара си. В последните часове си бе почивал вкъщи. Сега искаше да види Магдалена. Погледът му нетърпеливо обходи площада.

Двойки танцуваха около майското дърво, хванати под ръка. Виното и бирата се лееха като река. Първите пияни войници залитаха встрани от огъня или тичаха след пищящи слугини. На масата на съветниците седеше ландграфът и явно бе в прекрасно настроение. Иохан Лехнер току-що му бе разказал добър анекдот. Съдебният секретар знаеше как да поддържа настроението на високопоставени господа. Хората се забавляваха чудесно. Дори свещеникът седеше малко встрани и отпиваше невъзмутимо от една чаша вино.

Симон погледна към сцената. Музикантите свиреха на цигулките си един народен танц, който ставаше все по-бърз и по-бърз, докато първите танцуващи паднаха на земята, смеейки се. Виковете на жените и дълбокият смях на мъжете се смесваше с музиката и звънът на чашите в един-единствен монотонен звук, който се издигаше към ясното звездно небе.

Сутринта, когато най-сетне се бе измъкнал от подземния лабиринт, той вярваше, че нищо няма да бъде същото. Но се бе излъгал. Животът си течеше по същия начин, както преди. Поне засега.

Якоб Шрефогъл бе взел Клара, а временно и Софи, под закрилата си. Съветът бе решил да разпита децата утре сутринта. Дотогава младият аристократ и Симон трябваше да решат какво да кажат на членовете на Съвета. Истината? Но така нямаше ли да изпратят момичетата на заколение? Деца, които се занимават с магьосничество, лесно можеха да се окажат на кладата, както възрастните. Симон знаеше това от предишни процеси, за които бе чувал. Вероятно ландграфът щеше да разпитва децата дотогава, докато уличат Щехлин като вещица. А след нея щеше да има още много други...

– Е, какво? Искаш ли да танцуваме?

Симон трепна, изтръгнат от мрачните си мисли. Пред него стоеше Магдалена и се усмихваше. Челото ѝ бе опасано с превръзка, но изглеждаше отпочинала и здрава. Лекарят се усмихна. Тази сутрин тя бе избягала от двама наемници. Беше ранена, беше преживяла две нощи, изпълнени с болка и страх, и въпреки това сега го канеше на танц. Изглеждаше несломима. Също като баща си, помисли си Симон.

– Магдалена, трябва да си почиваш – започна той. – Освен това, хората... – Той посочи към масите, където първите слугини започнаха да шушукат и да ги сочат.

– Ах, хората – прекъсна го Магдалена. – Какво ме интересуват хората?

Тя го хвана под ръка и го издърпа на дансинга пред сцената. Притиснати, те танцуваха бавен танц. Симон усети как другите двойки отстъпиха пред тях, но му беше все едно. Той се взря в тъмните очи на Магдалена и сякаш се изгуби в тях. Всичко около него се разтвори в море от светлина, докато те двамата се въртяха в центъра. Грижите и мрачните мисли бяха далеч, той виждаше само нейните смеещи се очи. Бавно се приближи до устните ѝ.

Внезапно с крайчеца на окото си забеляза една сянка. Беше баща му, който бързаше към него. Бонифаций Фронвизер хвана здраво сина си за рамото и го обърна към себе си.

– Как си позволяваш? – изсъска той. – Не виждаш ли, че хората злословят? Лекарят и щерката на палача! Станал си за посмешище!

Симон се отскубна.

– Татко, моля те... – опита се да го успокои той.

– И дума да не става! – излая баща му и го дръпна леко настрани от дансинга, без да удостои Магдалена с поглед. – Заповядвам ти...

Внезапно сякаш черна вълна заля Симон. Изтощението от последните дни, смъртният страх, грижата за Магдалена... Младият лекар отблъсна баща си с такава ярост, че той зина от изумление. В същия момент музиката спря и всички наоколо чуха думите му:

– Не можеш да ми заповядваш! Не и ти! – каза Симон, все още останал без дъх от танца. – Кой си ти? Дребен, незначителен фелдшер, който гледа да угоди на всички! Да пускаш кръв и да миришеш урина – това е всичко, което можеш!

Ударът изплющя силно по бузата му. Баща му стоеше блед като платно пред него, с все още вдигната ръка. Симон усети, че бе прекалил. Преди да успее да се извини, Бонифаций Фронвизер се извъртя и изчезна в тъмнината.

– Татко! – извика той след него.

Но музиката започна отново, двойките продължиха да се въртят. Симон погледна Магдалена, която клатеше глава.

– Не биваше да го правиш – каза тя. – Все пак той ти е баща. Моят щеше да ти отреже главата заради това.

– Тук всеки ли ме критикува за нещо? – промърмори Симон.

Кратките мигове на безметежно щастие бяха свършили. Той се извърна и остави Магдалена на дансинга. Сега се нуждаеше от голяма чаша бира.

Докато вървеше към бъчвата с бира, той мина покрай масата на съветниците. На нея седяха аристократите Земер, Холцхофер, Аугустин и Пюхнер. Ландграфът бе отишъл да провери наред ли е всичко с войниците. Аристократите най-после имаха възможност да поговорят за предстоящите дни и седмици. Обезпокоени, те бяха събрали глави. Сред тях като скала седеше съдебният секретар Лехнер, потънал в собствените си мисли.

Симон спря и погледна от мястото си насред тъмнината към картината пред себе си.

Тя му напомняше нещо.

Четиримата аристократи. Съдебният секретар. Масата...

Главата му бе пламнала от танците. В тялото си все още усещаше напрежението от последната нощ. Вкъщи вече бе изпил две чаши бира. Затова не можа да се сети веднага.

Но после почувства, че липсващото парче от мозайката си бе дошло на мястото.

Те просто не бяха слушали внимателно.

Симон се обърна нерешително. На една маса отзад стоеше самотен свещеникът и наблюдаваше танцуващите. Изразът на неодобрение на лицето му постепенно отстъпваше на удовлетворение. Като духовник той, разбира се, не можеше да приветства дивото езическо поведение. Но явно също се наслаждаваше на топлата нощ, пламтящия огън и живата музика. Симон се отправи към него и се настани без покана. Свещеникът го погледна учуден.

– Синко, не смяташ да се изповядваш, нали? – попита той. – Макар че след това, което видях преди малко, имаш нужда.

Симон поклати глава.

– Не, Ваше преподобие – каза той. – Трябва ми информация. Мисля, че последния път не слушах внимателно.

След кратък разговор Симон стана и умислен се запъти към танцуващите по същия път, който минаваше покрай масата на съветниците. Внезапно спря.

Едно от местата бе празно.

Без да се колебае, той тръгна към една къща в другия край на площада. Смехът и музиката постепенно затихваха зад гърба му. Бе чул достатъчно.

Сега трябваше да действа.

* * *

Мъжът седеше в масивно кресло, тапицирано с кадифе, и гледаше през прозореца. На масата пред него стояха купа с орехи и съд с вода. Други ястия вече не можеше да понася. Дишаше тежко, болки пронизваха долната част на тялото му. Отвън нахлуваше шумът от празника. Между дръпнатите завеси имаше малък процеп, за да може мъжът да наблюдава празника долу. Но очите му вече не бяха добре. Огънят и танцуващите губеха очертанията си и се сливаха в размазана картина. Слухът му за сметка на това все още функционираше отлично. Той чу шума от стъпки зад себе си, макар че неканеният гост се стараеше да влезе незабелязано в помещението.

– Очаквах те, Симон Фронвизер – каза той, без да се обръща. – Ти си един любопитен малък всезнайко. Навремето бях против ти и баща ти да се заселите в града и съм бил прав. Ти носиш само неприятности на града.

– Неприятности? – Симон вече не се стараеше да бъде тих. С бързи крачки той се приближи до масата и продължи да говори. – Кой носи неприятности на този град? Кой нареди на наемниците да убиват невръстни деца, защото са видели твърде много? Кой запали склада? Кой се погрижи за това страхът и омразата да се върнат в Шонгау и кладите да се разгорят отново?

Той говореше гневно. С една последна крачка стигна до креслото и го обърна към себе си. Погледна в невиждащите очи на стареца, който клатеше почти състрадателно глава.

– Симон, Симон! – каза Матиас Аугустин. – Ти все още не разбираш. Всичко това се случи, защото ти и онзи проклет палач се намесихте. Повярвай ми, аз също не искам да виждам повече вещици да горят. В детството си съм видял твърде много клади. Винаги съм искал само съкровището. То ми се полага. За всичко останало сте отговорни само вие.

– Съкровището, проклетото съкровище – промърмори Симон и седна на стола до стареца. Той беше уморен, много уморен. Говореше почти като в транс: – Тогава в църквата свещеникът ми каза каквото трябва, но аз не го слушах внимателно. Той знаеше, че вие сте последният, с когото старият Шрефогъл е говорил преди смъртта си. Каза ми, че сте били приятели.

Симон поклати глава, преди да продължи:

– Когато се изповядах при него, аз го попитах дали някой друг се е интересувал от имота напоследък – каза той. – До днес беше забравил, че вие сте питали за това малко след смъртта на стария Шрефогъл. Едва сега, по време на майския празник, си спомни отново.

Старият аристократ прехапа безкръвните си устни.

– Старият глупак! Предложих му много пари, но той отказа. Трябваше да построи този проклет приют за прокажени... При това имотът ми се полагаше. Полагаше ми се! Фердинанд трябваше да остави имота на мен. Това беше най-малкото, което очаквах от скъперника! Най-малкото!

Той посегна към един орех на масата и го счупи с привично движение. Парченца от черупката се разхвърчаха по масата.

– Фердинанд и аз се познавахме от деца. Заедно играхме на топчета, заедно учихме латински. По-късно заедно тичахме след момичетата. Той ми беше като брат.

– На картината в залата на съвета вие и Фердинанд Щрефогъл сте изобразени сред другите съветници. Пример за доверие и сплотеност – прекъсна го Симон. – Бях забравил, докато не Ви видях тази вечер на масата на съветниците. На картината вие държите документ в ръка. Питах се какво ли пише на него.

Очите на Матиас Аугустин отново се обърнаха към светлините на огньовете отвън. Той се взираше невиждащо в далечината.

– Тогава Фердинанд и аз бяхме бургмистри. На него спешно му трябваха пари. Грънчарницата му беше на ръба на разорението. Аз му заех парите – значителна сума. Документът на картината е разписката за дълга. Художникът искаше като бургмистър да държа документ в ръцете си. Взех разписката за дълга, като я обърнах, така че другите да не разберат за какво става дума. Вечно доказателство за дълга на Фердинанд. – Старецът се засмя.

– Къде е сега разписката за дълга? – попита Симон.

Матиас Аугустин сви рамене.

– Изгорих я. Някога бяхме влюбени в една и съща жена. Елизабет – червенокос ангел. Малко глупава, да, но изумително красива. Фердинанд ми обеща, че няма да я погледне повече и аз изгорих разписката. По-късно се ожених за тази жена. Грешка... – Той поклати глава със съжаление. – Тя ме дари с един безполезен, глупав наследник и умря след раждането.

– Синът ви Георг – подхвърли Симон.

Матиас Аугустин кимна леко. Тънките му, деформирани от подагра пръсти, непрекъснато потрепваха. Той продължи:

– Съкровището ми се полага! Фердинанд ми разказа за него на смъртния си одър. Каза, че го е скрил някъде на строежа и че никога няма да го намеря. Искаше да си отмъсти! Заради Елизабет!

Симон се разхождаше около масата. Мислите се въртяха из главата му и се пренареждаха. Изведнъж всичко придоби смисъл. Той спря и посочи Матиас Аугустин.

– Вие самият сте откраднали скицата от архива на Съвета – извика той. – Бях толкова глупав! Мислех си, че Лехнер или някой от четиримата бургмистри е знаел за скривалището зад кахлената плочка. Но Вие?

Старецът се подсмихна.

– Фердинанд направи скривалището, когато построи печката. Разказа ми за това. Плочка с рисунка на съдебен секретар, от чийто задник излизат документи! Винаги е бил известен с язвителните си шеги.

– Но ако сте имали скицата... – попита Симон.

– Не разбрах нищо от нея – прекъсна го Аугустин. – Обръщах я, въртях я, но не можах да намеря проклетото скривалище!

– Затова саботирахте работите долу на строежа, за да можете да търсите по-дълго – заключи Симон. – Тогава са ви чули децата и Вие просто сте ги убили като опасни свидетели. Знаехте ли, че не са видели поръчителя? Всички тези убийства изобщо не са били необходими.

Матиас Аугустин гневно строши още един орех.

– Това беше Георг, този наивен глупак. Наследил е ума от майка си, не от мен. Той трябваше само да даде парите за саботажа на наемниците. Но дори и за това е твърде глупав! Оставил се е да го подслушват и после е наредил да отстранят децата. Като че ли не беше ясно какви неприятности ще донесе това!

Благородникът сякаш бе забравил Симон. Той ругаеше, без да го е грижа повече за лекаря.

– Казах му да престане! Трябваше да нареди на онзи сатана да спре. Какво можеха да разкажат децата? Кой щеше да им повярва? Но убийствата продължиха. Сега децата са мъртви, ландграфът претърсва града за вещици, а ние въпреки всичко нямаме съкровището. Трябваше да оставя Георг в Мюнхен. Той съсипа всичко!

– Но за какво Ви е съкровището? – попита Симон с недоумение. – Вие сте богат. Защо рискувате толкова много за няколко монети?

Изведнъж старецът се хвана за корема и се преви. Вълна от болка го заля и не му позволи да продължи.

– Ти... не разбираш – каза той накрая. – Тялото ми е изгнило парче месо. Гния жив. Скоро ще ме ядат червеите. Но това... не е... важно.

Той отново трябваше да спре и да изчака болката да отмине. След това пристъпът сякаш премина.

– Това, което има значение, е семейството, името – каза той. – Аугсбургските колари почти ме разориха. Проклета пасмина! Не след дълго и този дом ще се затрие. Трябват ни тези пари! Все още е достатъчно името ми, за да получа кредит, но скоро и това ще има край. Необходимо ми е... това съкровище!

Говорът му премина в хъркане, пръстите му се вкопчиха в ръба на масата. Болките се върнаха. Симон гледаше с нарастващ ужас как старецът се гърчи, мята глава насам-натам и диво върти полуслепите си очи. Слюнка се появи в ъгълчетата на устата му. Болките трябва да бяха непоносими. Може би запушване на червата, предположи лекарят. Образувание, което се е разраснало и притиска органите в долната част на коремната кухина. Матиас Аугустин нямаше да живее още дълго.

В този момент Симон долови движение с крайчеца на окото си. Понечи да се обърне, но при завъртането получи силен удар в тила. Той падна на пода. Замаян, разпозна младия Георг Аугустин, който държеше железен свещник и замахваше за втори удар.

– Не, Георг! – извика баща му задъхано отзад. – Ще стане още по-лошо!

В следващия миг Симон загуби съзнание. Той така и не разбра дали свещникът го уцели втори път.

Когато дойде на себе си, той усети, че нещо стяга гърдите, краката и ръцете му. Главата му пулсираше от болка, дясното му око не се отваряше. Сигурно върху клепача се бе стекла кръв и бе засъхнала. Той седеше на стола, на който беше и преди, но не можеше да се помръдне. Погледна надолу и видя, че е вързан за стола от долу до горе с шнур на завеса. Опита да извика, но от устата му излезе само приглушен звук. В устата му беше натъпкана кърпа.

Пред погледа му се появи ухиленото лице на Георг Аугустин. Той прокара сабята си по жакета на лекаря и няколко от медните копчета излетяха. Симон изруга мислено. Когато забеляза, че Матиас Аугустин е изчезнал по време на празника, изобщо не помисли за сина му Георг, ами хукна направо към къщата на семейство Аугустин. Младият аристократ трябва да го бе последвал тайно. Сега парфюмираната му, добре оформена коса се намираше точно на височината на лицето му. Георг Аугустин го гледаше право в очите.

– Това беше грешка – изсъска той. – Проклета грешка, докторе! Трябваше просто да си държиш устата затворена и да чукаш курвата на палача. Навън е такъв хубав празник. Но не, трябваше да създаваш проблеми.

Той погали със сабята брадичката на Симон. В този миг се чуха стенанията на стария Аугустин. Лекарят обърна глава и видя стареца да лежи на пода до масата. Той се гърчеше и пръстите му инстинктивно се опитваха да се вкопчат в черешовото дърво. Цялото му тяло се разтърсваше от спазми. Георг погледна за миг натам, преди отново да се обърне към Симон:

– Баща ми няма да ни притеснява повече – каза той нехайно. – Вече познавам тези пристъпи. Болките се засилват неимоверно, но спират. Когато го отпуснат, той е просто празна обвивка. Твърде изтощен, за да може да предприеме каквото и да било. Ще спи и когато се събуди, от теб няма да е останало нищо.

Благородникът прокара сабята бавно по гърлото на Симон. Симон се опита да крещи, но от това кърпата слезе още по-навътре в гърлото му. Задъха се и трябваше да положи неимоверни усилия да успокои дишането си.

– Знаеш ли? – прошепна младият Аугустин. Той се приведе към Симон, така че до него достигна ароматът на силен парфюм.

– Първо ругаех, когато те видях да отиваш при баща ми. Помислих, че това е краят, но сега... Сега виждам неподозирани възможности.

Отиде до камината, в която пламтеше слаб огън и хвана ръжена. Върхът светеше в огненочервено. Той го задържа пред лицето на Симон, за да може лекарят да почувства топлината. После заговори отново със самодоволна усмивка:

– Докато долу в тъмницата наблюдавахме работата на палача, установих, че и на мен този занаят би могъл да ми достави удоволствие. Виковете, пушещото месо, умолителните погледи... Само дето вещицата не ми беше много по вкуса, но ти...

С бързо движение той свали ръжена надолу и го притисна до бухналите панталони на Симон. Нажеженото желязо прогори тъканта и със съскане засегна бедрото. В очите на Симон се появиха сълзи. Той извика, но кърпата в устата му превърна вика в сподавен стон. Безпомощен, той се замята на стола. Най-после Аугустин махна ръжена и го погледна в очите, усмихвайки се студено.

– Хубави панталони. Това е най-новата мода, нали? Как се наричаха... ренграви? Наистина жалко за тях. Ти си самохвалко, но поне разбираш от стил. Чудя се как доктор със съмнително потекло може да си позволи такива дрехи. Но шегата настрана...

Той взе другия стол, обърна го с облегалката към Симон и седна срещу него.

– Това току-що беше само жалко подобие на болките, които ще изтърпиш. Освен ако... – Той посочи с ръжена към гърдите на Симон. – Освен ако не ми кажеш къде е съкровището. По-добре изплюй камъчето веднага. Рано или късно ще ми кажеш.

Симон поклати глава. Дори и да искаше, той не би могъл да му каже. Подозираше, че палачът е намерил съкровището. В края на краищата Куизъл днес целия ден правеше някакви намеци за това. Но не знаеше със сигурност.

Георг Аугустин изтълкува поклащането на главата като отказ. Той се изправи със съжаление и отиде до камината.

– Жалко – каза той. – Тогава ще трябва да съсипем и хубавия жакет. Кой е шивачът ти, докторе? Със сигурност не е някой от Шонгау, нали?

Младият аристократ задържа ръжена в огъня и зачака да се нажежи отново. През това време Симон чуваше музиката и смеха отвън. Празникът беше само на няколко крачки, но всичко, което бдителните граждани можеха да видят отвън, беше ярко осветеният прозорец и един мъж, седнал на стол с гръб към прозореца. Нямаше съмнение, че никой нямаше да обезпокои Георг Аугустин. Всички лакеи и слуги бяха долу на площада и може би бяха свободни до утре. Вероятно чак след полунощ някой отново щеше да прекрачи прага на дома.

На пода зад Симон се търкаляше старият Аугустин. Стенанията му бяха притихнали, болките, изглежда, го отпускаха. Въпреки това той не беше в състояние да се намеси. Симон се молеше старецът да не изпадне в безсъзнание. Матиас Аугустин бе единствената му надежда. Може би щеше да успее да вразуми побъркания си син. Симон вече беше установил, че Георг не беше съвсем наред.

– Баща ми винаги ме е смятал за конте – каза младият благородник и продължи да върти ръжена в жаравата. Очите му гледаха замечтано огъня. – Никога не повярва в мен. Отпрати ме в Мюнхен... Но това със строежа беше моя идея. Аз вербувах наемниците в странноприемницата на Земер. Дадох маса пари на бургмистъра, за да не издава. Той ме пусна през задния вход, дебелият търбух. Повярва, че наемниците ми трябват, за да разруша приюта, защото ще се отрази зле на търговията. Сякаш тя ме вълнува!

Той се изсмя високо. После тръгна с горящия ръжен към Симон.

– Сега баща ми трябва да види, че не съм контето, за което винаги ме е смятал. Когато приключа с теб, дъщерята на палача няма да те познае. Може би после ще се заема с нея, тази малка блудница.

– Георг... пази се...

Старият Аугустин бе успял да се изправи. Той се подпираше на ръба на масата, дишайки с усилие и искаше да каже нещо. Но болката го сгърчи и той се свлече отново.

– Не ми казвай нищо повече, татко – прошепна Георг Аугустин и продължи към Симон. – След няколко седмици всичко ще свърши. Тогава ще седя тук и ще ръководя бизнеса. Ти ще гниеш в гроба, но нашият дом, нашето име ще продължи да съществува. С парите ще купя няколко нови коли и няколко силни коне и тогава ще кажем ясно мнението си на аугсбургци.

Старецът посочи отчаян вратата зад сина си.

– Георг, зад теб...

Младият благородник погледна баща си, в началото с изненада, после видимо изплашен. Той продължаваше да сочи вратата. Когато Георг най-после се обърна, беше твърде късно.

Палачът го връхлетя като нощен кошмар и с един-единствен удар го изпрати на пода. Пламтящият ръжен излетя в ъгъла на стаята и се приземи с гръмко дрънчене. Объркан Георг Аугустин гледаше големия мъж над себе си, който се наведе и го вдигна с две ръце.

– Остави мъченията на мен, конте! – каза палачът.

В следващия миг Куизъл удари с глава младия аристократ в лицето. Той се строполи на стола си, от носа му потече кръв. После политна напред и се свлече в безсъзнание на пода.

Палачът не удостои повече с поглед Георг Аугустин и се приближи до Симон, който се мяташе на стола си. С бързо движение той извади кърпата от устата му.

– Куизъл – изхриптя лекарят, – небето ви изпраща. Откъде знаехте, че...

– Бях на празника, за да охладя смелостта на моята Магдалена – изръмжа палачът. – Мислех си, че ще ви спипам да флиртувате. А вие, както разбрах, сте се скарали. Имаш късмет, че не ти е обърнала гръб. Видяла те е да влизаш в дома на Аугустин. Каза ми къде си. И когато не излезе, реших да проверя.

Палачът посочи дупката в панталона на Симон, под което се подаваше червеночерна изгорена кожа.

– Какво е това?

Симон погледна надолу. Когато видя раната, болката се върна.

– Кучият син ме изгори с ръжена. Канеше се да ме изгори жив.

– Сега поне знаеш как ще се чувства Щехлин много скоро – изръмжа Якоб Куизъл. – Какво става с този там?

Палачът посочи стария Аугустин, който се бе възстановил и седеше с бликащи от омраза очи в креслото си.

– Той е поръчителят, когото търсихме толкова дълго – каза Симон.

Лекарят превърза раната си с парче плат, като междувременно разказа на палача какво се бе случило.

– Достопочтеният Матиас Аугустин – изръмжа Якоб Куизъл в посока към стареца, когато Симон привърши историята си. – Не можете да се наситите на клади. Не ви ли стигат онези, които дядо ми е запалил? Не се ли наситихте на женски писъци?

– Бог ми е свидетел, че не съм искал това – каза Матиас Аугустин. – Всичко, което исках, бяха парите.

– Вашите проклети пари – каза палачът. – Те са опръскани с кръв. Не ги искам. Вземете си ги. Изяжте ги, ако щете!

Палачът извади изпод плаща си мръсна ленена торба и с отвращение я хвърли на масата. Торбата се отвори и от нея се посипаха златни и сребърни монети. Няколко монети се търкулнаха по масата и паднаха на пода с мек звън.

Старецът гледаше с отворена уста. След това се приведе над масата и придърпа монетите към себе си.

– Съкровището ми! Парите ми! – изхърка той. – Ще умра дбстойно. Домът ми ще продължи да съществува.

Старият Аугустин започна да брои монетите.

– Всъщност жалко. Всичките пари за търбух като Вас – изръмжа палачът. – Мисля си дали да не си ги взема отново.

Старецът го погледна уплашено. Спря да брои, пръстите му трепереха.

– Няма да посмееш, палачо! – изсъска той.

– Защо не? – каза Куизъл. – Никой нищо няма да разбере. Или искате да разкажете на Съвета, че съм Ви отнел съкровището на Фердинанд Шрефогъл? Пари, които всъщност се полагат на църквата и които вие сте присвоили неправомерно.

Матиас Аугустин го изгледа с подозрение.

– Какво искаш, палачо? – попита той. – Парите не те интересуват. Какво тогава?

Якоб Куизъл плъзна масивното си тяло по масата, докато лицето му застана точно до беззъбата уста на стареца.

– Не можете ли да познаете? – промърмори той. – Да убедите Съвета и графа, че няма вещица. Това искам. Че всичко е само детска игра със сок от бъз и магически думи. Акушерката да излезе на свобода и преследването да свърши. Помогнете ми и ще получите проклетите си пари.

Аугусин поклати глава и се изсмя.

– Дори и да исках, кой ще ми повярва? Имаше убити, изгоря складът, наемниците на строежа...

– Разрушаването на строежа е било саботаж на граждани, които не искат приют за прокажени пред портите на града. Дреболия – подхвърли Симон, когато видя накъде биеше палачът. – Складът е бил подпален от аугсбургци – продължи бързо той. – Но за да не застрашим добросъседските отношения, разследването трябва да спре дотук. А мъртвите деца...

– Петер Гример е паднал в реката, злополука, както ще потвърди лекарят тук – замислено каза Куизъл. – А другите... Е, войната свърши неотдавна. Областта гъмжи от разбойници. Освен това кого го интересува смъртта на няколко сирачета, щом може да спаси града с една лъжа?

– Да спаси града? – попита Матиас Аугустин учуден.

– Е – подхвърли Симон. – Ако не представите добра история на ландграфа, той няма да спре да търси вещици, докато не изгори половината Шонгау. Спомнете си процеса срещу вещици в детството си. Десетки жени са отишли на кладата. Съветът ще ви подкрепи и ще преглътне няколко малки лъжи, за да не се повтаря миналото. Само вие имате достатъчно влияние да убедите членовете на Съвета и ландграфа. Използвайте го! Сигурен съм, че знаете някоя малка тайна за всеки, с която при необходимост бихте могли да го притиснете.

Матиас Аугустин поклати глава.

– Вашият план няма да успее. Случиха се твърде много неща...

– Помислете за парите – прекъсна го палачът. – За парите и за репутацията си. Ако разкажем на хората отвън какви негодници сте вие и синът ви, може би никой няма да ни повярва. Ние самите знаем, че нямаме доказателства. Но кой знае, все нещо остава в паметта... Познавам хората. Те обичат да злословят, а дори и височайшите господа ме търсят от време на време за някое любовно биле или мехлем за брадавици. И тогава се завързват едни задушевни разговори...

– Престанете, престанете! – извика Матиас Аугустин. – Убедихте ме. Ще направя всичко възможно. Но не мога да ви обещая нищо.

– Ние също не обещаваме нищо – каза палачът и прибра с бързо движение парите от масата в торбата. Веднага след това тя изчезна под плаща му. Старецът се опита да протестира, но един поглед на палача го накара да замълчи.

– Елате другиден след голямото заседание на Съвета при мен – каза Якоб Куизъл. – Сигурен съм, че синът ви се нуждае от арника. – Той погледна почти със състрадание Георг Аугустин, който лежеше в несвяст на пода. Локва засъхнала кръв обграждаше тъмните му къдрици. После палачът се обърна отново към бащата:

– Може би в шкафа ми ще се намери еликсир, който да облекчи страданията ви. Повярвайте ми, ние, презрените знахари, знаем по някоя тайна в повече от учените доктори.

Той тръгна към изхода и оттам помаха с торбата.

– Ако заседанието на Съвета мине добре, тази торба ще смени притежателя си. Ако не, ще я хвърля в Лех. Вие ще решите.

Симон го последва навън. Преди да затвори вратата, чу отново вътре стареца да стене. Спазмите започнаха отново.

* * *

Заседанието на Съвета, което се проведе два дни по-късно, беше едно от най-необикновените в цялата история на Шонгау. Матиас Аугустин използва цялото си влияние, за да сплоти около себе си членовете на Вътрешния съвет. Той имаше по някой скрит коз за всекиго. Можеше да накара всеки да мине на негова страна със заплахи, ласкателства и убеждение. Когато убеди и съдебния секретар Йохан Лехнер, нищо вече не пречеше на осъществяването на плана.

Когато ландграфът се появи сутринта в залата на Съвета, остана поразен от единомислието на групата просветени граждани, които пращаха и най-малкото подозрение за вещерство в царството на легендите. Разследването, проведено от Съвета, доказало несъмнено, че вещерските знаци не са нищо друго, освен детска игра. Опожаряването на склада е акт на отмъщение от страна на група аугсбургски колари, а убитите деца са жертва на шайка разбойници, които се крият в горите около Шонгау. Наистина всичко това е много печално, но не е повод за истерия.

По щастливо стечение на обстоятелствата сутринта на трети май бившият наемен войник и крадец Кристоф Холцапфел бе заловен от войниците на графа. Дъщерята на палача Магдалена го разпозна веднага като неин похитител. И още вечерта наемникът призна в тъмницата на кулата, че е убил три деца от Шонгау от чиста злоба.

Най-странното бе, че за признанието не се стигна до мъчения. Но в краткото време, което бе прекарал с похитителя на дъщеря си, палачът трябва да му бе показал инструментите си. Във всеки случай след това беше готов на писмено признание, което подписа с лявата ръка. Дясната висеше като мокър червен парцал и сякаш се държеше само за кожата и сухожилията.

Въпреки всичко ландграфът направи няколко неубедителни опита да обвини Марта Щехлин във вещерство. Но тъй като тя досега не бе признала, за по-нататъшния разпит с изтезания се изискваше одобрение от Мюнхен. Четиримата бургмистри и съдебният секретар му показаха, че няма да може да разчита на тяхната подкрепа.

Решаващо значение имаше словото на Матиас Аугустин пред цялото събрание, в което той описа с драматични подробности последиците от големия процес срещу вещиците от 1589 г. Дори наместникът на курфюрста не искаше да се стига до повторение на тези събития.

И така, сутринта на четвърти май 1659 г. свитата на граф Волф Дитрих фон Сандицел пое отново към имението край Тирхауптен, за да ръководи отдалече съдбата на Шонгау. Когато войниците в блестящи ризници преминаха на конете си оттатък градските стени, гражданите махаха още дълго след своя господар. Шумни деца и лаещи кучета съпроводиха каретата до Алтенщат. За едно гражданите бяха единодушни: добре е да видиш поне веднъж в живота си такъв високопоставен господин отблизо, но още по-хубаво е да го видиш как си заминава.

* * *

Палачът отиде до тъмницата и накара стражите да отключат вратата. Марта Щехлин спеше сред влажна слама и собствените си смърдящи изпражнения. Дишането ѝ бе спокойно, цицината на главата почти бе спаднала. Якоб Куизъл се приведе над нея и я погали по бузата. Усмивка премина по лицето му. Той си спомни как тази жена бе до него по време на раждането на децата му. Спомни си кръвта, виковете и плача. Чудно, помисли си той. Човек се бори с ръце и крака, когато идва на този свят, а когато трябва да си отиде, пак се бори.

Марта Щехлин отвори очи. Трябваше ѝ време, за да се върне от света на сънищата в килията.

– Какво има, Куизъл? – попита тя изплашено. – Пак ли? Отново ли ще ме мъчиш?

Палачът поклати глава.

– Не, Марта, отиваме си вкъщи.

– Вкъщи?

Акушерката се изправи. Примигна няколко пъти, сякаш искаше да се увери, че не сънува. Якоб Куизъл кимна.

– Вкъщи. Магдалена почисти малко при теб, а младият Шрефогъл дари цял куп пари. За ново легло, съдове, каквото ти е нужно. За начало ще стигне. Ела, ще ти помогна да станеш.

– Но как...

– Не сега. Сега ще се приберем вкъщи. После ще ти разкажа.

Той я хвана под мишниците и ѝ помогна да се изправи. Краката ѝ все още бяха отекли. Държейки се за палача, Марта изкуцука до отворената врата. Отвън нахлуваше слънчева светлина. Беше утрото на пети май. Денят обещаваше да е топъл. Птиците чуруликаха, от площада долитаха виковете на пазарящи се слугини. Вятърът носеше откъм полята мирис на лято и цветя. Когато човек затвореше очи, можеше да чуе дори шума на Лех.

Акушерката застана на вратата и подложи лицето си под слънчевите лъчи.

– Вкъщи – прошепна тя.

Якоб Куизъл смяташе да я придържа, но тя поклати глава и се освободи от ръката му. После тръгна сама надолу по улицата към малката си къща и изчезна зад ъгъла.

– Палачът – закрилник на хората! Кой би си го помислил?

Гласът дойде от противоположната страна на улицата. Якоб Куизъл погледна натам и видя съдебния секретар, който бавно приближаваше към него. Беше облякъл официалната си пелерина. Периферията на шапката бе обърната елегантно нагоре, в дясната си ръка държеше бастун. Палачът кимна и се извърна да си върви.

– Имате ли желание за една кратка разходка, Куизъл? – попита Иохан Лехнер. – Утрото е чудесно, а аз мисля, че имаме за какво да си поговорим. Каква заплата получаваш на година? Десет гулдена? Дванадесет? Мисля, че не ти плащаме достатъчно.

– Не се тревожете, тази година спечелих добре – изръмжа палачът, без да го поглежда. Той невъмутимо се зае да чисти лулата си. Съдържанието ѝ, изглежда, го интересуваше повече от мъжа пред него. Йохан Лехнер спря и се заигра с бастуна си. Двамата мълчаха дълго време.

– Знаехте, нали? – попита Якоб Куизъл накрая. – Знаели сте през цялото време.

– Винаги съм мислил само за интересите на града – каза Лехнер. – Нищо друго няма значение. Така ми се струваше най-просто.

– Най-просто...

Съдебният секретар се взираше в бастуна си. Изглежда, търсеше резки по дръжката.

– Знаех, че старият Шрефогъл дължи много пари на Матиас Аугустин. И ми беше ясно, че уважаван майстор на грънци и камини трябва да е притежавал много повече, отколкото беше вписано в завещанието – каза той, като примижаваше срещу слънцето. – Освен това познавах своеобразното чувство за хумор на стария. Когато скицата на парцела изчезна от архива, беше ясно, че някой много се интересува от този имот. Първоначално заподозрях младия Шрефогъл, но той не можеше да влезе в архива... Накрая ми хрумна, че старият Шрефогъл сигурно е разказал на приятеля си Аугустин за скривалището зад кахлената плочка. Оттогава всичко беше очевидно. Радвам се, че всичко свърши добре.

– Вие прикривахте Аугустин – изръмжа Якоб Куизъл и дръпна от лулата си.

– Както вече казах, за доброто на града. Не можех да си обясня това със знаците. Освен това... кой би ми повярвал? Родът Аугустин е могъщ род в Шонгау. Смъртта на акушерката щеше да реши всички проблеми в града изведнъж.

Той се усмихна на Куизъл.

– Наистина ли не желаеш да се поразходим?

Палачът безмълвно поклати глава.

– Е, тогава... – каза съдебният секретар, – тогава хубав ден и бог да те благослови!

Размахвайки бастуна, той изчезна към Речната врата. Гражданите, които срещаше, го поздравяваха учтиво и сваляха шапки. Преди да изчезне в една уличка, на Якоб Куизъл му се стори, че вижда как Йохан Лехнер вдига още веднъж бастуна си. Сякаш го поздравяваше отдалеч.

Палачът плю. Изведнъж лулата сякаш му опротивя.

ЕПИЛОГ

Една неделя през юли 1659 г. Якоб Куизъл и лекарят седяха на пейката пред дома на палача. От кухнята се носеше уханието на прясно изпечен хляб. Ана-Мария Куизъл приготвяше обяда. Щеше да има задушено заешко с ечемик и цвекло, любимото ястие на мъжа ѝ. Отвън в градината близнаците Георг и Барбара си играеха с по-голямата си сестра. Магдалена беше сложила бял чаршаф на главата си, за да се предреши като воден дух, излязъл от Лех, и се носеше през ухаещите поляни. Децата с викове и смях тичаха пред нея и търсеха закрила при майка си в къщата.

Якоб Куизъл наблюдаваше сцената и замислено подръпваше от лулата си. Той се наслаждаваше на лятото и вършеше само най-необходимото. Събираше боклука от улиците всяка седмица, от време на време разчленяваше някой мъртъв кон и даваше лекове против сърбежи и бодежи. През последните два месеца бе спечелил толкова много, че можеше да си позволи малко отпускане. За екзекуцията на Кристоф Холцапфел бе получил цели десет гулдена от града! Бившият наемен войник, заловен малко след пристигането на графа, бе разпънат на колелото. Тълпата ликуваше. Пред очите на множеството палачът бе счупил ръцете и краката му и го бе оставил вързан за колелото до бесилката. Кристоф Холцапфел живя и крещя още два дни. Накрая Якоб Куизъл прояви разбиране и го удуши.

Трупът на убития на строежа Андре Пиркхофер бе окован във вериги и обесен до другаря му. Така постъпиха и с тялото на Кристиан Брауншвайгер, когото гражданите дори след смъртта му наричаха боязливо Дявола и се прекръстваха три пъти при споменаването на името му. Неговият обгорял труп, смален като на дете, бе издърпан от подземния лабиринт, преди да засипят окончателно входа. Устните му бяха изгорели, кожата бе сбръчкана и зъбите се бяха оголили. Костите на лявата му ръка белееха на фона на овъглената плът и хората разправяха, че продължавал да маха с нея от бесилката. Две седмици по-късно тялото на Дявола беше само кости и мумифицирана кожа. Въпреки това Съветът го остави да виси за сплашване, докато костите започнаха да падат сами.

Четвъртият наемник – Ханс Хоенлайтнер – никога не бе открит. Вероятно Лех го бе отнесла надолу към Аугсбург, където бе станал храна за рибите. Това обаче не бе от значение за Якоб Куизъл. Палачът на Шонгау бе спечелил над двадесет гулдена през последните два месеца. Това щеше да стигне за известно време.

Симон отпи от кафето си, което Ана-Мария Куизъл бе така любезна да му приготви. То имаше горчив вкус, бе силно и прогонваше умората от тялото му. Последната нощ беше напрегната. Из Шонгау върлуваше треска. Нищо сериозно, но хората питаха за индийския прах, с който младият лекар лекуваше от миналата година. Дори баща му вече изглеждаше убеден в неговата ефикасност.

Симон погледна към палача. Той имаше новини, които не желаеше да крие от своя приятел и учител.

– Днес сутринта бях у Аугустин – каза той, колкото се може по-нехайно.

– И? – попита Якоб Куизъл. – Какво прави младото конте? От смъртта на баща му миналия месец не съм чувал нищо за него. Изглежда, се грижи превъзходно за бизнеса, както се чува.

– Болен е.

– Лятната треска? Дай боже да се поти и да мръзне по-дълго.

Симон поклати глава.

– По-сериозно е. По кожата му открих червени петна, които се разрастват. На много места тялото вече е загубило чувствителност. Мисля, че има... проказа. Трябва да се е заразил при последното си пътуване до Венеция.

– Проказа?

Палачът мълча известно време. След това избухна в смях.

– Аугустин прокажен! Кой би си помислил? Тогава сигурно ще е радостен, че приютът скоро ще е готов. Контето първо саботира строежа, а после сам се нанася в него... Кой казва, че бог е несправедлив...

Симон се усмихна, но веднага след това го обзеха угризения. Георг Аугустин бе зъл човек, луд, убиец на деца, който освен това го беше измъчвал. Раната от жигосването на бедрото още го болеше. Въпреки това той не пожелаваше и на най-големия си враг тази болест. Георг Аугустин щеше да изгние жив.

За да избяга от тези мисли, Симон смени темата.

– Този годеж на Магдалена с палача на Щайнгаден... – започна той.

– Какво за него? – изръмжа Якоб Куизъл.

– Сериозно ли сте го решили?

Палачът подръпна от лулата си. Едва след известно време проговори:

– Отказах му. Магдалена е твърде вироглава. Той не заслужава това.

Усмивка се разля по лицето на Симон. Сякаш възел се разплете в стомаха му.

– Куизъл, много съм ви...

– Замълчи! – прекъсна го палачът. – Иначе ще размисля отново.

После стана и отиде до вратата. Мълчаливо махна на Симон да го последва.

Те минаха през ухаещата на прясно изпечен хляб гостна и застанаха пред стаята на палача. Както обикновено, Куизъл трябваше да се наведе, за да се провре под ниския свод. Симон се вмъкна след него в светая светих на дома. С благоговение той погледна към величествения шкаф, който стигаше до тавана. Истинска съкровищница, помисли си Симон. Пълен с медицинското знание от последните столетия.

Младият лекар веднага почувства импулс да отвори шкафа, да се зарови в книгите и ръкописите. Той се отправи натам и едва не се спъна в малко ковчеже, което стоеше в средата на стаята. Беше от полирано черешово дърво със сребърен обков и здрава заключалка, в която бе пъхнат ключ.

– Отвори го – каза палачът. – Твое е.

– Но... – започна Симон.

– Приеми го като награда за усилията си – каза Якоб Куизъл. – Ти ми помогна да освободя дъщеря си и да спася жената, с чиято помощ децата ми се появиха на бял свят.

Симон се наведе и отвори ковчежето. С леко щракване капакът отскочи.

Вътре лежаха книги, поне една дузина.

Всички бяха нови издания. "Чуден лечебен арсенал" на Скултетус, Книга по акушерство на швейцареца Якоб Руф, всички произведения на Амброаз Паре, преведени на немски, "Болести на очите" на Георг Бартиш, "Голяма книга за хирургията" на Парацелз с цветни илюстрации, подвързани в кожа...

Симон разгръщаше книгите в захлас. Пред него лежеше съкровище, много по-голямо от това, което бяха намерили в подземния лабиринт.

– Куизъл – възкликна той. – Как да Ви благодаря? Това е прекалено много! Това... сигурно струва цяло състояние!

Палачът сви рамене.

– Няколко златни монети повече или по-малко... Старият Аугустин така и не разбра.

Симон се изправи изплашен.

– Вие сте...

– Мисля, че Фердинанд Шрефогъл би искал така – каза Якоб Куизъл. – Какво ще правят толкова много пари при църквата или при търбусите? Там ще събират прах също както долу в подземието. Сега върви и чети, преди да съм съжалил.

Симон прибра книгите, заключи ковчежето и се ухили.

– По всяко време мога да ви заема някои книги. Ако ние с Магдалена...

– Изчезвай!

Палачът го шляпна леко по тила и Симон едва не се спъна с ковчежето на прага. Той изскочи навън и затича покрай брега на Лех през Кожарския квартал към града, после по Мюнцщрасе и тесните мръсни улички, докато стигна запъхтян до дома.

Нямаше търпение да започне да чете.

НЕЩО КАТО ПОСЛЕСЛОВ

He знам кога за първи път чух за семейство Куизъл. Трябва да съм бил може би на пет или шест години, когато баба ми ме погледна за първи път с онзи изучаващ поглед, с който тя и до днес дели двадесетината потомци на рода на Куизъл и не-Куизъл. Тогава не бях сигурен дали "Куизъл" е нещо добро или лошо. Струваше ми се, че е някакво качество, рядък цвят на косата или определение, което все още не знаех.

В нашето семейство за типично Куизълови открай време се смятат външни белези като извития нос, гъстите вежди, атлетичното телосложение и буйната коса. Освен това музикалните и други артистични таланти, чувствителността, затвореността, склонността към пиене и мрачната меланхолия. В описанието на Куизъл, което ни остави братовчедът на баба ни – запален изследовател на родословието, пише, между другото: "извити нокти" и "сантиментален, но понякога брутален". Като цяло не точно симпатична личност, но човек не може да си избира семейството.

Именно братовчедът на баба ми години по-късно ме посвети в темата за палачите. Малко след като навърших двадесетте, един ден заварих у дома на масата купчина пожълтели документи. Пожълтели, гъсто написани на машина страници, на които Фриц Куизъл бе написал всичко за нашите предци. Между тях имаше черно-бели снимки на инструменти за мъчения и на меча за екзекуции на Куизъл (изчезнал безследно от музея в Шонгау през 70-те години), майсторско свидетелство отпреди 200 години на моя родственик, последния палач на Шонгау Йохан Михаел Куизъл, преписани на машина статии от вестници и дълго около метър родословно дърво. Разбрах за магическите книги на моя прадядо Йорг Абриел, които все още се пазят в Баварската държавна библиотека, както и това, че родът Куизъл е един от най-известните родове на палачи в Бавария. Само в процеса срещу вещици в Шонгау от 1589 г. на съвестта на моя далечен предшественик тегнеха над шестдесет екзекуции.

Оттогава историята на моето семейство не е престанала да ме занимава. Когато преди няколко години Фриц Куизъл умря, жена му Рита ме пусна в неговата светая светих – тесен работен кабинет, пълен до тавана с прашни папки и книги за палачите. В малкото помещение се трупаха сандъци, пълни с родословни дървета и преписи на църковни книги, някои от XVI в., на стените висяха избледнели снимки и картини на отдавна починали предци. Фриц Куизъл бе направил картотека с данните на хиляди роднини. На картончетата бяха написани имената, професията, датата на раждане и датата на смъртта...

На едно от тях бе записано моето име, на друго – това на сина ми, който се беше появил една година преди това. Рита Куизъл бе вписала името след смъртта на мъжа си.

Краят на родословната линия.

При тази гледка леко потреперих, но усетих и някакво чувство за родственост. Сякаш голямата общност ме приемаше в своя кръг. Проучването на родословното дърво през последните години става все по-популярно. Може би причината е в това, че се опитваме да си създадем дом в един все по-сложен свят. Вече не растем в големи семейства. Човек все повече се усеща като отчужден, заменим и преходен. Проучването на родословието му дава усещане за безсмъртие. Отделният човек умира, родът продължава да съществува.

Понякога разказвам на седемгодишния си син за неговите необикновени предци. Кървавите детайли, разбира се, пропускам. (За него те са нещо като рицари, което звучи по-добре от палачи.) В стаята му виси колаж от снимки на отдавна починали роднини – прапрабаби и прапрадядовци, прабаби и прадядовци, техните лели, чичовци и племенници. Понякога вечер той ме пита за историята на тези хора и аз му разказвам историите, които знам. Хубави истории, тъжни истории, страшни истории. За него семейството е надеждна опора и убежище, където се чувства свързан с хората, които обича и които го обичат. Веднъж чух, че след седмото коляно всички на тази земя сме родственици. Има нещо утешително в тази представа.

Тази книга е роман, а не научен труд. Опитвал съм се да се придържам колкото е възможно по-близо от фактите. Въпреки това поради чисто художествени съображения ми се налагаше да опростявам. Едно мъчение и в онези тежки времена се е нуждаело от повече документи, а град Шонгау вероятно не би търпял такъв доминантен секретар като Йохан Лехнер. По градските въпроси наистина са управлявали членовете на Съвета и бургмистърът, а не наместникът на курфюрста.

В района на Шонгау няма катакомби. На много други места в Бавария обаче има. И до днес предназначението им е неизвестно.

За разлика от лекаря Симон Фронвизер образът на Якоб Куизъл е исторически документиран, както и този на жена му Ана-Мария и на децата Магдалена, Георг и Барбара. Много членове на рода Куизъл са били начетени и известни като лечители извън пределите на града. Сигурно поради тази причина образованите лекари са им съдавали затруднения и са ги обвинявали пред управата. Един от моите предци горчиво се оплаква в писмо, че не му позволяват да положи изпит. Иначе той щял да докаже с какво превъзхожда академичните шарлатани!

Всичко, което може да се научи от тази книга за палачите, отговаря на най-новите научни изследвания и фактологията. Не се наемам да твърдя, че моят прадядо действително би се застъпил за измъчвана от него акушерка. Просто в моите представи е така. Все пак той е мой прапрапрадядо, а както е известно, ябълката не пада по-далеч от дървото.

Много хора допринесоха тази книга да види бял свят. От името на всички бих искал да благодаря на куратора на културното наследство на Шонгау Хелмут Шмидбауер, който ми осигури необходимата информация, на Франц Грунднер от Градския музей в Шонгау, на проф. Криста Хабрих от Немския музей по история на медицината, на Рита Куизъл, която любезно ми предостави архива на мъжа си, на моя брат Мариан като първи редактор и вдъхновител, на моя баща като съветник по латински и медицина и накрая, но не на последно място, на съпругата ми Катрин, която смело се бореше с тези страници вечер и печелеше парите за прехраната ни, докато аз сбъдвах юношеската си мечта.

Оливер Пьоч, май 2007 г.

За автора:

Оливер Пьоч е завършил журналистика в Мюнхен и е работил като сценарист за радиото и телевизията, а след това пътува до далечни страни като Куба, Южна Африка и Виетнам, където заснема филми за пътешествия.

В свободното си време Пьоч задълбочено изучава историята на рода си – династията Куизъл. Неговите предци са служели като палачи в градчето Шонгау в продължение на няколко века. В резултат на тези дългогодишни проучвания авторът написва романа "Дъщерята на палача", който се превръща в световен бестселър. За кратко време книгата става най-продаваното заглавие от немски автор в историята на Амазон. Романите на Пьоч са преведени на повече от 20 езика и до този момент от тях са продадени над 2.5 милиона екземпляра.

Бележки под линия

1

Област в Бавария на югозапад от Щарнбергерзе, в която се намират градовете Шонгау и Пайтинг. – Б. пр.

2

Високоалкохолна напитка, разновидност на шнапса; приготвя се от картофи, ечемик, захарно цвекло и др. – Б. пр.

3

Мярка за дължина, която варира в границите 25-34 см. – Б. р.

4

"Господ е Пастир мой, от нищо не ще се нуждая..." – Библия, сиреч Книгите на Свещеното Писание на Вехтия и Новия Завет, Псалом 22. – Б. пр.

5

Тридесетгодишната война (1618-1648 г.) – един от най-пагубните конфликти в европейската история, който започва като религиозен конфликт между католици и протестанти в Свещената римска империя и довежда до опустошаване на цели области в Германия, сриване на промишлеността и търговията и до западане на Свещената римска империя. През различните си етапи войната включва повечето държави в Европа. – Б. пр.

6

Някога бръснарите са лекували по-леките наранявания. – Б. пр.

7

Книгата Exercitatio Anatomica de Motu Cordis et Sanguinis in Animalibus ("Анатомично изследване на движението на сърцето и кръвта у животните") на английския естественик и лекар Уилям Харви се появява през 1628 г. Тя оказва голямо влияние върху съвременниците му. – Б. пр.

8

Scultetus, Johannes. Wunderarzneyisches, Zeughaus, Franltfurtп Gerlin, 1679 – най-старото запазено издание на книгата "Чуден лечебен арсенал". – Б. пр.

9

След 1549 г., когато били причислени към еснафа на дърводелците, майсторите салджии добили високо положение в превоза на търговски стоки. Аугсбургските търговци, които плащали на работещите за тях салджии, определяли възнагражденията им първоначално за срок от пет, а по-късно за десет години. Правилникът на салджиите от 1549 г. регламентира търговията с дървен материал по река Лех. – Б. пр.

10

Разстояние от около 70-90 см. – Б. пр.

11

Вид седиментна скала от вулканична маса, използвана за строителство и облицовки, (геол.) – Б. пр.

12

В Германия центнерът е еквивалентен на около 50 кг. – Б. р.

13

Произведения на Парацелз (ок. 1493-1541), известен швейцарски лекар, учен, алхимик и философ. – Б. пр.

14

Дребна монета в периода 1271-1871 г. в Германия и Австро-Унгария с променлива стойност, равна на около 1/60 от гулдена или 1/90 от талера. – Б. пр.

15

Млатило, приспособление за вършитба. – Б. р.

16

Диоскорид (ок. 40-90) – древногръцки лекар, фармаколог и ботаник. Неговият труд Demateriamedica ("За лекарствените вещества") поставя основите на фитотерапията. – Б. р.

17

Св. Хилдегард фон Бинген (1098-1179) – немска монахиня, абатиса на бенедиктински манастир. Автор на трактати по естествознание и медицина, мистични текстове, духовни стихове и песни. – Б. р.

18

Амброаз Паре (1510-1590) – френски хирург, смятан за един от създателите на съвременната медицина. Автор на многобройни научни съчинения. – Б.р.

19

"Всемогъщият Бог да те помилва, да прости греховете ти и да те въведе във вечния живот"... – Б. пр.

20

"Опрощение, избавление и изправление на нашите грехове да ни даде всемогъщият и милостив Бог"... – Б. р.

21

Жълт кантарион – Б. р.

22

"Отче наш, Който си на небесата! Да се свети Твоето име"... – Б. пр.

23

"Ден на гняв, денят, в който светът ще стане прах..." – средновековен химн за Страшния съд, който е част от католическата заупокойна меса до 1970 г. – Б. р.

24

Constitutio Criminalis Carolina, Кодекс на Свещената римска империя от 1532 г. – Б. р.

25

"Дарение на гражданина Фердинанд Шрефогъл за църквата, 1658 г." – Б. пр.

26

"Ф. Ш. Беше тук на 12 октомври 1646 г." – Б. пр.

Content

Пьоч Оливер Дъщерята на палача

Оливep Пьоч Дъщерята на палача

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

ПРОЛОГ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

ЕПИЛОГ

НЕЩО КАТО ПОСЛЕСЛОВ

За автора:

Бележки под линия