Синда Уилямс Чайма

Краля демон

(книга 1 от " Седемте кралства")

ПЪРВА ГЛАВА

ЛОВЪТ

Хан Алистър клечеше до един изпускащ пара, тинест поток и се молеше наносът от термална кал да удържи теглото му. Беше вързал кърпа около устата и носа си, но очите му пареха и сълзяха от серните изпарения на бълбукащото тресавище. Мъчеше се да достигне с пръчка островчето от растения с жлъчнозелени цветове в другия край на потока. Пъхна върха ѝ под коренището, изтръгна туфата от калта и я пусна в торбата от еленова кожа, окачена на рамото му. После се изправи предпазливо и заотстъпва към твърда земя.

Почти я беше достигнал, когато единият му крак спука крехката повърхност и потъна до прасеца в сивата, лепкава, нагорещена кал.

— О, кървавите кости на Ханалеа! — излая той, докато отскачаше назад с надеждата да не се приземи по гръб в друга кална яма. Или още по-лошото — в някой от изворите с лазурна вода, която щеше да свали плътта от костите му за минути.

За радост се строполи на твърда земя сред стеблата на боровете и издиша въздуха от дробовете си. После дочу забързаните стъпки на Жарава, който търчеше надолу по склона със сподавен смях. Жарава хвана Хан за китките, наклони се назад за по-добра опора и го издърпа на безопасно място.

— Май ще те прекръстим, Самотен ловец — заяви Жарава, като приклекна до Хан. Жълтеникавокафявото му лице беше сериозно, а изумително сините му очи — почти невинни, но ъгълчетата на устата му потрепваха издайнически. — Какво ще кажеш за Гази в кални ями? Кална яма на галено?

На Хан не му беше смешно. Изруга, грабна шепа листа и затърка ботуша си. Трябваше да дойде с очуканите си вехти мокасини. Високите до коляното ботуши му спестиха тежко изгаряне, но сега по десния бе полепнала миризлива кал и Хан не се съмняваше, че вкъщи го чака стабилно мъмрене.

„Тия ботуши са изработени в клана — щеше да каже майка му. — Знаеш ли колко струват?“

Нямаше значение, че не тя беше платила за тях. Майката на Жарава, Върба, ги даде на Хан в замяна на рядката мъртвешка гъба, която той намери ланшната пролет. Майка му не остана много доволна, когато ги занесе вкъщи.

— Ботуши? — беше вперила смаян поглед в него. — Хубавички ботуши? И след колко време, смяташ, ще ти омалеят? Не можа ли да поискаш пари? Жито за гладните гърла у дома? Или дърва за огрев, или пък одеяла за леглата ни? — Беше се запътила към него с шибалката, която винаги държеше под ръка. Хан беше заотстъпвал назад, защото от опит знаеше, че дългите години на тежък труд бяха направили майка му много здрава.

Добре го беше нашляпала по гърба и ръцете. Въпреки това Хан не се отказа от ботушите.

Даваше си сметка, че струват много повече отколкото плати за тях. Върба открай време проявяваше щедрост към Хан, Мари и майка им, понеже си нямаха мъж у дома. Освен Хан, разбира се, но повечето хора не го брояха за мъж, въпреки че вече беше на шестнайсет и почти съзрял.

Жарава донесе вода от Жупелната река и обля с нея окаляния ботуш на Хан.

— Защо са ценни само гнусните растения, порасли на гнусни места? — мърмореше Хан и бършеше ръце в панталоните си. Калта беше полепнала и по сребърните гривни около китките му и се бе набила във вдлъбнатините на изкусната гравюра. Трябваше да ги позачисти, в противен случай и за тях щяха да го нахокат.

Какъв край очакваше след ден с толкова разочарования?

Тръгнаха още призори, а в торбата си имаше само три серни лилии, голяма кесия с канелена кора, малко шиполист и шепа най-обикновен острозъбец, който можеше да пробута за девича трева на пазара в равнината. Празното портмоне на майка му го прати да дири билки из планината твърде рано за сезона.

— Това си е чиста загуба на време — заяви Хан, макар че идеята беше негова. Грабна един камък и го метна в калната яма, която го погълна с лепкав плясък. — Хайде да правим нещо друго.

Жарава килна глава, люшвайки украсените си с мъниста плитки.

— Какво ти се…?

— Да половуваме — предложи Хан и докосна с пръсти лъка, преметнат през гърба му.

Жарава свъси умислено вежди.

— Да си опитаме късмета на Овъглена лъка. Планинските сърни оставяли равнините и тръгвали нагоре. Птица ги видял онзи ден.

— Да вървим тогава. — На Хан не му трябваше време за размисъл. Изгряваше гладната луна. Кошниците с боб, зеле и сушена риба, приготвени от майка му за дългата зима, се бяха опразнили. Дори да нямаше нищо против да яде само боб и зеле, напоследък се задоволяваха и с овесена каша. И още овесена каша от дъжд на вятър с късче осолено месо за аромат. Един добър улов би се отплатил за окаяния резултат от днешния билкобер.

Двамата се отправиха на изток и оставиха горещите извори зад гърба си. Жарава пое с неумолима, земеядна крачка към долината на Притулените води. Лошото настроение на Хан започна да отшумява под влиянието на физическия напън.

Трудно беше да нервничиш в такъв ден. Предвестниците на пролетта разцъфваха навсякъде около тях. Скунксово зеле, дневна лилия и майски ябълки покриваха земята и Хан вдишваше благоуханието на топлата земя, освободена от зимното си одеяло. Притулените води се пенеха над речните камъни и бумтяха във водопадите, набъбнали от топящия се по планинските склонове сняг. Денят се стопляше все повече, докато се спускаха към долината, и скоро Хан съблече палтото си от еленова кожа и нави ръкавите на ризата си.

Овъглена лъка представляваше морава, неотдавна изпепелена от пожар. До няколко кратки години горската растителност неминуемо щеше да я превземе, но засега представляваше море от високи треви и диви цветя, осеяно с щръкналите стволове на обгорели борове. Виждаха се и повалени дънери, разпръснати по земята като по игрална дъска на великан. Високи до коляното борови фиданки стърчаха тук-там из треволяка и избуяли къпинови храсти се припичаха на слънце там, където някога се бе ширила дебела борова сянка.

Десетина сърни пасяха кротко свежата пролетна трева. Големите им уши гонеха насекомите, а на фона на кафяво-зелената палитра на моравата рижата им козина се открояваше като петна червена боя.

Пулсът на Хан се ускори. Жарава беше по-добрият стрелец от двама им, по-търпеливият в избора на мишена, ала Хан не виждаше причина да не се прицелят в две сърни. Само при мисълта за прясно месо вечно празният му стомах закъркори.

Хан и Жарава заобиколиха ливадата и се придвижиха към онази ѝ страна, накъдето духаше вятърът, по-надолу от стадото. Хан приклекна зад голям камък, измъкна лъка си, опъна тетивата и я пробва с мазолестия си палец. Имаше нов лък, защото старият му бе омалял. И той беше изработен в клана като всичко друго в живота му, което съчетаваше изящество и практичност.

Изправи се бавно на крака и дръпна тетивата до ухото си. После застина и подуши въздуха. Лекият полъх на вятъра носеше отчетливата миризма на дървесен пушек. Погледът му изкачи планината и откри, че струйка дим прорязва склона. Обърна очи към Жарава и вдигна въпросително вежди. Жарава сви рамене. Земята беше подгизнала от вода, а пролетната растителност зеленееше, тучна и свежа. Нищо не можеше да се подпали в такъв сезон.

Сърните на моравата също уловиха миризмата. Вдигнаха глави, запръхтяха, затъпкаха тревожно с крака и завъртяxa трескаво воднистите си кафяви очи. Хан отново отправи поглед към планинския склон. Вече се виждаха оранжевите, виолетовите и зелените пламъци в основата на огъня, а вятърът, духащ надолу по склона, носеше все повече горещина и пушек.

„Виолетово и зелено? — помисли си Хан. — Пламналите растения ли са с такива цветове?“

Сърните запристъпваха панически от крак на крак, сякаш несигурни накъде да тръгнат, после се обърнаха вкупом и хукнаха право към тях.

Хан бързо вдигна лъка и успя да изстреля една стрела, докато четириногите препускаха край тях. Не уцели нищо. Жарава също не извади късмет.

Хан припна след стадото. Прескачаше препятствията по пътя си, решен да опита отново, но скоро осъзна колко е безсмислено. Успя единствено да мерне съблазнителните им бели опашки, преди животните да се скрият сред боровете. Замърмори кисело под нос и тръгна с мудна крачка към Жарава, който продължаваше да се взира в планината. Линията пъстроцветен огън се търкаляше към тях с все по-голяма скорост и оставяше обгорял, опустошен пейзаж след себе си.

— Какво става? — поклати глава Жарава. — По това време на годината няма пожари.

Огнената стихия набираше мощ пред смаяните им погледи и дори прескачаше малките клисури по пътя си. Горящи въглени хвърчаха на всички страни, тласкани от брулещия склоновете вятър. Нетърпима горещина обля лицето и ръцете на Хан. Той изтупа пепелта от косата си и няколко искри от палтото си. Започваше да осъзнава, че ги грози опасност.

— Хайде. Най-добре да се махнем от пътя му!

Хукнаха през билото. Краката им се хлъзгаха по шистовите скали и мокрите листа и двамата съзнаваха, че падне ли някой, можеше да му е за последно. Скриха се зад канара, пробола тънката озеленена кожа на планината. Зайци, лисици и други дребни твари препускаха в галоп пред буйните пламъци. Огнената линия профуча край тях с ожесточено съскане и алчно погълна всичко по пътя си.

A след нея препускаха трима ездачи, които я водеха като пастири пред себе си.

Хан гледаше омагьосан. Момчетата, не по-големи от него и Жарава, бяха загърнати в красиви пелерини от коприна и лятна вълна, стелещи се чак до стремената им, и дълги лъскави шалове, извезани с фантастични символи. Не яздеха дребни, рунтави планински понита, а равнински коне със стройни елегантни крака и гордо извити шии; сребърни катарами украсяваха седлата и юздичките им. Хан разбираше от коне и знаеше, че точно тези щяха да струват колкото припечелва обикновен човек за година.

И колкото той — за цял живот.

Момчетата яздеха със спокойно, непринудено високомерие, сякаш не забелязваха поразителната гледка край себе си.

Жарава замръзна на място, бронзовото му лице се вкамени, а сините му очи се премрежиха.

— Маготворци — прошепна той. Така клановете наричаха магьосниците. — Трябваше да се досетя.

Маготворци, помисли си Хан, изтръпнал от страх и вълнение. Никога не беше виждал такива отблизо. Заклинателите не общуваха с хора като него. Живееха в пищните дворци около замъка Превалски брод и служеха на кралицата. Много от тях изпълняваха ролята на посланици в други страни, поверена им с умисъл. Мълвата за вълшебните им сили държеше нашествениците настрана.

Най-могъщият сред тях носеше званието висш магьосник и действаше като съветник и магически повелител в кралския двор на Превала.

— Да не си припарил до магьосник — все повтаряше майка му. — Лошо е да им се набиваш на очи. Доближиш ли се твърде много, може да те изгорят жив или да те превърнат в гнусна, безбожна твар. Хората от народа сме като кал под краката им.

Като всичко друго забранено и магьосниците привличаха Хан, но не му се отдаде случай да наруши поне това правило. На маготворците не им позволяваха да влизат в Призрачните планини; имаха право да стигат само до съвещателната си палата, а тя се намираше навръх скалния рид Сивата дама, откъдето се разкриваше изглед към целия Дол. Не стъпваха и във Вехтошарника, населения с духовити жители квартал на Превалски брод, който Хан наричаше свой дом. Ако им дотрябваше нещо от прочутите му пазари, изпращаха слугите си да го набавят.

По този начин трите народа на Превала — магьосниците от Северните острови, обитателите на Дола и кланът, живеещ високо в планината — поддържаха крехък мир.

Докато ездачите препускаха към скривалището им, Хан ги изучаваше със запленен поглед. Маготворецът най-отпред имаше права черна коса до раменете, отметната назад от клиновидната линия на челото му. Дългите му пръсти бяха окичени с множество пръстени, а на масивна верижка около врата му висеше медальон с изящна гравюра, несъмнено могъщ амулет.

Шалът му беше извезан със сребристи соколи, разперили хищно нокти. Сребристи соколи, помисли си Хан. Навярно емблемата на магьосническия му род.

Другите двама бяха рижави, с еднакви широки плоски носове и озъбени планински котки на шаловете. Братя или братовчеди, предположи Хан. Яздеха на известно разстояние от чернокосия магьосник и явно му бяха подчинени. Около вратовете им не се виждаха талисмани.

Хан възнамеряваше да остане скрит и да изчака да отминат, но Жарава очевидно имаше други планове. Изскочи от сянката на канарата и едва не налетя на препускащите коне, които така се уплашиха, че ездачите им с трудност се задържаха на седлата.

— Аз съм Жарава — заяви гръмко той на общия език — от лагера Морски борове. — Пропусна приветствения ритуал и премина към същественото: — От името на лагера настоявам да разбера кои сте и каква работа имат магьосници в Ханалеа, когато Наеминг им забранява да стъпват тук. — Жарава стоеше гордо изправен, със стиснати до тялото си юмруци, но въпреки това изглеждаше дребен на фона на тримата конника.

„Какво го прихваща Жарава?“ — питаше се Хан, докато излизаше плахо от скривалището, за да застане до приятеля cи. И на него не му харесваше маготворците да скитат незаконно из техните ловни земи, но имаше благоразумието да стои настрана от зла магия.

Чернокосото момче впери кръвнишки поглед в Жарава, после видимо потрепна и ококори изненадано черните си очи, преди да възвърне хладнокръвното, презрително изражение върху лицето си.

„Да не би да познава Жарава?“ — изуми се Хан и погледна от единия към другия. Приятелят му изглежда не го познаваше.

Въпреки че Хан беше по-висок от Жарава, погледът на магьосника мина над него като вода над камък и пак се върна върху лицето на приятеля му. Хан сведе очи към окаляния си панталон от еленова кожа и ризата, купена от Вехтошарника. Нямаше как да не завиди на странника за хубавата му премяна. Чувстваше се невидим на неговия фон. Незначителен.

Жарава обаче не се смущаваше от маготворци.

— Попитах какви са имената ви — повтори той. После махна с ръка към отдалечаващите се пламъци. — Това ми прилича на магьоснически огън.

„Жарава откъде знае как изглежда магьосническият огън? — зачуди се Хан. — Да не би просто да играе театър?“

Момчето с емблема на сокол обърна поглед към спътниците си, сякаш се колебаеше дали да отговори. Като не получи помощ от тях, отново се обърна към Жарава.

— Аз съм Мика Баяр от рода Соколово гнездо — изтъкна той, сякаш очакваше да паднат на колене, щом чуят името му. — Тук сме по заповед на кралицата. Кралица Мариана заедно с принцесите Раиса и Мелани ловуват в Дола. Подкарваме сърните към тях.

— Кралицата ви е заповядала да подпалите планината, за да има добър улов ли? — Жарава поклати глава в недоумение.

— Така казах, доколкото си спомням — отвърна Баяр, но нещо в изражението му подсказа на Хан, че не е съвършено искрен.

— Сърните не са собственост на кралицата — отбеляза Хан. — И ние имаме не по-малко право да ги ловуваме.

— Пък и сте непълнолетни — изтъкна Жарава. — Не ви е позволено дa си служите с магия. Hито да носите амулети. — Посочи към медальона около врата на Баяр.

„Откъде е толкова запознат Жарава?“ — помисли си Хан. Той самият не знаеше нищо за правилниците на заклинателите.

Явно приятелят му засегна болното място на Баяр, защото онзи вторачи гневен поглед в него.

— Това засяга само магьосниците — отвърна маготворецът. — На теб не ти влиза в работата.

— Е, Мика Вещерняшки — подхвана Жарава, прибягвайки към обидната дума, с която в клана наричаха магьосниците, — ако кралица Мариана държи да ловува сърни през лятото, защо не се качи по-нависоко в планината, както винаги е правила?

Баяр вдигна черните си вежди.

— И там да нощува на земята рамо до рамо с дузина мърляви мъже и да изкара цяла седмица без топла вана, а после да се прибере смърдяща на пушек и пот и нахапана от буболечки? — Той прихна в смях и спътниците му се присъединиха. — Права е да предпочита условията в Дола.

„Какво ли знае той“, помисли си Хан, обзет от спомена за уютните колиби с тесни дървени легла, за песните и историите около огъня, за угощенията от общия казан. Толкова нощи заспиваше под кожи и изтъкани от клана одеяла, докато нишките на стари песни се преплитаха със сънищата му. Хан не беше член на клана, но често си мечтаеше да стане. Единствено в лагера се чувстваше у дома. Само там нямаше усещането, че се бори за живота си със зъби и нокти.

— Принцеса Раиса е живяла в лагера Демонаи три години — напомни Жарава с неотстъпчиво вирната брадичка.

— Понеже е родом от клана, бащата на принцесата има някои архаични схващания — отвърна Баяр и спътниците му се разсмяха отново. — Аз лично не бих се оженил за момиче, прекарало толкова време в някой от лагерите. Ще ме е страх, че сигурно са я съсипали.

Внезапно в ръката на Жарава се появи нож.

— Правилно ли чух, Вещерняшки? — попита Жарава с глас, по-студен от Притулените води.

Баяр дръпна рязко поводите, конят му отстъпи назад и разстоянието между него и Жарава се увеличи.

— Бих казал, че жените трябва да се боят повече от маготворци, отколкото от жителите на който и да било лагер — продължи Жарава.

С разтуптяно сърце Хан се приближи до приятеля си и застана така, че да не му пречи, после сложи ръка върху дръжката на своя нож. Жарава беше пъргав и умееше да борави с остриета. Но нима ножът имаше шанс срещу магията? Дори два ножа?

— Успокой се, гъбоядецо. — Баяр облиза устни, приковал поглед в ножа на Жарава. — Чуй сега. По думите на баща ми момичетата, живели в лагер, се връщат горди, вироглави и необуздани. Това е. — Подсмихна се, сякаш е казал шега, на която всички да се посмеят дружно.

Жарава не отвърна на усмивката му.

— Да не би да твърдиш, че кръвната наследница на превалския трон трябва да бъде… обуздана?

— Жарава — обади се Хан, но Жарава пренебрегна предупреждението му с поклащане на глава.

Хан прецени тримата магьосника, както би сторил с противници в уличен бой. И тримата носеха тежки, майсторски изработени мечове, явно рядко влизали в употреба. Стигаше да ги свалят от конете. По едно бързо клъцване на подпругите с ножа и готово. От толкова близко разстояние мечовете нямаше да им свършат особена работа. Справеха ли се с Баяр, дружките му щяха да си плюят на петите.

Един от рижавите магьосници се прокашля нервно, сякаш посоката, в която поемаше разговорът, го караше да се чувства неловко. Той бе по-възрастният, имаше набито телосложение и пухкави, светли, луничави ръце, здраво вкопчени в поводите.

— Мика — подхвана той на долски диалект и кимна към долината под тях. — Хайде, да вървим. Ще изпуснем ловната дружина.

— Чакай малко, Мифис. — Баяр се взираше в Жарава и черните му очи лъщяха върху восъчното му лице. — Не се ли казваш Хейдън? — попита той на общия език, използвайки долскoтo име на Жарава. — Само… Хейдън, прав ли съм? Копелдашко име, понеже си нямаш баща.

Жарава настръхна.

— Това е долското ми име — заяви той и вдигна предизвикателно брадичка. — Истинското ми име е Жарава.

— Хейдън е магьосническо име — възмути се Баяр и докосна амулета си. — Как смееш да…

— Нищо не смея — отсече Жарава. — Не съм го избирал аз. Член на клана съм. Защо ми е да избирам вещерняшко име?

Добър въпрос, помисли си Хан. Очите му скачаха ту към единия, ту към другия. Някои от членовете на клана използваха равнински имена в Дола. Но как така вещерняк като Мика Баяр знаеше долското име на Жарава?

Баяр се изчерви; нуждаеше се от малко време да измисли отговор.

— Щом казваш, Хейдън — провлачи Баяр. — Сигурно сам си си баща. От което би следвало, че двамата с майка ти…

Ръката на Жарава изхвърча нагоре, но Хан успя да я отбие тъкмо когато ножът излиташе от нея, отклонявайки го към едно дърво, където се заби и завибрира с металически звук.

„Стига де, Жарава“, мислеше си Хан, превил рамене пред свирепия поглед на приятеля си. Убийството на магьосник, служещ на кралицата, щеше да им навлече купища неприятности.

Маготворецът Баяр се скова за момент, сякаш не можеше да повярва какво се е случило току-що. После лицето му побеля от гняв. Протегна високомерно ръка към Жарава, а с другата хвана амулета и замърмори някакво заклинание на магически език. От време на време се запъваше.

— Мика — обади се по-слабият магьосник с вид на планинска котка, като го приближи с коня си. — Недей. Не си струва. Огънят е едно. Но ако разберат, че…

— Млъквай, Аркеда — прекъсна го Баяр. — Ще науча тези долни гъбоядци на уважение. — Видимо недоволен, задето трябва да почне отначало, той засрича заклинанието си.

„Ето докъде стигат маготворците“, помисли си Хан. Свали лъка от рамото си, сложи стрела на тетивата и се прицели към гърдите на Баяр.

— Ей, Мика — обади се той. — Чуй какво ще ти предложа. Затваряй си устата или ще стрелям.

Баяр присви очи към Хан, сякаш за пореден път се изненадваше да го види. Навярно осъзнал, че наистина ще бъде мъртъв, преди да довърши заклинанието си, магьосникът пусна амулета и вдигна ръце.

Като зърнаха лъка на Хан, Мифис и Аркеда хванаха дръжките на мечовете си. Жарава обаче приготви и своя лък за стрелба и планинските котки също вдигнаха ръце.

— Разумен ход — кимна Хан. — Заклинанията, предполагам, са по-бавни от стрелите.

— Опита да ме убиеш — обърна се Баяр към Жарава, явно изумен, че подобно нещо е възможно. — Съзнаваш ли с кого си имаш работа? Баща ми е висш магьосник, съветник на кралицата. Научи ли какво си сторил…

— Ами бягай тогава към Сивата дама да му разкажеш всичко — посъветва го Жарава и кимна към пътеката надолу по склона. — Вървете. Нямате място тук. Махайте се от планината. Веднага.

Баяр не искаше да се предава пред очите на спътниците си.

— Само не забравяйте — предупреди кротко той и пак докосна амулета си, — че ви чака дълъг път до дома. Какви ли не беди се случват в пустошта.

„О, кървави кости“, помисли си Хан. Безброй пъти го бяха нападали из улиците и затънтените пътечки на Превалски брод. Беше срещал много хулигани и разпознаваше тази черта у Баяр. Маготворецът щеше да си отмъсти при първа възможност и нямаше да играе справедливо.

Без да отпуска тетивата, Хан посочи с брадичка към магьосника.

— Ти. Свали оная вещерска дрънкулка — нареди му той. — Хвърли я на земята.

— Това ли? — Баяр докосна злокобното на вид украшение, окачено на врата му. Хан кимна, а той поклати глава. — Сигурно се шегуваш — озъби се и го стисна още по-силно в юмрука си. — Знаеш ли какво е?

— Нямам представа — отговори Хан. Махна отривисто с лъка си. — Свали го и го хвърли на земята.

Баяр замръзна на място с пребледняло лице.

— Нали знаете, че не можете да го използвате — каза накрая. Погледът му прескачаше ту към Хан, ту към Жарава. — Само да го докоснете и ще ви изпепели.

— Ще рискуваме — отвърна Жарава и погледна към Хан.

Маготворецът присви очи.

— В такъв случай сте най-обикновени крадци — усмихна се презрително той. — Трябваше да се досетя.

— Помисли малко — отвърна Хан. — За какво ми е такава глупост? Просто не искам да гледам през рамо по целия път към дома.

Аркеда се приведе към Баяр и му изшушука на долски език:

— Най-добре му го дай. Знаеш какво казват за гъбоядците. Способни са да ти прережат гърлото, да ти изпият кръвта и да те дадат на вълците си, така че дори кост да не остане от теб.

Мифис закима оживено.

— Или пък ще ни използват в ритуалите си. Ще ни изгорят живи, за да ни принесат в жертва на богините си.

Хан стисна челюсти в опит да прикрие изненадата и удивлението си. Явно вещерняците си имаха свои причини да се боят от клана.

— Не мога да им го дам, идиот такъв — изсъска Баяр. — Знаеш защо. Ако баща ми разбере, че съм го взел, ще накаже всички ни.

— Казах ти да не го вземаш — пророни Аркеда. — Предупредих те, че е лоша идея. И всичко това само за да впечатлиш принцеса Раиса…

— Нямаше да го взема, ако ни позволяваха да имаме наши — отвърна Баяр. — Само така можех да… Какво зяпате? — попита той, забелязал колко заинтригувано следят разговора им Хан и Жарава; явно чак сега осъзна, че двамата разбират долски език.

— Зяпаме човек, който добре се е подредил и затъва още повече — отвърна Хан. — А сега пусни амулета.

Баяр се втренчи в Хан, все едно наистина го виждаше за пръв път.

— Ти дори не си от клана. Кой си?

Хан имаше достатъчно здрав разум да не издава името си на враг.

— Викат ми Шив — представи се той с първото, произволно изровено от паметта си име. — Уличен господар на Южен мост.

— Шив, значи. — Магьосникът опита да впие злобен поглед в него, но очите му постоянно се изплъзваха настрани. — Странно. Има нещо… Струваш ми се… — Умълча се, сякаш загубил мисълта си.

Хан насочи стрелата си по-надолу и усети как струйки пот се стичат между лопатките му. Ако Баяр откаже да му се подчини, се налагаше да измисли нещо друго. А точно в онзи момент нищо не му идваше наум.

— Ще броя до пет — обяви той, без да сваля уличния си фасон. — После ще пронижа врата ти със стрела. Едно.

С ловко, яростно движение Баяр изхлузи през глава верижката и хвърли амулета на земята. Той издрънча леко.

— Хайде, опитай да го вземеш — подкани го маготворецът, наведен върху седлото си в очакване. — Предизвиквам те.

Хан погледна от Баяр към вещерската дрънкулка. Чудеше се дали да му повярва.

— Марш! Изчезвайте оттук! — нареди Жарава. — И най-добре намерете начин да изгасите пожара. В противен случай ви гарантирам, че кралицата няма да е особено доволна, независимо дали тя ви е заповядала да го запалите, или не.

За момент Баяр се вторачи в него с потрепващи от неизговорени думи устни. После дръпна поводите, обърна коня в другата посока и заби пети в ребрата му. Кон и ездач се устремиха надолу по склона, сякаш наистина гонеха пожара.

Аркеда извърна поглед от него и го насочи към Жарава, клатейки глава.

— Глупаци такива! Как ще го изгаси без амулета? — Обърна коня си и двамата магьосника последваха Баяр, макар и с не толкова стремглава скорост.

— Дано си счупи врата — промърмори Жарава, вперил поглед в тримата маготворци.

Хан въздъхна, отпусна тетивата на лъка си и го преметна през рамо.

— Какви бяха тези истории за долското ти име? Срещал ли си Баяр преди?

Жарава върна неизползваната стрела в колчана си.

— Че къде бих срещнал вещерняк?

— Защо каза онова за баща ти? — настоя Хан. — Откъде знае, че…

— Откъде да знам? — прекъсна го Жарава с яростна гримаса. — Забрави. Да вървим.

Очевидно не му се говореше по въпроса. Хубаво, помисли си Хан. Не му се полагаше да се оплаква. И той самият криеше доста тайни.

— Какво ще правим с тая чудесия? — Хан клекна и заоглежда предпазливо вещерската дрънкулка. Боеше се да я докосне. — Дали само ни баламосваше? — Вдигна поглед към Жарава, който го наблюдаваше от безопасно разстояние. — Така де, дали това нещо наистина им трябва, за да потушат пожара?

— Просто го остави тук. — Жарава видимо потрепери. — Да се махаме.

— Онзи вещерняк не искаше да ни го дава — замисли се Хан. — Сигурно е ценно. — Хан познаваше търговци на магически предмети във Вехтошарника. Беше работил с тях няколко пъти по времето, когато си изкарваше хляба на улицата. С подобна придобивка можеше да си плати наема за цяла година напред.

„Вече не си крадец.“ Ако си го повтаря достатъчно често, нищо чудно и да го повярва.

Как обаче да остави амулета на земята? В него имаше нещо злокобно, но и пленително. Излъчваше могъщество, както печка излъчва топлина в студен зимен ден. Стопляше предната страна на тялото му, а чувстваше другите си части студени.

Хан взе една пръчка и вдигна амулета за верижката. Той се залюля във въздуха, въртейки се хипнотично под слънчевата светлина — зелен полупрозрачен камък, умело инкрустиран в змия, увита около магьоснически жезъл. На върха на жезъла имаше лъскав заоблен диамант: през живота си не беше виждал по-голям — а очите на змията представляваха кървавочервени рубини.

Хан имаше опит с търговията на бижута и веднага установи, че изработката е великолепна, а скъпоценните камъни са първо качество. Ала притегателната сила на медальона не произлизаше само от сбора на съставните му части.

— Какво смяташ да правиш с това нещо? — попита Жарава иззад гърба му с превзет от неодобрение глас.

Хан сви рамене, без да откъсва очи от въртящия се талисман.

— Не знам.

Жарава поклати глава.

— Хвърли го в дерето. Щом Баяр го е взел без разрешение, нека той да обяснява какво му се е случило.

Хан обаче не можеше да си представи, че ще го изхвърли. Някак не му се струваше разумно просто да го остави на място, където всеки — например дете от лагера — би го намерил.

Затова извади квадратно парче кожа от торбата си и го разгъна върху земята. Постави амулета в средата му, уви го внимателно и го пъхна в торбата си. През цялото време се чудеше как стигнаха дотук. Как с Жарава стигнаха до схватка с магьосници. Каква връзка имаха те с приятеля му. Вероятно всичко това беше просто последната брънка от дългата верига на лошия му късмет напоследък. Изглежда винаги успяваше да си навлича бели, колкото и да се мъчеше да ги избягва.

ВТОРА ГЛАВА

НЕПРЕДВИДЕНО ПОСЛЕДСТВИЕ

Раиса се размърда нетърпеливо върху седлото, примижа срещу слънчевата светлина, окъпала пътеката, и се озърна наоколо.

— Не присвивай очи, Раиса — нахока я по навик майка ѝ.

Подобни стандартни изречения заместваха нормалния разговор с кралицата. В набора влизаха и „Изправи гръб!“ и „Къде си мислиш, че отиваш?“, както и универсалното „Раиса ана’Мариана!“.

Затова Раиса засенчи очи с длан и продължи да се взира в гората наоколо.

— Да вървим — подкани тя. — Имахме среща преди половин час. Щом не са дошли навреме, смятам за редно да ги оставим. Само си пилеем времето.

Лорд Гаван Баяр приближи коня си до Вихра и хвана юздата ѝ.

— Умолявам ви, Ваше Височество, дайте им още няколко минути. Мика ще е страшно разочарован, ако изпусне лова. Чака го с нетърпение цяла седмица. — Напетият висш магьосник ѝ се усмихна с пресиления чар, който възрастните обикновено проявяват в разговорите си с деца, когато наоколо има и други възрастни.

„Хм, Мика чакал лова с нетърпение? — помисли си Раиса. — Не и с по-голямо от моето. Той може да ловува колкото и когато си поиска.“

„Сигурно още ми е ядосан за снощи — продължи с размислите тя. — Затова ни бави. Не е свикнал да му отказват.“

Раиса сръчка Вихра с коляно, а кобилата отметна глава назад и изтръгна повода си от ръката на магьосника. После изпръхтя и се отдръпна страхливо от едно листо, търкулнало се по пътеката. И тя не по-малко от Раиса искаше да потеглят.

— И аз често закъснявам — обади се по-малката сестра на Раиса, Мелани, и побърза да подкара понито си напред. — Не е зле да проявим известно търпение.

Раиса ѝ хвърли кръвнишки поглед, а Мелани прехапа устна и извърна очи.

— Мика вероятно е загубил представа за времето — продължи да го оправдава лорд Баяр, докато се мъчеше да укроти едрия си жребец. Вятърът рошеше сребристата му грива, прошарена с магьосническо червено и златисто. — Знаеш какви са момчетата.

— В такъв случай май е добра идея да му подарите джобен часовник за следващия дебютантски ден — предложи иронично Раиса и си спечели поредното укорително „Раиса ана’Мариана!“ от майка си.

„Не ме е грижа!“ — помисли си тя. Сякаш не ѝ стигаше, че прекара цяла зима затворена в двореца в тягостната компания на учители, които я принуждаваха да наваксва за три години пропуснати уроци на съвършено безполезни теми.

Например: Истинската дама е способна да общува с всеки, независимо от възрастта и общественото му положение. Дълг на домакинята е да се грижи всички на масата да участват дейно в разговора; да го отклонява от политически и други спорни въпроси и да е подготвена с резервни теми, които да постави за обсъждане при необходимост.

„Щом от една дама се изисква такова нещо — разсъждаваше Раиса, — и от мъжете ли се изисква същото?“

През трите години, прекарани от Раиса в лагера Демонаи, тя и майка ѝ се бяха променили и сега разногласията помежду им не стихваха. Баща ѝ, наречен Авърил, с кланово потекло, винаги бе смекчавал отношенията им. В последно време обаче постоянно странстваше, а Мариана настояваше да се отнася с Раиса като с дете.

Напоследък до ушите на Раиса стигаха какви ли не мълви по адрес на кралицата. Някои разправяха, че доста пренебрегвала финансовите, политическите и дипломатическите въпроси. Други пък твърдяха, че обръщала твърде много внимание на висшия магьосник и Съвета, чиито членове се събираха в съвещателната палата на Сивата дама. Но вероятно това не беше нищо ново, а просто чак сега започваше да ѝ прави впечатление.

Навярно всичко се дължеше на влиянието на баба ѝ Елена. Племенната водачка на лагера Демонаи имаше конкретно гледище относно долската политика и нарастващия престиж на магьосниците. През трите години, прекарани от Раиса със семейството на баща ѝ, тя го изразяваше най-безцеремонно.

След относителната свобода, на която се бе радвала в лагера Демонаи, за Раиса беше същинско мъчение да пъха крака в неудобните обувки и фините чорапи, носени в кралския двор, да се поти и гърчи в надиплените момичешки рокли, натрапени ѝ от майка ѝ. Беше почти на шестнайсет, кажи-речи зряла жена, а през повечето време я принуждаваха да изглежда като няколкоетажна сватбена торта на два крака.

Не и днес обаче. Днес беше облякла туника, кожен клин и жакет за езда до ханша. Носеше и изработени от клана ботуши. Беше преметнала лъка си през рамо, а колчана със стрели бе пъхнала в една от дисагите на седлото. Когато изкара Вихра от конюшнята, лорд Баяр я измери с поглед, после се обърна към кралицата, за да види реакцията ѝ.

Майката на Раиса отвори устни само за дълга въздишка, но очевидно прецени, че е твърде късно да връща дъщеря си да се преоблече. Мелани, разбира се, в подражание на майка им, бе облякла сако за езда и дълга, разделена по средата пола за езда, изпод която надничаха изобилните дипли на долна фуста, дълга чак до ботушите ѝ.

По-малката сестра на Раиса, Мелани, беше одрала кожата на майка им. Беше наследила русата ѝ коса, млечнобялата ѝ кожа и високия ѝ ръст. А Раиса, с тъмната си коса, зелените очи и дребната си фигура, приличаше на баща си.

И така, всички бяха облечени и нетърпеливи да половуват в такъв прекрасен, слънчев ден, ала вместо това го пропиляваха в чакане на Мика Баяр и братовчедите му, които закъсняваха.

Мика имаше славата на дързък ездач и агресивен, настървен ловец. С една година по-голям от Раиса, той бе запленил с мрачния си, опасен чар половината момичета в кралския двор.

Откакто Раиса се върна в замъка Превалски брод, я ухажваше с ласкателна решимост, на която тя трудно устояваше. Фактът, че всякаква близост им бе забранена, правеше приключението още по-съблазнително. Замъкът гъмжеше от очи и уши, но въпреки всичко намираха местенца, където да се срещат тайно. От целувките на Мика Раиса се опияняваше, а от прегръдките му ѝ се виеше свят.

Но не я привличаше само това. Надарен със свирепа, цинична духовитост, той иронизираше блестящо обществото, от което и двамата бяха част. Умееше да я разсмива, а напоследък малко неща успяваха да го постигнат.

Раиса си даваше сметка колко рисковани са подобни своеволия с Мика Баяр, но не разполагаше с друг начин да се бунтува срещу майка си и ограниченията на живота в кралския двор. И с това бунтарството приключваше. Все пак не беше от сорта на вятърничавата Миси Хакам, готова да се откаже от достойнството си срещу няколко реда безвкусна поезия и целувка по ухото.

А търпението не се числеше към добродетелите на Мика Баяр. Затова и се скараха предишната вечер.

Раиса имаше желание да ловува с него, но не възнамеряваше да го чака цяла вечност. Времето и възможностите ѝ се изплъзваха. През целия ѝ живот дотук.

Придружаваха ги капитан Едън Бърн и тройка войници, които разговаряха тихо помежду си. Бърн, потомствен капитан от Кралската гвардия, помоли настоятелно да съпроводи кралското семейство по време на лова, независимо от възраженията на лорд Баяр.

Бърн се провикна към тях:

— Да изпратя ли някой от хората ми да потърси момчетата, Ваше Величество? — предложи той.

— Ако зависеше от мен, бих изпратил всички ви, капитан Бърн — провлачи лорд Баяр. — Кралица Мариана и принцесите са в пълна безопасност. Не е нужно вие и подчинените ви да ни следвате като въздългата опашка на хвърчило. Клановете са средище на непредсказуеми диваци, признавам, но едва ли някой от тях би посегнал на кралското семейство в мое присъствие. — Докосна амулета около врата си, в случай че Бърн не бе схванал намека му. При разговор с него висшият магьосник винаги произнасяше думите бавно и ясно, сякаш го имаше за малоумник.

Бърн го погледна с невъзмутимо изражение по обруленото си от вятъра лице.

— Дори да сте прав, не клановете ме притесняват.

— Е, да — усмихна се сухо Баяр. — Все пак вие и принц-консортът нееднократно сте водили младата принцеса Раиса право в ръцете им. — По лицето му пробяга неодобрение.

Това беше още едно от нещата, които дразнеха Раиса: лорд Баяр никога не използваше името на баща ѝ. Наричаше го Авърил Демонаи, принц-консорта, сякаш заемаше работна позиция, достъпна за всеки. Много от долските аристократи ненавиждаха бащата на Раиса, защото беше търговец от клановете, съумял да си осигури брак, който повечето искаха за себе си.

Ала истината беше, че кралицата на Превала не се беше омъжила с лека ръка. Авърил ѝ беше донесъл подкрепата на клановете и беше послужил като противовес за влиянието на Магьосническия съвет. А това, естествено, не се нравеше на висшия магьосник.

— Лорд Баяр! — сряза го кралицата. — Знаете отлично, че принцеса Раиса прекара известно време с клановете по повеля на Наеминг.

Наеминг наричаха пакта между клановете и Магьосническия съвет, сложил край на Опустошението — магическо бедствие, едва не унищожило света.

— Но не намирате ли за излишно принцеса Раиса да прекарва толкова много време извън кралския двор? — попита с усмивка Баяр. — Горкичката. Помислете само колко танцови забави, карнавални шествия и увеселения е пропуснала.

„И уроци по бродерия и ораторско изкуство“, добави наум Раиса. Какъв срам!

Бърн огледа Раиса все едно е кон, който обмисля да купи, и заяви с характерната си безцеремонност:

— Не ми изглежда повредена. А и язди като демонайски воин.

Приятно беше да чуеш такава похвала от устата на Бърн. Раиса поизопна гръб.

Кралица Мариана докосна с пръсти ръката на капитана.

— Наистина ли смяташ, че е толкова опасно, Едън? — Винаги се стремеше да сложи точка на всеки възникнал спор възможно най-бързо, дори това да значеше смитане на боклука под килима.

Бърн сведе поглед към дланта ѝ върху ръката си, после го вдигна към лицето ѝ. Грубите му черти поомекнаха малко.

— Ваше Величество, знам колко обичате да ловувате. Но ако се наложи да преследвате стада в планинските райони, няма да е по силите на лорд Баяр да ви придружава. Граничните земи са пълни с бежанци. Когато семейството на човек гладува, той е готов на всичко, за да го нахрани. Цели армии от наемни войници минават оттук на отиване и на връщане от Ардънската война. Кралицата на Превала би била безценна плячка.

— Само това ли ви тревожи, капитан Бърн? — присви очи насреща му Баяр.

Бърн дори не мигна.

— Имам ли друго основание за тревога, милорд? Желаете да ми кажете нещо ли?

— Май е най-добре да потегляме — дръпна решително поводите на коня си кралица Мариана. — Мика и другите ще ни настигнат лесно.

Лорд Баяр кимна сковано. „Мика го чака сериозно мъмрене“, помисли си Раиса. Висшият магьосник имаше вид на човек, готов да отхапе нечия глава и да изплюе зъбите. Тя подкани Вихра и зае челна позиция. Бърн я настигна с едрия си дорест кон и подкара редом с нея, а другите ги последваха.

Маршрутът им минаваше през тучни планински морави, изпъстрени със слънчогледи и лютичета. Червенокрили косове се задържаха някак върху разлюлените от вятъра слънчогледови пити, останали от миналата година. Раиса попиваше всяка подробност като художник, обитавал дълго време черно-бял свят.

Бърн също се оглеждаше, но с различна с цел. Обхождаше с поглед гората и от двете им страни, изпънал гръб и хванал свободно поводите на юздата. Подчинените му се разпръснаха край тях с тройно по-голяма скорост, за да разузнаят пътя напред. Въпреки това постоянно хвърляха бдителни погледи през рамо.

— Кога се прибира Амон? — попита Раиса, колкото да изпробва трудно усвоените си разговорни умения върху свъсения капитан.

Бърн изучи лицето ѝ с поглед, преди да отговори.

— Очакваме го всеки момент, Ваше Височество. Заради сраженията в Ардън е тръгнал по заобиколния път от Одънов брод.

Раиса не беше виждала Амон, най-големият син на Бърн, повече от три години. Когато се завърна след тригодишния си престой в лагера Демонаи, Амон вече беше заминал за Уийн, военното училище в Одънов брод. Момчето искаше да тръгне по стъпките на баща си, а войнишкото обучение започваше от ранна възраст.

Раиса и Амон бяха близки приятели още от детинство, събрани от липсата на други деца в кралския двор, въпреки разликата в общественото им положение. Замъкът Превалски брод беше самотно място без него (не че ѝ оставаше много време да се чувства самотна). „Като стана кралица — мислеше си Раиса, — ще държа приятелите си на една ръка разстояние.“ Това беше поредната точка в дългия ѝ списък с добри намерения.

Сега Амон се прибираше в Превала, тръгнал да пропътува сам стотиците километри от Одънов брод. Раиса му завиждаше. Дори докато живееше сред клановете, вечно пътуваше със стражи. Питаше се какво ли е чувството да избираш сам пътя си, да спиш когато и където си поискаш и всеки твой ден да е изпълнен с чудни възможности и опасности.

Ловната дружина свърна на запад по пътека в единия край на долината. Макар да се намираха на поне стотина метра над Притулените води, грохотът на водопадите им стигаше до тях.

Навлязоха в тесен каньон и веднага усетиха хладината на каменните стени от двете им страни. Раиса потрепери; споходи я внезапен пристъп на тревога, осезаема тръпка в костите, сякаш невидими пръсти току-що задигнаха пищната мрежа на живота край нея.

Вихра изпръхтя и разклати буйно глава. За малко да изтръгне поводите от ръцете на Раиса. Мрачината от двете страни на пътеката се материализираше под формата на сиви сенки, чиито тела ту се скъсяваха, ту се удължаваха, докато препускаха към нея.

Сиви вълци, символът на рода ѝ. Раиса мярна източени вълчи глави с кехлибарени очи и дълги езици, люлеещи се над остри като бръсначи зъби, но в следващия момент вече ги нямаше.

Поверията гласяха, че вълците се явявали пред потомствени кралици в повратни моменти от живота им, били те застрашаващи или благоприятни. Раиса не ги бе виждала досега, в което нямаше нищо изненадващо, защото още нямаше корона на главата си.

Хвърли поглед през рамо към майка си и я видя да се смее на някое остроумие на лорд Баяр. Явно не забелязваше нищо необичайно.

Ако Раиса яздеше с приятелите си от Демонаи, те несъмнено щяха да съзрат в привидението ѝ важна поличба и да го зачовъркат като змия в прахоляка, за да разтълкуват вероятните му значения. Раиса бе потомка на рода Сив вълк и трябваше да е надарена със силата на пророчеството, а това умение се ползваше с висока почит.

Нечий глас прониза унеса ѝ.

— Добре ли сте, Ваше Височество?

Стресната, тя вдигна поглед към обезпокоените очи на Бърн, сиви като океана под зимно небе. Вече яздеше до нея, хванал юздата на Вихра и килнал глава, за да чуе отговора ѝ.

— Ами… хм… аз… — запъна се тя, за пръв път останала без думи. Хрумна ѝ да каже „Измъчва ме странното чувство, че ни грози опасност, капитан Бърн.“ или „Случайно да сте видял вълци по пътя?“

Но дори намръщеният капитан да приемеше думите ѝ насериозно, какво можеше да направи по въпроса?

— Добре съм, капитане — отвърна вместо това. — Просто мина доста време от закуската.

— Искате ли бисквита? — предложи той и бръкна в една от дисагите. — Имам няколко в…

— Няма нужда — побърза да откаже тя. — Така или иначе скоро ще обядваме, нали?

Излязоха от каньона и се озоваха на красива планинска ливада. Знаеха, че стадото е пасло тук преди седмица, но вече го нямаше. По това време на годината сърните се отправяха към по-високи земи, а ловната дружина нямаше как да ги последва в присъствието на магьосника лорд Баяр. И бездруго вече бяха на косъм да навлязат в територията на клановете.

Спряха да обядват на полето, точно до изхода на тесния каньон. Подредиха на красиви покривки изобилния си обяд — сирена, студени меса, плодове и бутилки вино и сайдер. Докато се хранеха, двама от войниците на Бърн тръгнаха напред да търсят липсващото стадо.

Раиса нямаше особен апетит. Седеше, обгърнала колене с ръце, все още неспособна да се отърси от обзелото я безпокойство, което сякаш я приковаваше към земята. Беше едва пладне, но денят като че ли се смрачаваше и слънчевите петна, които шареха земята, започваха да се размиват. Сиви сенки дебнеха из тъмните кътчета наоколо и се завръщаха всеки път, примигаше ли с очи да ги прогони.

Надникна през листата на дървесните корони над тях. Макар че на юг небето синееше лазурно, точно над тях се бе обагрило в млечносив цвят, а яркият диск на слънцето плуваше сред сгъстяващата се мъгла. Раиса подуши въздуха. Носът ѝ запари от миризмата на горящи листа.

— Гори ли нещо? — попита неясно кого, и то толкова тихо, че се съмняваше някой да я е чул, но Бърн стана от мястото си до края на гората и тръгна към центъра на ливадата, оглеждайки заобикалящите ги планински склонове. Вдигна свъсен поглед към небето, после надникна към конете. Те нервничеха, тъпчеха от крак на крак и опъваха юздите си.

В сърцето на Раиса се надигаше все по-отчетливото убеждение, че нещо не е наред. Въздухът заседна в гърлото ѝ и тя се изкашля.

— Товарете конете — заповяда капитан Бърн и хората му се заеха да събират пикника.

— О, нека постоим още малко, Едън. — Кралица Мариана вдигна чашата си с вино. — Тук е същинска приказка. Нямам нищо против дори да се върнем с празни ръце.

Лорд Баяр се изтегна до нея.

— Лично аз не мога да се изкачвам по-нависоко в планината, без да наруша правилата на Наеминг. Но вие, капитан Бърн, вървете да намерите хубава сърна на принцесите ни. Аз ще остана тук да пазя кралицата.

Раиса впери поглед в сцената пред себе си — чаровният магьосник бе кръстосал крака в глезените и отпуснал отрупаната си с пръстени и гривни ръка върху одеялото, постлано под дърветата; бузите на красивата ѝ русокоса майка, изящна дори в дрехите си за езда, пламтяха като на девойка.

Гледката ѝ напомняше картина от галерия — застиналият момент те кара да се чудиш какво ли се е случило преди него и какво ли ще последва.

— Ще остана с теб, мамо — обяви Раиса, тропна се на края на одеялото и погледна висшия магьосник в очите с инстинктивното убеждение, че двамата са врагове. Щеше ѝ се баща ѝ да не отсъства толкова време от дома.

Войниците на Бърн продължаваха да товарят все по-неспокойните коне, макар и видимо да не им беше лесно. Снажният капитан отиде до одеялото и се извиси като кула над кралското семейство и магьосника.

— Ваше Величество, смятам за най-разумно да се връщаме. Наблизо бушува пожар и се е насочил към нас.

— Пожар — повтори лорд Баяр. Грабна шепа влажни листа, смачка ги през ръкавицата си и пусна слепената буца на земята. — Как е възможно?

— Не знам, лорд Баяр — отвърна непреклонно Бърн. — Няма логика. Пожарът обаче е факт и се спуска по склоновете на Ханалеа. Виждал съм как такива стихии връхлитат хората, преди да успеят да се измъкнат.

— Но такова нещо е възможно само в разгара на лятото — отбеляза кралица Мариана. — Не и през ранна пролет.

— Именно — потвърди лорд Баяр и врътна очи. — Голям паникьор сте, Бърн.

Кралица Мариана докосна ръката на Баяр и тревожният ѝ поглед отскочи от него към Бърн.

— Всъщност надушвам пушек, Гаван. Май е най-добре да послушаме капитана.

Докато говореха, над моравата се спусна зловещ сумрак. Причудлив вятър задуха нагоре по склона, отнасяйки дима, сякаш някой скрит звяр си поемаше дъх. Раиса скочи на крака и излезе насред ливадата, загледана към Ханалеа. От отсрещното планинско било пред очите ѝ към небето се заиздига гъст, лилавеещ облак дим, озарен от оранжевозелен огън. Огнена вихрушка изригна от земята и се превърна в двайсетметрово пламтящо торнадо. Вече чуваше как боровете се прекършват под жаркия му напън, чуваше гърления рев на огнената хала.

Почувства се като в един от онези сънища, когато се мъчиш да изпищиш, но чак след няколко опита успяваш да издадеш звук.

— Капитан Бърн! — Гласът ѝ звучеше нищожен на фона на яростния тътен. Посочи с пръст. — Наистина е пожар. Вижте!

Точно в този момент десетина сърни изскочиха от гората, втурнаха се през ливадата и влетяха в каньона, без дори да забележат ловците по пътя си.

Веднага след това Раиса чу тропот на копита и трима конника изхвърчаха на моравата оттам, откъдето се бе появило и стадото. Ездачите бяха почти толкова потни и обезумели, колкото и конете им.

— Застига ни! По петите ни е! Горски пожар! Бягайте! — изкрещя най-предният ездач и на Раиса ѝ трябваше известно време да разпознае зад омазаното със сажди лице хладнокръвния, насмешлив Мика Баяр. Тримата конника бяха закъснелият Мика и братовчедите му Аркеда и Мифис Мандър.

Всички вече се бяха изправили, отдавна забравили за пикника.

— Мика? — примига срещу сина си лорд Баяр. — Как…? Какво си…? — Раиса за пръв път виждаше висшия магьосник толкова слисан.

— Идвахме към уреченото място, когато се натъкнахме на пожара — обясни задъхано Мика. Лицето му бледнееше под пластове мръсотия, косата му висеше на влажни снопове, дълбоки рани покриваха ръцете му, а на дясното му рамо имаше сериозно изгаряне. — Ние… опитахме да го възпрем, но…

Бърн хвана кобилата на кралица Мариана, Фантом, и я заведе до нея.

— Ваше Величество. Побързайте. — Хвана здраво юздата ѝ с една ръка, а с другата помогна на кралицата да се качи на седлото. — Внимателно — предупреди я той. — Дръжте се. Изплашена е.

Раиса се покатери върху гърба на Вихра и ѝ зашепна успокоително. Едва на стотина метра от тях гората вече пламтеше. Пожарът фучеше към тях и прескачаше от дърво на дърво в бесния си устрем надолу по хълма със скорост, нетипична за сезона. Въздухът попари дробовете на Раиса и тя притисна ръкава на туниката си към устата и носа си.

Лорд Баяр, останал неподвижен за момент, обходи с поглед Мика, Аркеда, Мифис и накрая прииждащия пожар. После хвана коня си и го яхна. Подкара го към Мика, сграбчи в шепа палтото на сина си, придърпа го към себе си и му заговори от няколко сантиметра разстояние. Мика кимна веднъж с ужасено изражение на лице. Лорд Баяр го пусна внезапно и отдръпна коня си от неговия, заби пети в ребрата му и остави на сина си избора да го последва или да изгори.

Раиса ги гледаше в недоумение. Да не би висшият магьосник да очакваше от наследника си да потуши пожара собственоръчно? Мика владееше голяма сила, но дори нямаше амулет, а и още не бе посещавал Академията.

— Ваше Височество! Побързайте! — изкрещя Бърн.

Всички полетяха вкупом към тесния каньон.

Раиса се бе надявала каньонът да им осигури убежище, но се оказа само наполовина права. По главите им вече не валяха нажежени въглени, между каменните стени обаче бучеше жарък вятър, наситен с пушек до степен да не вижда коня пред себе си. Имаше чувството, че заглушава звука, макар и да чуваше как спътниците ѝ кашлят и се давят пред и зад нея. Проходът беше тесен. Поне нямаше как да се загубят едни други, но Раиса се опасяваше да не се задушат, преди да достигнат изхода му.

Бърн отново изравни коня си с нейния.

— Слезте и водете коня си, Ваше Височество — посъветва я той. — По-близо до земята има повече свеж въздух. Дръжте здраво поводите. — И продължи към другите, за да предаде съвета си напред.

Раиса слезе от Вихра, уви кожените поводи около ръката си и се запрепъва по каменистото речно корито. Бърн имаше право: на по-ниско се дишаше по-лесно. Въпреки това чувстваше кожата по лицето си опъната и гореща като на печено пиле. Изкушаваше се да коленичи и да я наплиска с вода, но Бърн ги тикаше неумолимо напред. Колкото повече се приближаваха към изхода, толкова по-тежък ставаше въздухът. Очите на Раиса пареха, а сълзи замъгляваха зрението ѝ.

Примига, за да ги отрони, а като вдигна клепачи, отново я обградиха вълци, големи колкото дребни понита — гърбовете им ѝ стигаха до рамото. Струпаха се край нея, озъбени и ръмжащи, животинската им миризма надделяваше над вонята на пушека. Грубата им четина се търкаше о кожата ѝ, притискаха се към нея, сякаш искаха да я избутат от пътеката.

— Опази ме, Ханалеа — прошепна Раиса. Изглежда никой друг не забелязваше зверовете. Привиждаха ли ѝ се, или бяха истински твари, тласнати в прохода с тях от неумолимия напор на пожара?

Съсредоточена във вълчата глутница, Раиса едва не се сблъска с Мика, спрял внезапно пред нея. Вълците се сляха с дима. Някъде отпред Бърн изруга гневно. Тя пъхна поводите на Вихра в ръката на Мика и си проправи път край другите до началото на индианската нишка.

— Стойте настрана, Ваше Височество — нареди Бърн и я избута зад себе си. Раиса видя, че огън е погълнал пътеката отвъд каньона. Хребетът разцепваше пожара надве и сега той се изливаше като лава от двете страни на каньона. Бяха попаднали в капан.

— Така! — обади се Бърн и гласът му прокънтя между стените на прохода. — Всички да залегнат в потока. Легнете по гръб и се потопете във водата, доколкото е възможно.

Гаван Баяр също се появи отпред.

— Какво става? — попита той. — Защо спираме?

Бърн отстъпи встрани и позволи на магьосника да види с очите си. Той впери дълъг поглед в разразилия се ад. Обърна се и извика:

— Мика! Аркеда и Мифис! Веднага тук.

Трите момчета се довлякоха пред висшия магьосник. Трепереха, зъбите им тракаха и видимо бяха уплашени до смърт. Баяр свали отривисто фините си кожени ръкавици и ги пъхна в джоба си. Извади масивна сребърна верига и прикрепи единия ѝ край към своята китка, а другия — към китката на Мика.

— Аркеда и Мифис. Хванете веригата тук и тук — посочи им Баяр. Двамата братя уловиха веригата между Баяр и Мика сякаш хващат отровна змия. — Да не сте я пуснали, инак ще съжалявате — закани се магьосникът. — Но не за дълго — додаде, обърна лице към огъня, стисна амулета със свободната си ръка и поде заклинанието.

Докато той нареждаше, трите момчета залитаха, пъшкаха и крещяха, все едно някой ги бие. Двамата братя държаха отчаяно веригата, докато и тримата пребледняваха все повече и повече, сякаш някой изцеждаше живеца им. Капки пот избиха по челото на лорд Баяр, но съсухрящата горещина бързо ги изпари. Изкусителният глас на висшия магьосник се преплиташе с грохота на пожара, пращенето и съскането на грохващите дървета и затормозеното дишане на момчетата.

Най-накрая, след дълга съпротива, огънят откликна. Пламъците затрепкаха, залиняха и се отдръпнаха от изхода на каньона досущ като океански отлив, оставяйки окаян, тлеещ пейзаж след себе си. Баяр не спря; продължаваше да оборва огъня с вълшебните си думи, докато пламъците не стихнаха напълно, макар че денят си остана мрачен като края на светa. Той изхлузи веригата от китката си и направи едно последно движение. Небесата се отвориха и от дълбините им рукна пороен дъжд, който обля нагорещената земя със съскане.

Последва дружна въздишка и дори плахо ръкопляскане. Подобно на марионетки, изоставени от кукловода, Мика и братовчедите му се срутиха на земята и не помръднаха.

Раиса коленичи до Мика и сложи длан на потното му чело. Той отвори очи и я погледна сякаш я вижда за пръв път. Тя се обърна въпросително към лорд Баяр.

— Какво им е? Ще се оправят ли?

Баяр ги изгледа със странно, коравосърдечно изражение.

— Ще се възстановят, макар че получиха урок, който, смея да твърдя, никога няма да забравят.

Раиса опита да си представи какво би било нейният баща да я хвърли в магически ритуал без никаква подготовка. И не успя.

Но все пак баща ѝ не беше магьосник.

Бърн се беше поотдалечил от каньона и стоеше под дъжда, побутвайки с крак все още димящите останки от пожара.

— Странно — отбеляза той. — Досега не бях виждал огън, който да гори в мокрото.

— Лорд Баяр — обади се кралица Мариана и хвана ръцете на магьосника, — това беше удивително. Току-що спасихте живота на всички ни. Задължена съм ви.

— Радвам се, че можах да помогна, Ваше Величество — отвърна Баяр с пресилена усмивка, която заплашваше да сцепи лицето му.

Раиса погледна към Бърн. Капитанът наблюдаваше кралицата и висшия ѝ магьосник, потривайки озадачено четинестите си бузи.

ТРЕТА ГЛАВА

ЗАСАДА

На връщане към лагера Морски борове Жарава вървеше с превити рамене и мрачна гримаса по вечно лъчезарното му лице, а поведението му отблъскваше всеки опит за разговор на Хан. Накрая той се отказа и поде самостоятелна борба с въпросите, които го измъчваха.

Познанията му около магьосничеството се простираха до злокобните предупреждения на майка му. Още в детска възраст ли се проявява, или настъпва по-нататък в живота? Изисква ли амулети от рода на онзи в торбата му, тежък като олово? Маготворците нуждаят ли се от специално обучение, или имат вродена дарба?

Но най-вече — справедливо ли е някои хора да разполагат с умението да подчиняват околните на волята си, да разпалват стихийни пожари или да превръщат котки в ястреби, както се говори?

Да нанасят необратима вреда на света?

Клановете също имаха магически сили, макар и от различен вид. Майката на Жарава, Върба, беше матриархката на лагера Морски борове и даровита лечителка. Притежаваше невероятни способности: караше суха пръчка да разцъфне, отрупваше с изобилна реколта нивите, изцеляваше всичко живо с допира или гласа си. Търсеха лековете ѝ чак в Ардън. Клановете бяха прочути с кожените и металните си изделия и традиционната изработка на талисмани и други магически предмети.

Баяр неслучайно изтъкна, че Жарава няма официален баща. Откъде го знаеше и защо го засягаше? Ако питаха Хан, Жарава нe се нуждаеше от баща. Предостатъчно кръвни връзки и традиции гарантираха мястото на приятеля му в клана — достатъчно лели и вуйчовци проявяваха слабост към него, а имаше и братовчеди, с които да ловува. Дори когато Върба отсъстваше от лагера, винаги се намираше кой да го подслони и нахрани.

В сравнение с Жарава Хан се чувстваше много повече сирак, защото си имаше само майка и сестра. Баща му бе загинал в Ардънската война. Тримата живееха заедно в една-единствена стая над конюшня в квартал Вехтошарника в Превалски брод. Колкото повече мислеше по въпроса, толкова по-голямо съжаление изпитваше към себе си — момче без магически сили и без баща. Без бъдеще. Майка му редовно му повтаряше, че от него няма да излезе нищо.

На около километър от лагера Хан осъзна, че ги следят. Нямаше определена причина за това: просто се обърна да погледне няколко попарени от зимния студ шушулки край пътеката и чу стъпки зад тях, които спряха внезапно. Катерица продължи да писука от един бор дълго след като го бяха подминали. Друг път Хан се завъртя рязко и му се стори, че видя движение назад по пътеката.

Обзе го страх. Явно магьосниците бяха тръгнали по петите им. Беше чувал за способността им да стават невидими или да се превръщат в птици и да атакуват от въздуха. За всеки случай Хан сведе глава и погледна към Жарава: изглеждаше вглъбен в мрачните си мисли.

Хан обаче не възнамеряваше да позволи на невидимия им враг да избере кога и къде да ги нападне. С Жарава свърнаха зад чупка в хълма. Той сграбчи ръката на приятеля си и го издърпа зад дебел дъбов дънер.

Жарава изтръгна ръката си от хватката му.

— Какво…?

— Шшш. — Хан, долепи показалец до устните си и с жестове даде знак на Жарава да не мърда.

После хукна в обратна посока и заобиколи пътеката отдалече, за да излезе в гръб на преследвачите. Да. Мярна пред себе си облечена в горски цветове слаба фигура да се прокрадва от сянка на сянка. Ускори крачка, благодарен, че мократа земя поема тропота на ботушите му. Почти достигна плячката си, когато тя свърна рязко надясно, навярно чула стъпките му. Хан не искаше да позволи на маготвореца да подхване някое заклинание, затова се стрелна напред, хвърли се отгоре му и не го пусна дори като се търкулнаха надолу по полегат склон и цопнаха в Старешката река.

— Ау! — Хан блъсна лакътя си в речен камък и изпусна маготвореца, който се гърчеше и гънеше; беше учудващо хлъзгав и мек на неочаквани места.

Главата на Хан потъна и той се нагълта с вода. Закашля се, почти паникьосан скочи на крака и отметна мократа коса от очите си. Опасяваше се да не го омагьосат, преди да успее да се защити.

Зад него някой така се заливаше от смях, че едвам проговори:

— С-С-Самотен ловец! Още е студено за п-плуване.

Завъртя се. Копаеща птица, братовчедка на Жарава, седеше в близката плитчина с полепнали по лицето ѝ тежки черни къдрици и мокра блуза, чиято фина материя бе станала почти прозрачна. Момичето му се усмихна безсрамно и плъзна поглед по тялото му.

Хан устоя на изкушението отново да се потопи в ледената вода. Лицето му пламна. Несъмнено бе почервеняло като домат. Цяла минута не можа да гъкне.

— Птица? — прошепна накрая унижен, сигурен, че дълго няма да се отърве от подигравки.

— Дали да не те прекръстим Птицелов — подразни го тя.

— Н-не — изпелтечи той с вдигнати ръце, сякаш да възпре нечие проклятие.

— Или Гмуркач? А защо не Червено лице? — продължи тя.

Само това му трябваше. Клановите имена непрестанно се меняха, докато човек не пораснеше и околните не го възприемат за зрял. Наричаха например бебето Среднощен ревльо, детето — Катерица, а възрастния — Хвърля камъни. Равнинците много се объркваха от тази традиция.

— Не — примоли ѝ се Хан. — Моля те, Птица…

— Ще те наричам както си искам — заяви Копаеща птица, стана и пое към брега. — Птицелов — реши тя. — Ще го знаем само аз и ти.

Хан остана безпомощен на мястото си, потопен до кръста в реката. Като се размисли, май тя се нуждаеше от ново име.

Той, Птица и Жарава бяха приятели откакто се помнеше. Всяка години, още от съвсем малък, майка му го изпращаше да летува в Морски борове. Тримата лагеруваха заедно, ловуваха заедно и водеха безкрайни битки срещу въображаеми врагове из Призрачните планини.

Най-напред учиха при стария майстор на лъковете в Ловния лагер и дружно роптаеха срещу изискването му сами да си направят лък, преди да се научат да стрелят. Хан придружаваше Птица, когато тя повали първата си сърна, а после горя от завист, докато и той не се похвали с първия си улов. След това тя му разкри тайната как да опушва месото, та да издържи цяла зима. По онова време бяха дванайсетгодишни.

С дни играеха на заек и вълк. Единият — заекът — не просто хукваше през гората, а се стараеше да отклони другите двама от дирите си: минаваше по скали, газеше с километри в някое речно корито, заобикаляше високопланинските лагери. Ако някой от вълците спипаше заека, двамата продължаваха заедно, докато и третият играч не ги откриеше.

Птица беше чудесен спътник. Намираше най-добрите места за лагеруване — закътани и лесни за отбраняване. Успяваше да стъкми огън дори сред буря и да открие дивеч на всякаква надморска височина. Много нощи бяха спали под едно одеяло, за да се топлят.

За пръв път тримата опитаха ябълково вино на пазара Падащи листа и той изми лицето на Птица, когато повърна от препиване.

Ала напоследък се чувстваше неловко в компанията ѝ, защото тя се беше променила. Отидеше ли в лагера, все я намираше в компанията на нейни връстнички. Хвърляха му дръзки погледи, скупчваха се и си шушукаха тайничко. При опит да я заговори момичета започваха да се кискат и да се ръчкат с лакти.

Някога улиците на Вехтошарника му принадлежаха и хоpaтa не смееха да му се пречкат. Беше се порадвал и на доста девойки — тъй или иначе господарят на улиците можеше да има всяка. Но поради една или друга причина тя все успяваше да го извади от равновесие. Навярно защото бе смущаващо добра във всичко.

Като по-малки се боричкаха в реката най-безгрижно. Сега всяка дума пращеше от скрито значение, а всяко действие си имаше непредвидими последствия.

— Птица! Самотен ловец! Какво стана? Паднахте в реката ли? — Жарава изскочи на върха на хълма.

Птица изстиска крачолите на панталона си.

— Самотен ловец ме бутна вътре — обясни с леко самодоволен тон тя.

— Помислих те за друг човек — изломоти Хан.

Птица се завъртя към него с притъмняло лице.

— За кого? — попита тя. — За кого ме помисли?

Хан сви рамене и се насочи към брега. Това беше поредната промяна. Някога довършваха изреченията си един на друг и съзнанията им почти се сливаха, а сега Птица беше станала непредвидима, избухлива.

— За кого ме помисли? — повтори въпроса си тя и тръгна подир него, решена да изтръгне отговор на всяка цена. — За някое друго момиче ли?

— Не за момиче. — Хан изхлузи ботушите си и изля водата от тях. Поне малко от калта се беше поизмила. — Натъкнахме се на трима маготворци на Овъглена лъка. Подплашиха сърните и се скарахме с тях. Като те чух да ни следиш, помислих, че е някой от тях.

Тя примига насреща му.

— Маготворци — провлачи. — Каква правят тук? Пък и каква прилика имам аз с маготворец?

— Никаква — отвърна Хан. — Просто се обърках. — Вдигна поглед към очите ѝ и преглътна тежко. Бузите на Птица пламнаха и тя обърна лице към Жарава.

— И за какво си говорихте с вещерняците, братовчеде? — поинтересува се тя.

— За нищо — отвърна лаконично Жарава и стрелна предупредителен поглед към Хан.

— И двамата щяхме да се върнем с по една сърна на рамо, ако не бяха те — почувства се длъжен да обясни Хан, но веднага съжали, когато Птица обърна поглед към него и вдигна въпросително вежди. Птица винаги бе твърдяла, че една сърна в бараката за опушване е по-ценна от цяло стадо в гората.

— Е, какво стана? — попита тя, леко приведена напред. — Гореше ли нещо? Надуших дим.

Хан и Жарава се спогледаха; всеки чакаше другият да отговори.

— Онези бяха подпалили Ханалеа — престраши се накрая Хан.

— А вие сте им се опълчили? — попита заинтригувано Птица. Гледаше ту към единия, ту към другия. — После какво?

— Нищо. Тръгнаха си — отвърна Жарава.

— Хубаво — тросна се Птица. — Не ми казвайте нищо. И бездруго не ме интересува. Но най-добре си признайте поне пред Върба. Маготворци изобщо не бива да стъпват в Призраците, камо ли да палят пожари.

Хан потрепери. Слънцето се беше скрило и целият трепереше от студ. Едно време би се съблякъл гол и би оставил дрехите си да съхнат. Погледна към Птица. Сега вече не смееше.

— Да се връщаме в Морски борове — предложи Жарава, сякаш прочел мислите на Хан. — Сигурно вече са напалили огъня.

Небето се беше заоблачило и между хребетите фучеше хладен вятър, но бързата десеткилометрова разходка стопли кръвта на Хан. Устните на Птица бяха посинели и на Хан му хрумна да преметне ръка през раменете ѝ, за да я стопли, но вероятно щеше да им е трудно да вървят така по тясната камениста пътека. Пък и можеше отново да му се озъби.

Кучетата ги посрещнаха още на километър от Морски борове. Разнородна глутница бяха — рошави дългокосмести овчарки, вълчи породи и петнисти равнински хрътки, купени от местния пазар. После надойдоха и децата — от едва проходили мъници със сериозни, обли личица до дългокраки десетгодишни хлапаци, всичките наскачали от кучешкия лай.

Повечето имаха прави тъмни коси, кестеняви очи и медна кожа, ала някои се открояваха със сини или зелени очи като на Жарава и къдрави коси като на Птица. През годините много от обитателите на Дола сливаха кръвта си и с тукашните, и със синеоките, светлокоси магьоснически нашественици от Северните острови.

Директно сливане на магьосническа и кланова кръв обаче нямаше почти никакво. От хиляда години насам на магьосниците им беше забранено да стъпват в Призрачните планини.

Отвсякъде ги заобстрелваха с въпроси и на общ, и на кланов език. „Къде сте ходили?“ „Как се намокрите?“ „Колко време ще останеш, Самотен ловец?“ „Ще спиш ли в нашата колиба тази нощ?“ Макар че Хан идваше често в Морски борове, доста от момичетата с година-две по-малки от него все още се предизвикваха една друга да идат до него и да докоснат косата му, така различна от тяхната.

Птица правеше всичко по силите си да ги прогонва. Едно особено агресивно момиче отскубна цял кичур от косата му и Хан я подгони с престорен гняв. Реакцията му накара нея и приятелките ѝ да се разбягат към гората, откъдето смехът им се запроцежда през дърветата като слънчева светлина.

— Какво носиш в торбата? Имаш ли сладкиши? — Дребно момиченце с дълга плитка понечи да сграбчи торбата му.

— Днес не — изръмжа Хан. — И недей да пипаш. Торбата ми е пълна с коприва. — Парливата мисъл за амулета вътре накара Хан да пъхне торбата под мишницата си, сякаш носеше отровна змия или крехък бокал.

Докато стигнат до лагера, вече ги следваше многочислена свита.

Лагерът Морски борове бдеше като страж над прохода, който минаваше през южната част на Призрачните планини и водеше към равнината отвъд нея. Беше голям по стандартите на клановите лагери — състоеше се от стотина колиби с различни размери, построени на достатъчно разстояние една от друга, за да има възможност за пристрояване с нарастването на семействата.

В центъра му се намираше Общата шатра — голяма сграда, използвана за търговски сергии, церемонии и пиршествата, с каквито се славеха клановете. В близост до нея се издигаше Матриархската шатра. Жарава и Птица живееха там с майката на Жарава, Върба, матриархката на Морски борове, и променливо обкръжение от приятели, роднини и деца, доведени от други лагери.

Морски борове се бе превърнал в проспериращ търговски център благодарение на стратегическото си разположение. Караха изделията на всички лагери из Призрачните планини на тукашния пазар, откъдето търговците ги купуваха и ги разпространяваха към Ардън на юг, към Тамрон и към Превалски брод в Дола.

В последно време отношенията между клановете и кралицата може и да бяха напрегнати, но това не притъпяваше глада на равнинците за планински стоки — сребърни и златни изделия, кожа, скъпоценни камъни, инкрустирани в бижута и украшения, ръчно плетени дрехи, ръкоделия, декорации и магически предмети. Клановите стоки никога не се износваха, даряваха собственика си с късмет и даже се говореше, че с помощта на кланова магия можеш да спечелиш сърцето дори на най-неподатливия човек.

Кланът Морски борове се беше прочул с церове, бои, лечебни ритуали и ръчно тъкани платове. Демонаи се славеше с неповторими магически амулети и воини. Ловният клан произвеждаше пушени меса, вълна, кожа и немагически оръжия. Други кланове пък снабдяваха с немагически бижута, картини и всевъзможни декоративни предмети.

Хан съжали, че не е пазарен ден. Тогава никой нямаше да им обърне внимание. А това щеше да е добре дошло за Хан, понеже му омръзна да обяснява как е намокрил дрехите си. С облекчение влезе в Матриархската шатра, за да се скрие от безпощадните езици.

В средата на шатрата лумтеше огън. Топлеше, без да пуши. Всичко ухаеше на зеленика, бор и канела, а от съседната готварска шатра се носеше неустоим аромат на яхния. На Хан му потекоха лигите. Домът на Върба винаги миришеше приказно.

Матриархската шатра сама по себе си наподобяваше малък пазар. Големи снопове билки висяха от тавана, а покрай стените бяха наредени какви ли не бурета, кошници и гърнета. В единия край бяха събрани боите и глинените съдове с мъниста и пера. В другия се намираха лековете — всевъзможни мехлеми, подсилващи отвари и ароматни еликсири, повечето извлечени от растенията на Хан.

Виждаха се и маса парчета обработена кожа, опънати на рамки. Върху някои със забележително старание бяха изобразени изящни сложни десени. Три момичета, вероятно на негова възраст, седяха скупчени около голяма кожа и рисуваха вглъбено, почти опрели лъскавите си глави.

Тежки завеси разделяха помещението на няколко стаи. От една се чуваха тихи гласове. Болните и семействата им обикновено се нанасяха в шатрата, та матриархката да ги лекува, без да ѝ се налага да излиза.

Върба седеше пред тъкачния стан в ъгъла. При всеки удар на бърдото в поредната прекарана нишка на вътъка то тупкаше глухо. Тя тъчеше широка черга с тъмен, зимен цвят. Сега тъкачите работеха за идния сезон, а не за настоящия. Чергите на Върба бяха здрави и красиви и хората вярваха, че не пускали враг да прекрачи прага им.

Още трепереща, Птица се шмугна в съседна стая, за да облече сухи дрехи.

Върба остави совалката, стана от пейката и тръгна към тях. Полите ѝ се влачеха по застлания с черги под. Изведнъж негодуванието и тревогата на Хан избледняха и денят стана по-хубав.

Всички смятаха матриархката на Морски борове за красива жена, но хубостта ѝ не беше само външна. По думите на едни, докато говорела, ръцете ѝ се движели като малки птички. Други се опиваха от гласа ѝ и често го сравняваха с песента на Притулените води. Тъмната ѝ коса, украсена с мъниста и сплетена на плитки, се спускаше почти до кръста ѝ. Трети разправяха, че като танцувала, животните излизали от гората да я гледат, а тя им говорела сладкопойно, сляла съзнанието си с тяхното. Допирът ѝ лекувал болни, утешавал скърбящи, повдигал духа на обезнадеждени и вдъхвал смелост на страхливци.

Хан нямаше думи да я опише. Изглеждаше единствена по рода си, истинска горска нимфа. Природата ѝ будеше най-доброто в човека.

Неизбежно му се налагаше сравнението с майка му, която май виждаше само най-лошото в него.

— Добре дошъл, Самотен ловец — приветства го Върба. — Ще се стоплиш ли на огъня? — Такова беше ритуалното приветствие към всеки гост. После обаче очите ѝ се впиха по-надълбоко в Хан и тя вдигна вежда. — Какво ти се е случило? Да не би да си паднал в Притулените води?

Хан поклати глава.

— В Старешката река?

Върба го огледа от глава до пети със сбърчено чело.

— Бил си и при калните ями, ако не греша.

— Ами, да. — Хан сведе поглед към краката си, засрамен от небрежното си отношение към прекрасните ботуши от Върба.

— Ще му дам равнинските ми панталони — предложи Жарава. После огледа дългите крака на Хан. — Макар че вероятно ще са му до глезените.

И Жарава, подобно на повечето членове на клановете, имаше поне един-два кожени клина и един чифт панталони, с които излизаше в града. Не възразяваше да ги заеме на Хан. И бездруго обличаше неудобните си равнински одежди само по принуда.

— Намира ми се нещо подходящо.

Върба отиде до множеството кошници, бурета и гърнета, подредени до стената. Коленичи до кошниците и се разрови из дрехите в нея. Стигна почти до дъното и извади вързоп, увит в дебело памучно платно. Разтвори го и погледна износените панталони там, после измери на око Хан и прецени:

— Ще ти станат — подаде му ги заедно с избеляла ленена риза, омекнала от пране. После протегна ръка: — Дай ми ботушите.

Хан се притесни, че иска да си ги вземе завинаги. Върба явно прочете паниката в изражението му, защото побърза да добави:

— Не се безпокой. Просто ще опитам да ги почистя.

Хан изхлузи калните си ботуши и ѝ ги подаде. Влезе в спалното помещение да се преоблече. Съблече мокрите си дрехи и намъкна сухите панталони, а толкова му се искаше първо да измие калта от кожата си. И сякаш самата Създателка чу неизреченото му желание: Птица дръпна завесата и влезе при него с леген топла вода и парцал.

— Ей! — възмути се той, доволен, че поне си е обул панталоните. — Можеше да почукаш. — Глупава забележка при положение, че нямаше врата.

Вместо мокрите си пътнически одежди сега носеше пола и бродирана риза, а влажната ѝ коса започваше да изсъхва и да придобива обичайния си вид на сложна плетеница. Хан още не бе облякъл ризата си и тя се взря в гърдите и раменете му, сякаш ги намираше за крайно интересни. Той погледна надолу да провери дали случайно не се е омазал с кал и под ризата. Оказа се, че поне там е чист.

Птица остави легена на пода между тях и се тропна до него на спалната пейка.

— Ето — заедно с парцала му подаде парче ароматен планински сапун.

Хан нави панталоните до коленете си, насапуниса парцала и изми калта от босите си крака. После се зае с ръцете си. Сребърните гривни около китките му го затрудниха, защото се въртяха, докато се мъчеше да ги почисти.

— Остави на мен.

Птица взе четка от глиганска четина, хвана гривната на лявата му китка и започна да я жули. Приведе се близо до нея и по лицето ѝ се изписа познатата свъсена гримаса на съсредоточеност. Кожата ѝ ухаеше на свеж въздух, ванилия и цветя.

— Трябва да ги сваляш, когато влизаш в калта — измърмори тя.

— Много полезен съвет — забели очи той. — Ти опитай да ги свалиш. — Дръпна едната, за да ѝ демонстрира. Представляваше сребърна лента, широка десетина сантиметра и твърде тясна, за да я изхлузи през ръката си. Носеше тези гривни, откакто се помнеше.

— Нали знаеш, че са магически. В противен случай досега щяха да са ти омалели. — Птица изрони малко засъхнала кал с нокътя си. — Майка ти ги е купила от странстващ търговец, нали?

Той кимна. Явно е било през някой цветущ момент от миналото, когато е можела да си позволи да купува сребърни гривни за бебето си. Когато не са живеели ден за ден, както обичаше да се изразява тя.

— Сигурно все нещо си спомня — продължаваше Птица. Никога не се усещаше кога да спре. — Не е изключено да намерите търговеца, от който ги е купила.

Хан сви рамене. Беше зачеквала темата и преди, а той обикновено участваше само със свиване на рамене. Птица не познаваше майка му. Тя не беше гостувала на планинските кланове, не беше слушала песните и приказките им край огъня. Не обичаше да говори за миналото и Хан отдавна се бе научил да не задава твърде много въпроси, за да не го нашляпа с любимата си шибалка или да го изпрати в леглото гладен.

А в клановете истории се разказваха непрекъснато. Истории за събития, случили се преди хиляди години. Хан не се уморяваше да ги слуша отново и отново. Да слушаш позната история от миналото на клана, беше равносилно да се пъхнеш през студена нощ в собственото си легло с пълен тумбак и с увереността, че ще се събудиш на същото сигурно място.

Птица пусна едната му ръка и взе другата. Пръстите ѝ бяха топли и хлъзгави от сапуна.

— Тези символи все имат някакво значение — отбеляза тя и потупа гривната с показалеца си. — Ако се научиш как да ги използваш, сигурно би могъл… знам ли… да хвърляш огнени кълба с дланите си.

Хан пък си мислеше, че по тази логика би могъл да хвърля огнени кълба и със задните си части:

— Струват ми се дело на клана, но Върба не знае значението на символите — обясни Хан. — А щом тя не знае, значи никой не знае.

Птица най-сетне се отказа от темата. Изплакна ръцетe и китките му и ги подсуши с края на полата си. После извади малко бурканче от джоба си, махна капачката му и намаза с нещо среброто.

Хан опита да изтръгне ръката си, но тя я държеше здраво.

— Какво е това? — попита подозрително той.

— Гланц — отговори тя и започна да търка среброто със суха кърпа. Търка, докато не засия. Същото направи и с другата му гривна. Хан не се съпротивляваше, макар в последно време да не желаеше да привлича внимание към гривните си.

— Ще дойдеш ли на събора по случай смяната на името ми? — попита ненадейно Птица, без да откъсва очи от работата си.

Въпросът ѝ го изненада.

— Ами, да, как иначе? Стига да съм поканен. — Дори не му беше минало през ума, че няма да е. Семейството на Птица се ползваше с авторитет сред клановете, защото тя беше племенница на матриархката на Морски борове. Тържеството по случай пълнолетието ѝ щеше да бъде грандиозно и Хан го очакваше с нетърпение.

Тя кимна отривисто.

— Хубаво.

— Но дотогава остава цял месец, нали? — За Хан месецът представляваше цяла вечност. Всичко можеше да се случи за един месец. Нямаше навика да си прави планове за повече от ден-два напред.

Тя кимна отново.

— Ще е на шестнайсетия ми преимен ден.

Накрая Птица пусна ръцете му и сложи своите в скута си. Извади босите си стъпала изпод полите си и ги заоглежда. На малкото пръстче на десния ѝ крак имаше сребърно пръстенче.

— Избра ли си призвание? — попита Хан.

До навършване на шестнайсетгодишна възраст момчетата и момичетата от клановете имаха задължението да усвоят всички видове умения и занаяти — от ловуване, следотърсачество, пасене на стада и боравене с оръжия до тъкане, ковачество, лечителство и пеене.

Навършеха ли шестнайсет години, оповестяваха призванието си и започваха да чиракуват. Всеки трябваше да си има занаят, независимо че в клана понятието носеше доста по-гъвкаво значение, отколкото в градовете.

Тук дори разказвачеството се считаше за занаят.

Хан осъзна, че Птица още не му е дала отговор и повтори въпроса.

— Избра ли си занаят?

Птица вдигна очи към него.

— Ще бъда воин — обяви тя и впери нетрепващ поглед в него, сякаш го предизвикваше да възрази.

— Воин! — примигна насреща ѝ и смотолеви: — Какво мисли Върба по въпроса?

— Още не знае — отвърна Птица и заби пръстите на краката си в килима. — Не ѝ казвай.

„Върба едва ли ще одобри“, помисли си Хан. Понеже си няма своя дъщеря, вероятно се надяваше Птица да наследи ролята ѝ на матриархка и лечителка на клана, макар и да не беше от най-грижовните.

— Колко воини са му нужни на Морски борове? — попита Хан.

— Искам да се преместя в Демонаи — обяви Птица с превити рамене.

— Сериозно?

Птица се целеше нависоко. Воините на Демонаи бяха легендарни бойци и ловци. Говореше се, че със седмици можели да оцелеят в гората само на вятър, дъжд и слънчева светлина; че един демонайски воин се равнявал на сто войника.

Хан обаче ги смяташе за високомерни, саможиви същества, които никога не се усмихват и си придават вид на хора, посветени в тайни, каквито простосмъртните не са достойни да узнаят.

— И с кого ще се сражаваш? — поинтересува се Хан. — Така де, тук, в планината, от години не сме воювали.

Птица се подразни от вялата му реакция.

— На юг се лее предостатъчно кръв — възрази тя. — Купища бежанци се струпват в планината. Съвсем не е изключено Войната да се пренесе и тук. — Звучеше сякаш едва ли не се надява да стане така.

В хаоса след Опустошението Ардън, Тамрон и Мечо гърло се отцепиха от Превала. Сега Равнините на юг тънеха в неспирна гражданска война. Бащата на Хан постъпи в армията като наемен войник и замина на юг, където намери смъртта си. Но в северните райони от цяло хилядолетие цареше мир.

— Върба се тревожи — продължи Птица. — Някои магьосници роптаели, защото предците им се отказали твърде лесно от властта и идвало време да си я върнат. Смятали, че кралете магьосници можели да ни защитят от набезите на Юга. — Поклати глава погнусена. — Колко кратка е хорската памет.

— Минали са хиляда години — припомни ѝ Хан и в замяна получи неодобрителна физиономия. — А и кралица Мариана няма да допусне подобно нещо — добави той. — Hито пък висшият магьосник.

— Говори се, че кралицата не си тежала твърде на мястото — обясни Птица. — За разлика от предшественичките ѝ. Според някои магьосниците набирали твърде голяма мощ.

Хан се зачуди кои ли са тези „някои“ с многобройните им теории.

— Добре де, но не те ли е страх от риска да загинеш на бойното поле? — Замисли се за баща си — колко различен щеше да е животът му, ако беше жив.

Птица изсумтя презрително.

— Значи първо ми обясняваш, че нямало да има война, а после ме предупреждаваш за риска да ме убият.

В интерес на истината, Хан не се съмняваше, че Птица би станала ненадминат воин. Дори с несравнимо по-малката си физическа сила от него, беше по-добра с лъка; по-добра в горското ориентиране; по-добра в следотърсачеството. С един поглед откриваше скритите сърни дори в силно пресечен терен. Надминаваше го и в предвиждането на вражеските ходове. Цял живот го надхитряше в игрите.

А от всичко най-много обичаше да дебне из засада.

Той вдигна поглед — тя го гледаше, жадна за отговор.

— Oт теб ще стане велик воин, Копаеща птица — заяви Хан с широка усмивка. — Чудесно. Правилно решение си взела. — Взе ръката ѝ и я стисна.

Птица засия от радост, едвам сдържаше сълзите си, а Хан се изуми, че одобрението му значи толкова много за нея. Още пo-изумен остана, когато се приведе към него и го целуна по устните.

После стана, взе легена и се пъхна между завесите.

— Птица! — провикна се Хан след нея. Щом беше в настроение за целувки, той с удоволствие щеше да ѝ угоди. Но докато думата се отлепи от устните му, нея вече я нямаше.

Хан се върна в общата шатра. Птица я нямаше там, но Върба и Жарава седяха коляно до коляно на пода и разговаряха. Ако не се караха, то поне бяха на път да го сторят. Хан заотстъпва смутено назад, защото не искаше да ги прекъсва. Чуваше обаче разговора им и от другото помещение. А и ги виждаше, ако леко открехнеше завесата.

— И какво? Да си стоя кротко, докато онези опожаряват планината ли? — Гласът на Жарава трепереше от гняв. — Не съм страхливец.

Хан се смая. Никой не смееше да говори така на Върба.

— Просто не бива да забравяш, че си само на шестнайсет — отвърна кротко Върба. — Използвай разсъдъка си. Не е имало смисъл да им се опълчваш. Какво постигна? Смелостта ти потуши ли огъня?

Безмълвен, Жарава продължи да я гледа яростно.

Тя протегна ръка и го погали по бузата.

— Последвай моя пример, Жарава, не си го слагай присърце — посъветва го ласкаво тя. — Това не е в природата ти. Злобата срещу магьосниците ще ти навлече само беди.

— Бяха почти наши връстници — продължи да упорства Жарава. — Нали уж казваше, че магьосниците трябвало да навършат шестнайсет, за да ги допуснат в Одънов брод? И не им било позволено да използват магия, докато не преминели обучението?

— Какво им е позволено и какво правят са две съвършено различни неща — уточни Върба. Стана, отиде при тъкачния стан и се залови с чергата. — Кои бяха? Познаваш ли ги?

— Единият се казваше Мика. Мика Баяр.

Върба седеше с гръб към Жарава и с лице към Хан, затова той видя как кръвта се изцеди от лицето ѝ, като чу името.

— Сигурен ли си? — попита тя, без да се обръща.

— Ами, да, напълно. — Жарава звучеше объркано, изглежда доловил нещо в гласа ѝ. — Защо питаш?

— Той е от рода Соколово гнездо, могъщо магьосническо семейство — обясни Върба. — Не бива да му се изпречваш на пътя. Попита ли за името ти?

Жарава вирна гордо брадичка.

— Представих им се: Жарава от лагера Морски борове. — Той се поколеба. — Но той ме нарече Хейдън.

Върба затвори очи и поклати леко глава. Следващите ѝ думи изненадаха Хан.

— А Самотен ловец? Той обади ли се? Знаят ли и неговото име?

Жарава килна умислено глава.

— Май не — отвърна. — Не си спомням дали се представи. — Позасмя се. — Пък и едва ли си спомнят нещо друго за него, освен стрелата му, насочена към черните им магьоснически сърца.

Върба се завъртя към Жарава и Хан вече не виждаше лицето ѝ.

— Заплашил ги е с лъка си? — гласът ѝ пресекна на думата „лък“.

Жарава сви рамене.

— Онзи Мика имаше някакъв амулет. Тръгна да ми прави заклинания. Самотен ловец го спря.

Хан притаи дъх в очакване Жарава да разкаже на Върба как им е взел амулета, но той си замълча.

Върба въздъхна с угрижено изражение.

— Ще говоря с кралицата. Време е някой да сложи край на това. Магьосниците са длъжни да спазват възбраната в Наеминг. Ако тя не ги принуди, демонайските воини ще го сторят вместо нея.

Беше изумително да слушаш как Върба говори за задълженията на кралицата. Сякаш общуваше с нея всеки ден. Вярно, беше главатарката на клана, но все пак. Хан опита да си представи какво ли би било чувството да се срещнеш лично с кралицата.

„Ваше Височайше Величество. Аз съм Хан Билебер. Събирач на лековити билки. Бивш предводител на Вехтошарите.“

Върба и Жарава бяха сменили темата. Върба се приведе напред и сложи ръка върху дланта на сина си.

— Как се чувстваш?

Жарава изтръгна ръката си и се отдръпна назад.

— Добре съм — отвърна сковано.

Тя впери настоятелен поглед в него.

— Пиеш ли отварата от летяща офика? — поинтересува се тя. — Имам още, ако…

— Пия я — прекъсна я Жарава. — Имам си предостатъчно.

— Действа ли? — майка му отново протегна ръка към него. Като лечителка Върба използваше допира и за да прецени състоянието на човека срещу себе си, и за самото лечение.

Жарава стана и се изплъзна от хватката ѝ.

— Добре съм — повтори той с равен, категоричен тон. — Отивам да намеря Самотен ловец — обяви и се обърна към завесите, зад които се криеше Хан.

— Покани го да вечеря с нас — провикна се Върба след сина си.

Хан прецени, че е най-разумно да избяга и се шмугна обратно в общото помещение, затова не чу повече. Ала до края на деня, по време на цялата вечеря и докато седяха край огъня, дочутият разговор тегнеше в съзнанието му.

Оглеждаше скришом Жарава. Дали не се бе разболял? Досега Хан не беше забелязал нищо нередно, а и в момента не откриваше промяна у приятеля си: само детo му се струваше по-оклюмал и по-сериозен от обичайното. Но това навярно се дължеше на следобедното им приключение и спора с майка му.

Хан знаеше какво е офика: наричаха я още самодивско дърво. И той събираше клонките и плодовете ѝ. В клана ги използваха за направата на лековити отвари. От дървесината изработваха амулети и талисмани, прогонващи злото. На клановите пазари особено ценяха летящата офика. Никнеше паразитно в короните на по-големи дървета и Хан дори не се опитваше да пробутва обикновена офика за летяща. Поне на клана.

Върба попита Жарава „Действа ли?“. Ами ако някой му е направил черна магия? Или се опасяваха, че има опасен враг? Затова ли Жарава изпитваше такава злоба към магьосниците?

Хан изгаряше от желание да попита, но така щяха да разберат, че ги е подслушвал. И си замълча.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ТЕАТЪРЪТ НА УХАЖОРИТЕ

Едва в късния следобед Раиса най-сетне изкачи витото мраморно стълбище към кралската кула. Всичко я болеше; беше мръсна и смърдеше на пушилка. Мелани вече се къпеше. На минаване край стаята ѝ Раиса я чу да си тананика и да се плиска във ваната — Мелани с нейното неизменно цветущо настроение.

След завръщането си от лагера Демонаи Раиса се премести в нови покои — по-просторни и красиви, достойни за принцеса-наследница на трона, която скоро щеше да навърши шестнайсет и да навлезе във възраст за женитба. Първоначално я настаниха в самостоятелно помещение, разположено близо до стаите на кралицата. Потънало в кадифе и жакард, то бе обзаведено с мебели от масивно черешово дърво, легло с балдахин и голям гардероб. Дори когато беше сама, Раиса го смяташе за претъпкано.

Затова помоли майка си да отвори покоите в дъното на коридора, барикадирани и неизползвани, откакто се помнеше. В замъка Превалски брод имаше много заключени стаи, защото жителите му бяха по-малко от преди, но точно тази, с прекрасно разположение, се намираше съвсем близо до кралицата.

Някои от дългогодишните слуги разправяха, че причината да изоставят жилището били огромните му прозорци: заради тях през зимата било студено, а през лятото — горещо. Други твърдяха, че било прокълнато и именно оттук преди хиляда години Кралят демон отвлякъл Ханалеа, в резултат на което настъпило Опустошението. Според този разказ Ханалеа лично заповядала да затворят жилището и се заклела кракът ѝ да не стъпи повече там.

Легендите разказваха, че в бурни нощи духът на Ханалеа се явявал на прозореца с протегнати напред ръце и разпуснати коси и стенел за Алгер Ватерлоу.

„Ама че глупост — мислеше си Раиса. — Кой би чакал демон на прозореца си, камо ли да стене името му нощем?“

Най-сетне майка ѝ склони и дърводелците разбиха барикадата. Откриха покои, застинали във времето, сякаш предишната им обитателка е възнамерявала да се върне. Покривала бранеха мебелите от ярката слънчева светлина, която нахлуваше през запрашените прозорци. След хилядолетния си сън тапицериите бяха запазили учудващо живи цветовете си.

Вещите на последната обитателка си стояха както ги беше оставила. От лавица в ъгъла надничаше облечена в старовремска рокля кукла. Главата ѝ беше порцеланова, с безучастни сини очи и дълги светложълти къдрици. Изпоядени от мишките гребени и четки за коса покриваха тоалетната масичка, а пред сребърното огледало бяха наредени кристални флакончета за парфюм с отдавна изпарило се съдържание.

В дрешника висяха рокли от отминала епоха, ушити за високо, стройно момиче с много тънка талия. Някои от платовете се разпаднаха под въодушевените пръсти на Раиса.

Релефни изображения на вълци красяха каменната фасада на камината. Рафтове с книги покриваха стените на предните стаи. Още книги бяха струпани върху нощното шкафче. Повечето от четивата в спалнята имаха романтично съдържание: истории за рицари, воини и кралици, написани на архаичен долски език. В предните стаи бяха подредени биографии и политически трактати, включително „История на високопланинските кланове“ и първото издание на „Закони и владетели на съвременната епоха“ от Адра ана’Дориа. Точно по онова време и Раиса се мъчеше с нея под зоркото око на учителите.

Независимо от легендата за Ханалеа, покоите безспорно бяха обитавани от младо момиче, навярно принцеса. Навярно беше починала, размишляваше Раиса, и родителите ѝ бяха запазили стаята непокътната, като своеобразен храм. Мисълта ѝ донесе приятна тръпка.

Жилището се намираше в една от кулите, затова беше по-малко от първоначално предвиденото за нея. Но благодарение на гледката от три страни към града и планината Раиса го намираше за по-просторно.

Избута леглото между прозорците и когато валеше сняг, се чувстваше като вълшебната принцеса от снежното кълбо, което баща ѝ донесе за нея от Тамрон преди няколко години. В ясни нощи допираше лице до стъклото и си представяше, че кръжи сред звездите на борда на крилат кораб.

И най-хубавото — в един от килерите намери скрита плъзгаща се врата към таен проход, лъкатушещ между стените с километри. Накрая стигаше до стълбище към солариума на покрива — остъклена градина, най-любимото място на Раиса в целия замък, макар и занемарена до неузнаваемост.

Влезе в покоите си и завари Магрет Грей, дойката си, да я чака вътре. Магрет имаше гигантски размери и на височина, и на ширина, а в скута ѝ биха се побрали няколко деца.

Вече не ѝ беше дойка, естествено, но още упражняваше неписана власт, резултат от дългите години, когато бе сменяла кралски пелени, чистила кралски уши и дори шляпала кралски задни части. Ваната върху малката пещ вече изпускаше пара, а на леглото чисти долни дрехи чакаха Раиса.

— Ваше Височество! — възкликна втрещено Магрет. — Изглеждате ужасно. Принцеса Мелани ме уверяваше, че сте в по-лошо състояние от нея, но не ѝ повярвах. Дължа извинение на младата дама.

„Разбира се — помисли си Раиса. — Ако някога настъпи ден Мелани да пакости повече от мен, сама ще си прережа гърлото.“

Погледът на Раиса попадна върху сребърния поднос до вратата, където Магрет обикновено оставяше послания, писма и картички. С наближаването на шестнайсетия ѝ рожден ден ухажорите бяха започнали да кръжат наоколо като мухи край мърша. Всеки божи ден получаваше поне по пет-шест скъпи подаръка — бижута или цветя, огледала и тоалетни принадлежности, вази и произведения на изкуството, наред с десетки покани и писма върху луксозни релефни листове, повечето изпълнени с обяснения в безсмъртна любов и отдаденост или предложения, някои любезни, други — направо неприлични.

Част от подаръците бяха твърде скъпи, за да ги приеме. Пиратски принц от отсрещния бряг на Индио ѝ изпрати изящен макет на кораба, който щял да ѝ построи, за да отплава с него. Вместо Раиса отговори деловодецът на кралицата и вежливо отклони поканата.

Все пак Раиса си запази макета. Обичаше да го пуска в градинското езерце в градината.

Всъщност Раиса не възнамеряваше в скоро време да се омъжва за когото и да било. Майка ѝ беше млада — щеше да управлява кралството още дълги години, затова не виждаше смисъл да се заробва с брак.

Ако зависеше от нея, венчавката ѝ щеше да е завършек на десетилетно ухажорство.

Което я накара да се замисли за Мика. Днес той щеше да присъства на вечерята. Сърцето ѝ запрепуска.

В средата на подноса за ухажорски послания лежеше доста обикновен на вид плик.

— От кого е този? — попита тя и взе писмото.

Магрет сви рамене.

— Не знам, Ваше Височество. Намерих го пред вратата ви, като се върнах от обяд. А сега седнете, за да изуя тия ботуши. — Последните две думи произнесе с отчетливо неодобрителен тон.

Раиса седна в стола до вратата и заоглежда хартиения плик. В това време Магрет не само събу ботушите ѝ, но и цапаше снежнобялата си престилка с кал и пепел.

Името на Раиса беше изписано със спретнат, отвесен почерк — дразнещо познат — върху лицевата страна на плика. Тя го разкъса и извади от него сгънатия лист.

„Раиса, прибрах се. Ела да ме видиш, ако получиш това преди вечеря. Ще бъда на обичайното място. Амон.“

— Амон се е прибрал! — изпищя Раиса и скочи на крака с един неизут ботуш. Сграбчи Магрет за лактите и я завъртя радостно из стаята, без да зачита негодуванието на сърдитата дойка. Чувстваше се като влекач, теглещ голям кораб в пристанището на Варовикови чукари.

— В името на пресвета Ханалеа спрете, Ваше Височество — призова я Магрет в опит да спаси достойнството си. Накрая успя да изтръгне ръцете си и понечи да съблече палтото на Раиса.

— Не! — изплъзна ѝ се тя. — Почакай, Магрет, отивам да намеря Амон. Трябва да разбера какво…

Магрет се закова пред вратата.

— Трябва да влезете във ваната и да се изтъркате добре. Ако Амон ви види в такъв вид, ще се уплаши до смърт.

— Магрет! — възкликна Раиса. — Стига де. Говорим за Амон. Него не го е грижа за…

— Амон е чакал толкова време, ще почака още малко. След два часа ви предстои да се явите на вечеря, а миришете сякаш току — що излизате от барака за опушване на месо.

Макар и с недоволство Раиса позволи на дойката да съблече останалите ѝ дрехи и влезе във ваната. Чувството беше прекрасно, нямаше спор. Горещата вода щипеше множеството ѝ рани и драскотини, но облекчаваше и отпускаше болезнените ѝ мускули.

Магрет хвана с два пръста обгорилата туника и клин и сбърчи нос.

— Тези отиват право на пазара във Вехтошарника — обяви тя.

— Моля те, Магрет — ужаси се Раиса. — Недей да ги изхвърляш. Това са единствените ми удобни дрехи.

Магрет измърмори нещо под нос и ги хвърли в кошницата за пране.

На дойката ѝ бяха нужни цели два часа да приведе Раиса в „представителен“ вид. Извади нова рокля. Беше я ушила, прекроявайки една от старите на Мариана. Оказа се приятна изненада — не толкова натруфена, колкото роклите, които кралицата ѝ избираше. Просто парче смарагдова коприна. Падаше на елегантни дипли по тялото ѝ, а деколтето — достатъчно дълбоко — можеше да се опише дори като леко предизвикателно.

Магрет оформи все още влажната коса на Раиса в кок и го украси със златна диадема. За финал ѝ сложи огърлицата с диви рози, подарък от баща ѝ, Авърил. Така ѝ викаше той — Дива роза. Заради красотата ѝ, казваше. И заради многото ѝ бодли.

Най-сетне Раиса се появи в трапезарията. Помещението вече гъмжеше от гости. Струнен квартет свиреше в единия ъгъл, слуги с подноси обикаляха наоколо, а обичайните храненици на кралския двор се рояха около странична маса, отрупана със сирена, плодове и вино.

Тя се огледа набързо за Амон, макар че не очакваше да го види тук. Едва ли го бяха поканили сред аристократите.

В отсрещния край на трапезарията видя баба си, Елена Демонаи, матриархка на лагера Демонаи. Стоеше с малка група членове на клана, облечени в широки, украсени със сложни бродерии роби, предназначени за специални случаи.

Раиса доближи баба си, хвана ръцете ѝ и сведе глава до тях, както изискваше обичаят в клановете.

— Привет, Сенестре Демонаи — поздрави я на кланов език.

— Тук е най-добре да говорим на долски, внучке — отвърна Елена. — Инак равнинците ще помислят, че си разменяме тайни.

— Чула ли си нещо за баща ми? — продължи на кланов език Раиса. Напоследък не ѝ оставаха много други забавления, освен да дразни равнинците.

— Скоро ще се прибере — увери я Елена. — За пира по случай именния ти ден, ако не и преди това.

Баща ѝ беше заминал на юг с поредната търговска експедиция до другия край на Ардън, чак до Уе’енхавен и отвъд него: рисковано начинание във военно време, но пък именно във военно време стоките държаха най-високи цени.

— Тревожа се за него — призна Раиса. — Говори се, че на юг войната била жестока.

Елена стисна ръката ѝ.

— Преди да стане търговец, баща ти беше воин — успокои я тя. — Знае как да се грижи за себе си.

„Отведи ме с теб в Демонаи — искаше да ѝ каже Раиса. — Омръзна ми да стоя тук и да ме излагат на показ като скъпоценен камък в грозна обковка.“ Вместо това само благодари на баба си и се отдалечи.

Дузина придворни хлапаци се бяха настанили пред камината. Откакто се върна в замъка, на Раиса ѝ правеше впечатление, че все повече и повече благородници изпращат отрочетата си в кралския двор, за да ги пъхнат под носа на принцесата-наследница с надеждата да им осигурят ако не брак, то поне връзки, от които да се възползва семейството в бъдеще.

Едрококалестият, бъбрив Уил Матис се бе разплул върху стол до камината. Макар и наследник на Скална крепост, владение по течението на Жупелната река по пътя към Варовикови чукари, осемнайсетгодишният магьосник беше сговорчив, непретенциозен и дори малко мързелив, което го правеше доста по-очарователен от сродниците му. Предпочиташе да се занимава с лов, хазартни игри и раздумки с момичета, вместо с политика.

Братовчедите на Раиса, Джон и Мелиса Хакам, също присъстваха, както и сестра ѝ Мелани, чийто статут на кралска особа ѝ подсигуряваше място сред по-големите. Привлекателните русокоси, празноглави братя от рода Клемат, Кип и Кийт, се тъпчеха със сирене и се смееха гръмко без всякаква причина. Родителите им явно хранеха надежда един от двамата да хване окото на Раиса. Момчетата я ухажваха с голямо желание, но крайно недодялано, като чифт златни ретривъри с увиснали езици.

— Да ви донеса ли чаша вино, Ваше Височество? — предложи Кийт.

— И аз ще ви донеса една — обади се Кип и отправи свиреп поглед към брат си. Двамата хукнаха нанякъде.

Сякаш имаше шанс да се омъжи за човек на име Кип.

Мика се бе облегнал на камината, наобиколен от сестра си близначка Фиона и обичайната си котерия обожателки. Мелиса и Мелани го слушаха омагьосани. Раиса трябваше да му го признае — изглеждаше добре в спретнат вид. Носеше черен копринен жакет и сиви панталони, които подчертаваха шала му със соколи. Ръцете му бяха превързани, а лицето му все още бледнееше на фона на синкавочерната му коса. Той остави празната си винена чаша на близката маса и взе пълна от подноса на минаващ слуга, Фиона се приведе към него и прошепна нещо в ухото му. Каквото и да беше, очевидно не му допадна. Той поклати глава намусено и се извърна леко от нея.

И двамата магьосници, Фиона и Мика, бяха като противоположни изображения един на друг, всеки поразителен по свой начин. Имаха еднакъв ръст и сходни стройни фигури, ъгловати черти на лицата и демонстрираха язвителна духовитост. Косата на Фиона беше съвършено бяла, миглите и веждите ѝ — също, а бледосините ѝ очи напомняха сянка върху сняг.

С брат ѝ се караха постоянно, но закачеше ли някой единия, винаги си имаше работа и с двамата.

— Не се ли уплаши като видя пожара? — попита го Миси с изцъклени от ужас очи. — Аз щях да подвия опашка и да хукна в обратна посока.

Раиса едвам се сдържа да не направи физиономия или да се подиграе с плоското поведение на Миси.

Една дама обаче никога не си позволява да отправя неласкави коментари.

— Аз се уплаших много — вметна Мелани и се изчерви. — Но Мика се появи отнякъде и ни каза, че пожарът ни настигал и трябва да бягаме. Той вече беше пострадал в опитите си да изгаси огъня, ала никак не изглеждаше уплашен.

Мика беше нетипично мълчалив относно подвизите си.

— Е, хубавото е, че всичко свърши благополучно. Някой иска ли още вино?

— Но нали Мелани каза, че си закъснял за лова? — обади се Миси и отметна рамене назад, за да изпъчи още повече пищните си гърди. — Как си се озовал между кралицата и пожара?

Добър въпрос, помисли си Раиса, удивена, че именно Миси го задава. Направи няколко крачки към тях, придържайки се към стената.

Явно и Мика смяташе въпроса за добър. Отпи голяма глътка вино и се замисли.

— Ами, ъ, видяхме огъня отдолу и минахме по прекия път с надеждата да ги настигнем навреме, и… — Мика вдигна поглед, видя Раиса и реши да се възползва от появата и. — Ето я и принцеса Раиса — отбеляза с елегантен поклон.

Раиса протегна ръка. Мика я хвана и я доближи до устните си, после вдигна глава, впери поглед в очите ѝ и пусна малък заряд през пръстите си. Раиса изтръпна и оттегли ръката си. Понякога младите магьосници изпускаха малки дози магия, но усмивката му демонстрираше, че този път се перчи.

Раиса го настъпи и му отвърна с усмивка — знак, че не е било по невнимание.

Фиона я погледна жлъчно, съумявайки да изглежда още по-висока, докато изпълняваше хладния си реверанс.

„Е, добре де — помисли си Раиса с гузна съвест. — Сигурно брат ти се е поувлякъл с виното. Но все пак наистина спаси живота ми, заслужава да се поотпусне, а и вероятно го мъчи болка.“

— Мика скромничи — изтъкна Раиса като вид прикрито извинение. — Пожарът ни връхлетя по-страшен от потоп. Приклещи ни в тесен каньон, от двете ни страни лумтяха огньове и започнах да вярвам, че до един ще изгорим. Така и щеше да стане, ако не бяха Мика, баща му и братята Мандър. Те потушиха огъня напълно. Беше удивително. Спасиха живота на всички ни.

— О, Мика — възкликна Миси. Протегна ръце към неговите, ала при вида на превръзките ги отдръпна и ги уви около врата му, впивайки очи в неговите. — Ти си герой!

Мика придоби симпатично смутено изражение, откъсна се при първа възможност и стрелна поглед към Раиса.

„Не се безпокой — помисли си тя. — Не ревнувам. Само се дразня от Миси.“

— Как е започнал пожарът според теб? — попита Миси и отметна назад изпипаните си къдрици. — Вали от седмици.

— Баща ми смята, че не е изключено клановете да са имали пръст — обясни Мика. — Вечно търсят начини да гонят хората от планината.

— Магьосниците — поправи го Раиса. — Търсят начини да гонят магьосниците от Призрачните планини. Но клановете за нищо на света не биха подпалили Ханалеа.

Мика кимна.

— Простете, Ваше Височество. Вие познавате традициите им, а аз — не. — Усмихна се насила. — В такъв случай пожарът си остава мистерия.

— Е, аз пък им нямам доверие — намеси се Миси и се заозърта да открие пратениците на Демонаи, преди да продължи. — Навъртат се тук като крадци и вечно си шушукат нещо на чужд език, та да не ги разбираме. А и всички знаят, че отвличат бебета и ги подменят с демони.

— Не повтаряй хорските нелепици, Мелиса — сопна ѝ се Раиса. — Някои изпращат децата си в клановете за тяхно добро, за да опознаят старите ценности. А и те са обитавали тези земи преди нас. Ако в Превала се говори чужд език, това е долският.

— Разбира се, Ваше Височество — побърза да се съгласи Миси. — Не исках да ви засегна. Но долският е много по-цивилизован език. Него използваме в кралския двор — добави тя, сякаш този факт е достатъчен аргумент.

Квартетът приключи с разсвирването и първите звуци на истинска музика се понесоха над тях.

— Ще позволите ли да ви поканя на танц, Ваше Височество? — попита внезапно Мика. Зад него братята Клемат едва не се плеснаха по челата, задето не се бяха сетили първи.

Раиса кимна утвърдително, а от стола си Уил се провикна с целия си финес:

— Аз съм следващият, Ваше Височество.

Мика ѝ предложи лакътя си и я поведе към малката танцувална площадка. Тя долепи едната си длан на кръста му, а с другата пое внимателно превързаната му ръка.

Двамата се понесоха по площадката в ритъма на музиката. Израснал в кралския двор, Мика беше отличен танцьор, независимо от няколкото чаши вино и настъпения му крак. Правеше всичко неумолимо добре.

— Как са ръцете ти? — поинтересува се Раиса. — Болят ли много?

— Добре са — отвърна видимо напрегнат и изненадващо лаконичен той.

— Какво се случи тази сутрин? — настоя Раиса. — Защо закъсня толкова?

— Щурм започна да куца. Наложи се да му сменим една подкова и ни отне повече време от очакваното.

— В двореца имаш поне дузина коне. Защо не изведе друг?

— Щурм е най-добрият ми ловен кон. Пък и както казах, отне ни повече време от очакваното — обясни той.

— Днес баща ти се държа много строго с теб — отбеляза Раиса.

Мика направи гримаса.

— Баща ми се държи строго с мен всеки ден. — А после, за да смени темата, попита: — Роклята ти е нова, нали? — Раиса кимна и той добави: — Харесва ми. Различна е от другите ти.

Момичето сведе поглед към роклята си. На Мика никога нищо не му убягваше и в това се криеше част от чара му.

— Защото не е покрита с къдри и волани ли?

— Хммм — Мика се престори на замислен. — Сигурно. Пък и цветът ѝ подчертава очите ти. Тази вечер са същински езерца сред горска поляна, отразяващи зелените корони на дърветата.

— Черното пък подчертава твоите очи, Баяр — отбеляза мило Раиса. — Блестят като умиращи звезди, паднали от небесата. Не, не, по-скоро са два гаснещи въглена, изхвърлени от земните недра.

За момент Мика впери поглед в нея, отметна глава назад и прихна в смях.

— Невъзможно е да ви трогне човек, Ваше Височество. Чувствам се безпомощен.

— Просто не си прави труда. И аз съм отраснала в кралския двор, ако не знаеш. — Отпусна глава върху гърдите му и усети топлината им през плата, дочу туптенето на сърцето му. Потанцуваха безмълвно няколко секунди. — Значи заминаваш за Одънов брод през есента?

Мика кимна с посърнала усмивка.

— Иска ми се да замина още сега. Магьосниците трябва да започват обучението си на тринайсет, като войниците.

Мика щеше да посещава академията Мистверк, школата за магьосници в Одънов брод. Там се намираха половин дузина академии, струпани по бреговете на река Тамрон, граница между Тамрон и Ардън.

„Трябва да има и училище за бъдещи кралици — помисли си Раиса, — където да те учат на по-полезни неща от етикет на хранене и вежливи маниери.“

— Клановете смятат, че е опасно да се дава магия в ръцете на млади магьосници — каза Раиса.

Мика направи физиономия.

— Клановете трябва да се поотпуснат. Баща ти е техен потомък, знам, но не разбирам защо настояват всичко да си стои непроменено. Застинали сме във времето, сякаш изкупуваме древен грях, за който никой друг не си спомня.

Раиса го изгледа.

— Aз знам защо е така. След Опустошението клановете ни укрепиха. Законите на Наеминг са призвани, за да предотвратят подобна катастрофа в бъдеще. — Тя замълча, но не се сдържа и добави: — Не си ли го учил в училище?

Мика махна с ръка.

— Животът ни дава предостатъчно уроци. И по тази причина смятам за редно да ни дават амулетите с раждането, та да започнем обучението си възможно най-рано.

— Няма да го направят заради Краля демон.

Музиката замлъкна и двамата плавно спряха танца си.

Мика я хвана за лактите и впери поглед в лицето ѝ.

— Какво за Краля демон? — попита той.

— Ами, казват, че Кралят демон бил нещо като феномен — поясни тя. — Започнал да се занимава с магьосничество — и с Тъмната магия — в много ранна възраст. И това опропастило съзнанието му.

— Мммм. Така се говори в клановете.

Стотици пъти бяха спорили по тази тема, макар и облечена в различни думи.

— Така се говори, защото е истина, Мика. Алгер Ватерлоу е бил безумец. Всеки, способен на такова нещо…

Мика поклати леко глава, втренчил очи в нейните.

— А ако всичко е измислица?

— Измислица? — Раиса повиши глас и с усилие го сниши. — Не ми казвай, че си се присъединил към Ревизионистите.

— Помисли колко изгодна за клановете е тази история, Раиса — призова я Мика с нисък, умолителен тон. — Магьосниците носят на плещите си цялата вина и се боят да използват вродените си умения. Клановете държат в ръцете си предметите, без които не могат да впрегнат магическите си сили. Кралското семейство е принудено да играе по свирката им.

— Разбира се, че клановете ще се разпореждат с амулетите и талисманите — натърти Раиса. — Все пак те ги правят. Именно разделението на властта между зелената и висшата магия ни е опазило толкова години.

Мика понижи глас още повече.

— Моля те, Раиса. Само ме изслушай. Кой знае дали Опустошението наистина се е случило? И дали магьосниците наистина са били виновни за него?

Тя зяпна насреща му и Мика врътна очи.

— Забрави. Ела с мен. — Хвана я за лакътя и я поведе към една от остъклените ниши с изглед към сияещия град.

Плъзна пръсти по лицето ѝ и я целуна, първо леко, после с повече страст. Както обикновено, Мика отклоняваше вниманието ѝ към нещо, в което постигаха единодушие. Повечето им спорове приключваха по този начин.

Пулсът на Раиса се ускори и тя започна да се задъхва. Толкова лесно щеше да е просто да се отдаде на магията му, но още не беше приключила с разговора им.

Отдръпна се внимателно от него и обърна поглед към града. Той блещукаше под тях, съвършен от такова разстояние.

— От баща си ли чу тази теория за Опустошението? Така ли мисли висшият магьосник?

— Баща ми няма нищо общо с това — увери я Мика. — Имам си свои виждания, да ти кажа. Просто… — Сложи ръце върху раменете ѝ и по пръстите му пробяга магическа мощ. — Раиса, ще ми се да можехме…

Прекъсна го нарастващият шум откъм трапезарията. Оркестърът премина плавно към „Марш на кралиците“. Раиса и Мика надникнаха към вътрешността на помещението точно навреме, за да видят как кралица Мариана прекосява стаята, хванала под ръка Гаван Баяр, а танцьорите им правят път, изпълнявайки реверанси и поклони. Зад тях, предвождани от Едън Бърн, крачеха кралските гвардейци, величествени в униформите си с емблеми на Сивия вълк.

Раиса се намръщи, като видя майка си да върви с тържествена походка ръка в ръка с напетия повелител на Магьосническия съвет. Надникна към Елена Демонаи, която също гледаше с видимо неодобрение по каменното си лице, и въздъхна. Лорд Баяр може и да беше герой, но все пак… Злите езици в кралския двор и бездруго вилнееха.

Кралицата се обърна сред вихър от пищни поли и застана с лице към гостите. Коприненият тоалет с цвят на шампанско озаряваше русите ѝ къдрици. Топази блещукаха в косите и по шията ѝ, а фините ѝ ръце бяха окичени с медени на цвят диаманти. Носеше тънка диадема, украсена с още топази, перли и диаманти.

Кралица Мариана се усмихна на тълпата пред себе си.

— След малко ще преминем към вечерята. Но първо да отдадем почит на героите сред нас тази вечер. Днес храбростта им спаси три превалски кралици. — Тя протегна ръка, без да поглежда, и някой сложи бокал в нея. — Ще помоля Мика Баяр, Гаван Баяр, Мифис Мандър и Аркеда Мандър да дойдат при мен.

Гаван Баяр се обърна грациозно и коленичи пред кралицата. Мика, още скрит в нишата, се поколеба за момент и се озърна насам-натам, сякаш му се искаше да се измъкне. Накрая въздъхна и остави Раиса, за да застане до баща си. Аркеда и Мифис също коленичиха пред кралицата.

Слуги плъзнаха из тълпата и раздадоха чаши на онези, които нямаха. И Раиса получи една и зачака.

— Днес тези магьосници спасиха мен, принцесата-наследница и принцеса Мелани от опустошителен горски пожар с помощта на удивителна, веща магия. Затова вдигам тост за първата по рода си епохална връзка между настоящата династия превалски кралици и висшето магьосническо съсловие, посветило се да брани и подкрепя кралството ни в тези размирни времена. — Кралицата вдигна чаша и отпи, а всички други последваха примера ѝ.

„Споменѝ капитан Бърн“, каза безгласно Раиса на майка си, но Мариана не я послуша.

— Освен това бих искала да приветствам отново в кралския двор един млад мъж, когото чувстваме като свой син. След тригодишно отсъствие той се завръща при нас за лятото и през този период ще бъде на временна служба в Кралската гвардия. — Кралица Мариана се усмихна на строените войници и направи знак на един от тях. — Амон Бърн, излез отпред.

Пред изумения поглед на Раиса висок войник направи крачка напред и коленичи пред кралицата. Едън Бърн извади меча си и го подаде на Мариана.

— Ти, Амон Бърн, кълнеш ли се да браниш кралицата, принцесата-наследница и всички потомци на Ханалеа от враговете ни дори с цената на живота си?

— Кръвта ми ви принадлежи, Ваше Величество — обяви странният, снажен Амон с непознат дълбок глас. — За мен ще бъде чест да я пролея в името на кралския род.

Кралицата допря острието на меча до всяко от широките рамене на Амон.

— Стани, ефрейтор Бърн, и се върни при капитана си.

Новопровъзгласеният ефрейтор се изправи, поклони се отново и заотстъпва назад, докато не се изравни с баща си, който не спираше да се усмихва.

Раиса остана вкаменена с ръка на гърлото си. Сивите очи на Амон бяха такива, каквито си ги спомняше; същото важеше и за правата черна коса, надвиснала над челото му. Ала почти всичко друго бе претърпяло коренна промяна.

— А сега — завърши кралицата — заповядайте на трапезата.

По време на вечерята Раиса не успя да поговори с Амон. Бяха я настанили на челно място на масата между Мика и баща му. Аркеда и Мифис заемаха почетни позиции от двете страни на кралицата, а Мелани и Фиона седяха срещу тях. Наблизо се намираха и пратениците на клана Демонаи и Хариман Вега, магьосник и дворцов лекар.

Като капитан на Кралската гвардия, Едън Бърн също заемаше почетно място на масата, но самите гвардейци бяха разположени в другия край на трапезарията, до входа на балната зала. Очите на Раиса непрекъснато отскачаха към Амон.

Лицето му изгледаше по-слабо, с по-ясно изразени черти; по време на престоя му в Одънов брод всяка следа от детинската му мекота се беше изпарила. Вече притежаваше могъщото излъчване на баща си, а високото му тяло се беше сдобило с нови мускули по гърдите и ръцете.

На моменти Раиса долавяше проблясъци от момчето, което някога бе познавала. Амон стоеше леко скован, с изправен гръб и една ръка върху дръжката на меча си. Веднъж го хвана да се взира в нея, но когато погледите им се срещнаха, той извърна бързо очи и бузите му пламнаха.

Раиса се чувстваше възмутена, объркана, почти ядосана. Как така Амон се бе превърнал в съвършено друг човек? Какво ще му каже, ако се срещнат лице в лице? „Свещени зъби на Лийза, колко си пораснал!“

— Ваше Височество? — Думите прозвучаха доста силно, почти в ухото ѝ. Раиса подскочи и се обърна към Мика Баяр. — Едва докосна храната и имам чувството, че говоря на себе си — отбеляза той, докато им сервираха десерта. В гласа му се долавяше нотка раздразнение.

— Съжалявам — отвърна Раиса. — Боя се, че съм леко разсеяна. Денят беше дълъг и уморителен. — Тя побутна сладкиша с вилица. Искаше ѝ се да е още малко момиченце и да ѝ позволяват да става от масата по-рано.

— Нормално е да сте уморена след ужаса от тази сутрин, Ваше Височество — усмихна се лорд Баяр. — Една разходка в градината след вечеря, предполагам, ще ви се отрази добре. Мика с радост би ви придружил.

— О! — възкликна Раиса. — Много мило от ваша страна, лорд Баяр, но наистина…

Мика се приведе към нея и зашепна в ухото ѝ, та да чуе само тя.

— С няколко човека имаме среща по-късно в игралната стая в източното крило. Сигурно ще е забавно. Заповядай и ти. — Топлата му ръка се озова върху нейната и я притисна към масата. Обещание.

— Моля? — пророни отнесено Раиса.

Мика изсъска през зъби.

— Все гледаш към вратата. Толкова ли бързаш да си тръгнеш? Или гледаш към точно определен човек?

Сега беше ред на Раиса да се подразни.

— Ще ти бъда благодарна, ако не ми се бъркаш, Сул‘Баяр. Ще гледам накъдето си поискам.

— Разбира се. — Мика пусна ръката ѝ и заби вилица в десерта. — Просто казвам, че е грубо от твоя страна.

— Мика! — нахока го лорд Баяр. — Веднага се извини на принцесатa-наследница.

— Извинете — изрече Мика, устремил поглед право напред. Мускулите на челюстта му играеха видимо. — Моля да ми простите, Ваше Височество.

Раиса се чувстваше обкръжена от магьосници, потисната от напрежението между Мика и баща му. Беше доста натоварващо.

След края на вечерята оркестърът отново засвири. Предстояха танци до зори, безбожно пиене, ухажвания, заговорничене и още куп плоски забавления. В игралната зала я очакваше театърът на ухажорите. Чудеше се как да се измъкне.

Опря ръка в челото си.

— Отивам да си легна. Имам жестоко главоболие. — Избута стола назад. Мика и лорд Баяр понечиха да се надигнат, но тя ги спря: — Моля не ставайте. Искам да се оттегля незабелязано.

— Сигурна ли си, че си добре? — попита Мика. Бързо погледна първо баща си, а после Раиса. — Нека те изпратя до покоите ти.

Не че ѝ трябваше помощ да намери леглото, но двамата често използваха това оправдание, за да останат насаме.

Тя се изправи.

— Не. Вие сте почетните гости. Нейно Величество ще остане разочарована, ако си тръгнете. Още веднъж благодаря за всичко.

Кралица Мариана я наблюдаваше с въпросително вдигната вежда. Раиса сви рамене и отново докосна с ръка челото си — универсалният знак за главоболие. Кралицата кимна, изпрати ѝ въздушна целувка и отново насочи вниманието си към Мифис, който продължаваше да изглежда все така развълнуван, задето седи до кралицата.

Раиса прекоси трапезарията на път към вратата. Поколеба се за миг и обърна глава назад. Срещна погледа на демонайците. По лицето на Елена играеше бледа усмивка.

Докато минаваше между Амон и един друг войник, без да поглежда нито наляво, нито надясно, прошепна:

— Обичайното място, възможно най-скоро.

ПЕТА ГЛАВА

СТАРИ ИСТОРИИ

Хан отложи тръгването си от Морски борове колкото можа повече. Чак късно на следващата сутрин се сбогува и се спусна от Ханалеа. Пое по течението на Притулените води в посока към Дола.

Продаде и размени всичко. Остана само безполезния острозъбец, но от него щеше да се отърве на Равнинския пазар. В кесията му дрънчаха монети, а торбата му беше пълна с разменни стоки — платове и кожени изделия, които можеше да продаде на печалба, торбички с кланови лекове и достатъчно опушено сърнешко месо за едно хранене. На дъното ѝ бе скътал амулета.

Още страдаше, задето не улови ни една сърна, но общо взето се справи добре за началото на сезона.

Само се надяваше и майка му да е на същото мнение.

На слизане от планината мина през няколко уединени колиби, за да провери как е положението там: има ли писма за носене, стоки за пазара или поръчки за изпълнение при следващото си качване. Мнозина от обитателите на самотните колиби бяха членове на един или друг клан, избягали от шумотевицата на лагерите. Някои равнинци предпочитаха да живеят в усамотение, други си имаха причина да не се навъртат пред тираничните гвардейци на кралицата. Хан припечелваше по малко пари, като разнасяше съобщения и писма и изпълняваше поръченията на планинците, които не желаеха да слизат в Дола.

Един от тях беше Лушъс Чорлав. Колибата му се намираше при вливането на Старешката река в Притулените води. След дълго живеене в планината бе заприличал на отломък от нея с това набраздено лице и дрехи, провиснали по кльощавото му тяло като хвойна по склон. Очите му бяха по-мътни от зимното небе — беше ослепял още през младежките си години.

Независимо от слепотата си, старецът притежаваше най-продуктивната спиртоварна в Призрачните планини.

Лушъс се скиташе по планинските пътеки и възвишения с ловкостта на коза и все пак предпочиташе да не ходи в Превалски брод. Затова Хан му носеше поръчки, шишета и пари от Дола, а готовата продукция — надолу. На слизане мъкнеше шишетата пълни, нагоре — празни и леки.

Но най-хубавото беше, че в дома му имаше книги — не колкото в библиотеката на храма, но при всички случаи повече от обичайното. Не просто ги държеше в сандък, а и ги заключваше за по-сигурно. Хан не разбираше за какво му е на слепец цяла библиотека, но старецът го насърчаваше да се възползва и Хан правеше именно това. Понякога слизаше от планината с книги колкото половината му тегло.

А оттук идваше и другата мистерия — вече трябваше да ги е прочел по два пъти, но Лушъс продължаваше да вади нови и нови.

Сприхав по нрав, Лушъс Чорлав ругаеше непрестанно и май злоупотребяваше със собствената си продукция. Винаги обаче постъпваше справедливо с Хан, не го лъжеше и му плащаше навреме — нещо твърде рядко. Едно време никой не дръзваше да измами Гривник Алистър, уличен господар на Южен мост. Но откакто загърби този живот, го мамеха срамно много пъти.

Освен всичко друго Лушъс представляваше и безпристрастен източник на информация. Знаеше всичко, но за разлика от майката на Хан отговаряше на въпросите му, без да му чете конско.

Колибата, кацнала на планинския склон, беше празна, спиртоварната зад нея — също, ала Хан знаеше къде да търси собственика им. Намери Лушъс да лови риба в Старешката река — негово ежедневно занимание през трите топли сезона на годината. Даваше му оправдание да дреме на речния бряг и да си покръцва от бутилката, която вечно държеше под ръка. Кучето му, четинеста овчарка на име Куче, лежеше в краката му.

Хан тръгна нагоре по брега. В същия момент Лушъс изпусна въдицата и се завъртя стреснато; вдигна отбранително ръце с бледо, уплашено лице и опулени незрящи очи под щръкналите му вежди.

— Кой е там? — попита старецът, размятайки ръкави покрай мършавите си ръце. Както обикновено, беше облечен в изхвърлени от близкия лагер дрехи и евтини находки от вехтошарския пазар. А понеже не виждаше, цветовото им несъответствие не го притесняваше.

— Здравей, Лушъс — провикна се Хан. — Аз съм, Хан.

Куче вдигна глава колкото да джафне доволно, отново я отпусна върху лапите си и замърда уши, за да гони мухите.

Лушъс си свали ръцете, но още изглеждаше нащрек.

— Момко! — възкликна той. Винаги го наричаше „момко“. — Недей да стряскаш така хората.

Хан забели очи. Идваше по обичайния път по брега. Днес всички се държаха странно.

Клекна до Лушъс и го докосна по рамото, та старецът да разбере къде е, а онзи отново подскочи от уплаха.

— Хвана ли нещо? — попита Хан. Започваше да губи търпение.

Лушъс присви воднистите си сини очи, сякаш въпросът беше изключително труден, после се пресегна и издърпа от водата рибарска кошница, оплетена от клановете.

— Четиринки дотук.

— За продан ли са? Ще ти издействам добра цена на пазара.

За момент Лушъс се замисли.

— Ъ-ъ. Сам ще си ги излапам.

Хан седна до дънера на едно дърво и протегна дългите си крака, облечени в равнински панталони.

— Искаш ли нещо към тях? — предложи той и потупа торбата си. — Имам сушени чушки и тамронска мерудия.

Лушъс изсумтя.

— Рибата ми стига, момко.

— Нещо за Превалски брод? — попита Хан.

Лушъс кимна.

— Кучешката кошара е.

Приключил с работата, Хан зарея поглед към подводните камъни, пробождащи повърхността на рекичката. Лушъс продължаваше да нервничи и да се тюхка. Накланяше глава ту насам, ту натам, сякаш да улови миризма или смущаващ звук, носени по вятъра.

— С гривните ли си, момко? — попита изневиделица той.

— Ти как мислиш? — отвърна Хан. Все едно можеше да ги свали.

Лушъс грабна едната му ръка, вдигна ръкава и заопипва сребърната лента, сякаш искаше да прочете гравираните по нея руни само с допир. Накрая изсумтя и пусна ръката му, но продължи да си мърмори под нос.

— Какво те прихваща? — Хан си оправи ръкава.

— Надушвам черна магия — заяви Лушъс с типично неразбираемия си чорлавски говор.

Хан се сети за амулета в торбата си, но реши, че е невъзможно Лушъс да има предвид него.

— Ти пък какво разбираш от магия?

— Мънинко. — Лушъс потри нос с показалеца си. — Недостатъчно и твърде много.

— Какво разбираш от магьосници тогава? — настоя Хан.

За един дълъг момент Лушъс остана неподвижен.

— Защо питаш?

Хан впери поглед в него. Повечето възрастни отвръщаха на въпросите с въпроси, но това не важеше за Лушъс.

Понеже Хан не му отговори веднага, старецът щипна рамото му с ръка.

— Защо питаш? — повтори гневно той.

— Ау. Ей, по-полека — извика Хан и Лушъс го пусна. — С Жарава се натъкнахме на трима магьосника в Ханалеа. — Младежът си разтърка рамото. После разказа на Лушъс какво се случи.

— Баяр, казваш? — Лушъс свъси вежди и отново напипа въдицата си. — Кървавите, кървави кости на Tea.

Лушъс беше родом от планината Tea, духовно убежище на легендарната превалска кралица със същото име. Затова в ругатните си предпочиташе да споменава нея вместо Ханалеа, както правеха повечето хора.

Веднъж Хан се поинтересува защо е така и Лушъс му обясни, че „Ханалеа“ била твърде могъща дума, за да я изричаш за щяло и нещяло.

— Познаваш ли го? — попита Хан.

Лушъс кимна.

— Знам го. По-скоро баща му. Таван Баяр. Той е висшият магьосник. Сърцето му е по-студено от Притулените води. И е толкова упорит, че по-добре да не му заставаш на пътя.

Мика Баяр беше споменал нещо за високия пост на баща си, както неизменно правеха всички хора със синя кръв.

— Към какво друго се стреми? — попита Хан. — Нали вече е висш магьосник?

— Е — Лушъс вдигна въдицата и опипа връвта с пръсти. — Такива като Баяр нивга не са доволни. Сигурно иска да си остане висш магьосник, ама да скъса всичките вериги на Наеминг. Някои разправят, че искал и кралицата.

Хан го изгледа с недоумение.

— Иска кралицата? Как така? Нали тя вече си има принц-консорт? От Демонаи?

От гърдите на Лушъс се изтръгна хриплив смях.

— Уж си уличен плъх, пък не знаеш какво се случва край теб — смаян, поклати сивата си глава. — Искаш ли да оцелееш в тия времена, дръж ухото си прилепено до земята, а носа си обърнат към вятъра.

Хан не си представяше как би изпълнил подобен физически подвиг. Открай време се питаше откъде Лушъс е толкова осведомен, при положение че през цялото време кисне в планината. Същинска мистерия.

Смехът на Лушъс най-сетне стихна и той избърса сълзите от очите си.

— Авърил Демонаи е принц-консортът на кралица Мариана. Но той е търговец, а търговците пътуват доста. Твърде дълго е далеч от дома, мен ако питаш. Ама мен кой ме пита.

Хан се постара да овладее нетърпението си. Приказките за политика му бяха скучни, а и не го засягаха.

— Кажи сега за магьосниците — подкани той Душъс. — Как се сдобиват с магията си?

— Тя е в кръвта им — обясни Лушъс и погали Куче по главата. — Раждат се с дарбата, ама не придобиват истинска сила, докато не минат обучение и не се научат да я съхраняват и контролират с амулетите си. А дотогава са си опаснички, като жребци, детo още не са опитомени и не знаят собствената си сила.

Хан се сети за почернялото от гняв лице на Мика Баяр и за лъскавата вещерска дрънкулка около врата му.

— Защо? Трябва да знаят магическите думи, за да направят нещо ли?

— Това е част от обучението — кимна Лушъс. — Онзи Баяр е от рода Соколово гнездо, вероятно най-могъщото магьосническо семейство на света след разгрома на рода Ватерлоу.

— Кои са тези Ватерлоу? — полюбопитства Хан. — Не съм чувал за тях.

— Няма значение. Отдавна са измрели. — Лушъс вдигна въдицата си, опипа с пръсти връвта до закачената на нея стръв и поклати глава. — Като че ли са спрели да кълват — обяви той. — Май е време да си обирам крушите.

— Лушъс — настоя Хан. От опит знаеше, че именно премълчаните неща са най-интересни. — Кои са били тези Ватерлоу? Кой ги е разгромил?

— Момко, душицата ми ще извадиш. — Лушъс грабна бутилката си, отпи солидна глътка и си избърса устата с мърлявия ръкав. — Случило се е преди хиляда години и вече не е важно — смъмри го той. Хан си замълча и Лушъс изпръхтя ядосано. — Да знайш, повечето момчета на твоята възраст не се ровят из стари кости и стари истории.

Хан продължаваше да мълчи.

Лушъс въздъхна дълбоко и кимна, сякаш току-що бе взел важно решение.

— Слушай тогава. Преди хиляда години съществувал могъщ магьоснически род. Ватерлоу. Емблемата му била жезъл с увита около него змия.

Хан примига насреща му, бръкна в торбата си и изрови вързопчето с амулета със змия и жезъл, който взе от вещерняка в Ханалеа. Претегли го в дланта си и думите на Баяр отново прокънтяха в главата му. Докоснеш ли го, ще те изпепели.

Лушъс обърна незрящите си очи към Хан.

— Какво държиш, момко? — протегна ръка, все едно и той усещаше топлината, излъчвана от чудатия предмет. — Дай ми го.

Хан се поколеба.

— Не знам дали…

— Дай го, момко. — Гласът на стареца прокънтя смайващо гръмко и повелително, сякаш го бе обсебило неудържимо същество.

Хан сложи коженото вързопче в дланта му.

— Внимавай, Лушъс. Може да…

Лушъс разгърна кожата и извади вещерската дрънкулка.

Хан се отдръпна инстинктивно в очакване на експлозия. Такава не последва.

Лушъс заопипва амулета със спаружените си пръсти и набразденото му лице увисна от смайване.

— Къде го намери? — прошепна старецът.

— Баяр го носеше. — Хан се поколеба. Питаше се каква част от историята е редно да сподели. — Опита да прокълне Жарава с него. Затова му го взех. Май и той нямаше право да го носи.

Смехът на Лушъс прозвуча пo-дрезгав от лай.

— Сладката целувка на Tea. Нямал е, и още как.

— Защо? Какъв е този амулет?

Лушъс продължаваше да гали гравюрата с мазолестите си пръсти, неспособен да повярва на сетивата си.

— На Ватерлоу е, спор няма. Съкровищницата им с магически артефакти е легендарна. Не съкровищница, а по-скоро оръжейна. Никой не знае какво се е случило с нея след Опустошението. — Лилавата вена над дясното му око пулсираше смущаващо силно. — Онова змийче Мика не е знаел какво държи в ръцете си, обзалагам се. — Кимна убедително. — А сега е в твои ръце. — Лушъс му подаде амулета. Хан не се престраши да го вземе, ала старецът го подкани нетърпеливо: — Вземи го, момко. Няма да те ухапе.

Хан го пое предпазливо. Веднага усети върху дланта си и приятната му тежест, и топлина. Чувстваше чак в гръдната си кост и в гривните около китките си силата на излъчваните осезаеми вибрации.

По лицето на стареца прелетяха противоречиви емоции и накрая се уталожиха до тревожно изражение. Отново вкопчи пръсти в рамото на Хан и дългите им нокти се впиха в плътта му.

— Знае ли Баяр кой си, момко? Знае ли, че амулетът е у теб?

Хан сви рамене смутено.

— Не му казах името си, ако това питаш. — Изражението на Лушъс остана все така угрижено и Хан добави: — Виж какво, ще му го върна, щом е толкова важно. Чу ли?

Лушъс пусна рамото му и забарабани с пръсти по бедрата си, потънал в дълбок размисъл.

— Не — отсече накрая. — Недей да му го връщаш. Твърде късно е. Скрий го. Пази го. Най-добре да е далеч от рода Соколово гнездо. — Изкикоти се горчиво. — Стой настрана от Баярови.

Хан не беше срещал представител на рода Баяр преди и се съмняваше, че ще му се случи отново, освен ако Мика не реши да се върне в Ханалеа. Хан обаче се надяваше да не стане.

— Хубаво — съгласи се той, опакова медальона и го върна в торбата си. Имаше ли смисъл да задава въпроси, щом не разбираше и дума от отговорите? — Та какво разправяше за рода Ватерлоу?

— Ако искаш да чуеш цялата история, не ме прекъсвай. — Лушъс потри четинестата си брада и отново подхвана с разказвачески тон: — Магьосниците дошли от Северните острови. Акостирали на източния бряг и завоювали останалата част от Седемте кралства с помощта на висшата си магия. Клановата магия била безсилна срещу тях. Тя е зелена, кротка, неподходяща за битки. Най-мощна е на света, но има само лечителна, не унищожителна сила. Клановете я владеят, защото живеят в хармония с природата. Главатарките и майсторите на амулети са се научили да я ползват.

Та магьосниците решили да се заселят в Дола. Започнали да се женят за потомствените кралици и да царуват, само дето не били обвързани с кралиците както днес. И тогава властта се предавала по кръвна женска линия. Бедите започнали при царуването на Ханалеа, най-красивата жена, живяла някога.

Хан кимна. Най-сетне Лушъс подхващаше позната тема.

— Сгодили Ханалеа за магьосника Кинли Баяр от рода Соколово гнездо. И по онова време потомците му се радвали на същата власт като сега. Баяр щял да стане крал. Да, ама един млад магьосник, Алгер, наследник на рода Ватерлоу, полудял от любов по Ханалеа, което не било рядкост. Освен това Алгер владеел ужасна сила, а бил свикнал да получава каквото поиска. Не виждал причина защо да не си присвои Ханалеа.

Магьосническият съвет му отказал. Отказал му и родът Соколово гнездо, разбира се. Ханалеа обаче крояла свои планове. Хич не харесвала Баяр — бил прекалено стар за нея, студенокръвен и пo-безсърдечен от змия. Младият Алгер повече ѝ лягал на сърце, защото и той бил красив като нея. Затова избягала с него и двамата се укрили в Призрачните планини заедно с негови приближени — група магьосници от рода Ватерлоу и шепа приятели, изобщо най-добрите и вещи магьосници в цял свят.

Алгер се самопровъзгласил за крал и взел Ханалеа за своя жена. Съветът обаче не бил доволен, затова останалите магьоснически родове тръгнали на война срещу Ватерлоу и обсадили крепостта им. Всички освен момчето знаели, че съпротивата е безсмислена. От дълго време той учел тъмна магия и се надявал с нейна помощ да сложи край на обсадата и да прогони магьосниците.

Ханалеа се опитала да го разубеди. Била готова да се предаде на рода Соколово гнездо, но той не искал и да чуе. — Лушъс се усмихна горестно. — Момъкът бил влюбен до уши. Сила и решимост имал много, ала му липсвали знания. Само три месеца прекарали заедно.

Хан се размърда нетърпеливо. Историите за многобройните обожатели на Ханалеа напомняха вехто сукно, износено от разказване и преразказване — човек вече нито ги отличаваше една от друга, нито разграничаваше отделните им нишки.

Лушъс се взираше в нищото. Млечносините му очи — същински боядисани прозорци — криеха вътрешността. Хан умееше да чете мислите на хората — занаятът му го налагаше — но разсъжденията на Лушъс винаги му убягваха.

— Е? Какво станало после? — подкани го смирено той.

Лушъс подскочи, сякаш изцяло забравил за Хан.

— Убили го, то се знае. Само че не веднага. Първо го отвели в дома на Соколово гнездо, изтезавали го дни наред и принудили горкото момиче да слуша виковете му. Вече било твърде късно. Злото било сторено.

Хан примига смаяно.

— Какво зло? За какво говориш?

Лушъс вдигна рунтавите си вежди.

— Опустошението, разбира се. За него поне чувал ли си? — попита саркастично старецът.

— Чувал съм, естествено — отвърна сърдито Хан. — Но какво общо има то с… — Гласът му заглъхна и той впери очи в Лушъс. Питаше се дали дядката не беше употребил твърде много от своето производство. — Чакай малко. Да не би да говориш за Краля демон? — Прошепна последните две думи, както често правеха хората, и едва се сдържа да не направи знака за отблъскване на злото.

— Името му било Алгер — пророни кротко Лушъс и тялото му сякаш се слегна в купчина от набръчкана кожа и раздърпани дрехи.

Слънцето се скри зад облак и над речния бряг внезапно се спусна студ. Хан потрепери и се загърна по-плътно в палтото си.

Злочестият Алгер Ватерлоу от историята на Лушъс беше Кралят демон? Невъзможно.

Кралят демон — чудовището от всяка страшна приказка. Дяволът, чието име никой не смееше да изрече на глас, за да не го призове. Звярът, който причакваше непослушните деца в дъното на тъмните улички.

— Говориш измишльотини! — избухна Хан с гняв, предизвикан от справедливо възмущение и цял куп легенди. — Кралят демон отвлякъл Ханалеа в сватбената ѝ нощ. Когато му се опълчила, я оковал в тъмницата си. Изтезавал я с черна магия, за да спечели сърцето ѝ. Тя обаче му го отказала и той разбил света.

— Кралят демон бил момче — уточни Лушъс, докато търсеше бутилката си. — Двамата били влюбени.

— Бил страшилище — възрази Хан и запрати камъче в реката. — Тя го унищожила. — В храма в Превалски брод беше виждал фриз. Наричаха го „Триумфът на Ханалеа“ и се състоеше от поредица сцени: окованата Ханалеа, опълчила се на Краля демон. Ханалеа, прелестна и страховита, брани света със зелена магия, докато Кралят демон се опитва да го разруши. Ханалеа с меч в ръка, застанала над безжизненото тяло на Краля демон.

„Щом е издялано от камък, трябва да е истина“, помисли си Хан.

— Убили го — натърти Лушъс. — И така освободили унищожителна сила, каквато светът не бил виждал преди. — Въздъхна и заклати глава, сякаш Кралят демон нямаше никакъв пръст в историята и продължи: — После магьосниците решили да омъжат Ханалеа за Кинли Баяр. — Старецът изопна гръб и очите му някак се избистриха. Инак треперливият му глас прогърмя като глас на проповедник и планинският му акцент се изпари. — Но били заети. Светът се рушал, тънел в хаос. Земетресения поваляли замъците им. Огньове изригвали изпод земята. Океаните кипяли, горите се превръщали в пепел. Спуснала се нощ и останала с месеци, осветена единствено от бушуващи пожари. Въздухът станал тежък за дробовете. И никое заклинание на магьосниците не успявало да спре напастта. Накрая се принудили да потърсят помощ от клановете.

В Хан лумна огънят на разочарованието. Как се бяха отклонили толкова от въпроса му за магьосниците? Попита стареца нещо сериозно, а той се впусна в невъобразима фантасмагория. В резултат Хан пропиля половината сутрин на речния бряг, превърнал се в неволна жертва на старчески брътвежи. А за награда майка му щеше да го одере жив, задето закъсняваше.

— Благодаря ти за приказката — рече Хан, — но трябва да вървя. Стана и преметна торбата си през рамо. — Ще взема бутилките от кучешката кошара.

— Седни, момко! — нареди му Лушъс. — Ти ме накара да ти разкажа и сега ще трябва да ме изслушаш.

Силно раздразнен, Хан отново се тропна на земята. Не беше давал съгласие да слуша монолозите на изкуфял дядка.

Лушъс се увери, че е задържал публиката си, и продължи.

— Клановете зачитали властта на потомствените кралици, затова магьосниците изпратили Ханалеа като посредник. Представяш ли си какво ѝ е било? Да преговаря с клановете от името на убийците на възлюбения ѝ. — Лушъс се усмихна тъжно. — Но Ханалеа била съзряла. Вече не била просто красавица, била силна и умна жена. Възвърнала си властта на Сивия вълк, а в процеса на преговорите ѝ с клановете се родил Наеминг.

Лушъс отброи догмите на Наеминг на възлестите си пръсти.

— В замяна на това, че спасили света, клановете подчинили магьосниците на волята си. В Призраците не допускат висшата магия и магьосниците. Те имат място само в Дола и равнините. Представители на клановете построили храмове в Превалски брод и оттогава кралиците са длъжни да ги посещават веднъж седмично и да слушат проповедите за истинската вяра. Магьосническият съвет избира най-могъщия магьосник в Превала за висш магьосник и глава на съвета, но той е обвързан магически със земята и кралицата и е неин верен слуга. Кралиците прекарват по няколко години от детството си с клановете. — Лушъс се усмихна вяло. — А на магьосниците вече не им е позволено да се женят за нашите кралици, защото така придобиват твърде голяма власт.

— И Ханалеа се е съгласила с всичко това? — учуди се Хан. „Явно са подчинили и кралицата на волята си“, реши той.

Лушъс кимна, сякаш прочел мислите на Хан.

— Кралицата на Превала е едновременно най-влиятелната и най-зависима личност в цялото кралство. Навърши ли пълнолетие, се превръща в роб на дълга си.

— Но нали е кралица? — учуди се Хан. — Не може ли да прави каквото си иска?

— Ханалеа последвала сърцето си и платила солена цена — обясни Лушъс. Умисли се и лицето му се преобрази в купчина печални бръчки. — Затова решила да сведе глава в името на общото благо и се омъжила за човек, когото не обичала.

Хан свъси вежди. Познатите му истории винаги свършваха с унищожението на Краля демон, а Ханалеа възтържествуваше.

— За кого се е омъжила? Баяр е бил магьосник, така че…

Лушъс поклати глава.

— Скоро след Опустошението зла участ сполетяла клетия Кинли Баяр. Ханалеа се омъжила за друг. — След толкова подробности, разказани дотук, сега старецът изглеждаше съмнително лаконичен по този въпрос.

Хан стана и, пристъпвайки от крак на крак, отново се размисли. Чувстваше нужда да каже нещо.

— Знаеш ли, Лушъс, вече съм почти мъж. Твърде голям съм за вълшебни приказки.

Старецът мълча дълго.

— Не настоявай да узнаеш истината, момко, ако не си готов да я чуеш — процеди накрая, зареял сляп поглед към Старешката река. — Само не забравяй думите ми. Скрий амулета и стой настрана от Баяр. И бездруго имат възмного сила. Разберат ли, че е у теб, ще те убият, за да си го върнат.

ШЕСТА ГЛАВА

ПРЕВАЛСКИ БРОД

Град Превалски брод беше кацнал на планински склон с изглед към Дола, плодородна долина, където Притулените води си прорязваха път между скалистите скатове на Ханалеа и хълмистите поли на Алиса, посестримата ѝ планина. Високопланинските кланове често наричаха жителите на Дола „равнинци“. Долският народ, от своя страна, се извисяваше над град Делфи и просторните полета на Ардън на юг.

Долът проблясваше като смарагд, загнезден високо в планината. Там го бранеха начумерени върхове, където намираха обител духовете на загинали преди векове планински кралици. През цялата година го топлеха термални извори, които бълбукаха под земята и извираха през скални пукнатини.

Сред истинските равнинци — гражданите на Тамрон и кралство Ардън, разположени отвъд Южна порта — се носеха легенди, че Призрачните планини (Призраците, както ги наричаха местните) били свърталище на демони и вещици, на дракони и други страховити твари, а пръстта им била отрова за краката на всеки неканен гост.

Планинците не се и опитваха да разсеят тези слухове.

Джемсън, учителят на Хан, твърдеше, че преди появата на магьосниците и Опустошението Седемте кралства представлявали обща територия, управлявана от престола в Превалски брод. Жито от Ардън, от Мечо гърло и Тамрон пълнело хамбарите ѝ. Риба от крайбрежните градчета, дивеч, скъпоценни камъни и минерали от Призрачните планини допринасяли за благосъстоянието ѝ. Кралицата и дворът ѝ покровителствали изкуствата, градели музикални зали, библиотеки, храмове и театри по цялата земя.

Макар през последните години за Превалски брод да бяха настанали тежки времена, градът се беше вкопчил със сетни сили в костите на величавото си минало. Беше осеян с внушителни сгради, построени още преди Опустошението. Замъкът Превалски брод надживя някак повсеместното разрушение. Оцеляха и храмовете на проповедниците, и други обществени сгради.

Хан излезе от последния завой по Призрачната пътека и погледна надолу към родния си град. Пред очите му се разкри гора от високи кули и позлатени куполи, блеснали под гаснещите лъчи на залязващото слънце. Отдалече определено изглеждаше по-добре.

Над целия този пейзаж господстваше замъкът Превалски брод с величествените му кули, същински монумент от мрамор и камък. Притулените води го отцепваха от околността и го правеха недостижим, досущ като онези, които живееха зад стените му.

Град на светлината — така го наричаха, независимо от дългите зимни нощи. През определен период по време на зимното слънцестоене слънцето наистина изобщо не изгряваше, но във всеки друг ден то огряваше сутрин Източната порта и тлееше над Западната порта по залез.

Надолу към града криволичеше Призрачната пътека и се вливаше в първия от многото площади, наследство от отдавнашен кралски архитект. Пътят на кралиците свързваше всички площади. Този широк булевард минаваше през целия град и свършваше пред замъка Превалски брод.

Хан не тръгна по Пътя на кралиците. При цялото му нежелание, имаше работа в Южен мост. Пое по лабиринт от все по-тесни и по-тесни улички и проникваше все по-надълбоко в онази част от града, която кралицата никога не посещаваше. Колкото повече се отдалечаваше от парадния булевард, толкова пo-разнебитени ставаха сградите. Улиците гъмжаха от хора с изпити, бдителни лица, от жертви и хищници.

Всевъзможни отпадъци гниеха в канавките и препълнените боклукчийски кофи.

Въздухът вонеше на варено зеле, дървесна пушилка, мръсни клозети и излети на улицата гърнета. През лятото беше още по-зле, понеже горещината нагнетяваше въздуха, превръщайки го в зловонна миазма, която разболяваше бебетата от круп, а старците храчеха кръв.

На пазара в Южен мост Хан продаде острозъбеца на сносна цена, като се имаше предвид, че беше напълно безполезен. Навярно щеше да го пробута на някой и във Вехтошарника, но не си струваше да поема риск толкова близо до дома, където някой би го познал.

С излизането от пазара придоби уличното си изражение и закрачи с бърза, целеустремена крачка покрай лъскавите момичета, шарлатаните и кварталните разбойници, които само чакаха да надушат дори най-малка следа от страх или слабост.

— Здравей, малкия — закачи го някаква жена, но той не ѝ обърна внимание; не обърна внимание и на напудрените благородници, независимо от опита им да го примамят в тясна уличка.

Южен мост беше инфекцията, която пламтеше под привидно здравата кожа на града. Човек не биваше да стъпва там нощем, освен ако не беше едър и въоръжен до зъби и обграден от едри, въоръжени до зъби приятели. Денем улиците бяха безопасни, стига да използваш главата си и да си нащрек. Хан бързаше да излезе от Южен мост, преди да се мръкне.

Всъщност някои биха нарекли и неговия квартал опасно място. Но във Вехтошарника Хан поне знаеше от кого да се пази и откъде евентуално ще го нападнат. Нужни му бяха само няколко стъпки преднина пред който и да било нападател, за да изчезне в лабиринта от добре познати му улици и пресечки. Във Вехтошарника можеше да се изплъзне на всеки.

Беше се запътил към „Бъчвата и короната“, пропаднала кръчма, залепнала за речния бряг като миризлива мида. От векове пролетните наводнения подкопаваха брега под нея и грохналата постройка сякаш всеки момент щеше да се катурне в реката. Хан идваше точно навреме — вечерните клиенти тъкмо започваха да прииждат. Възнамеряваше да си свърши работата и да офейка, преди да избухне някоя пиянска кавга.

Предаде бутилките от Лушъс на Матю, кръчмаря, и в замяна получи тежка кесия.

Матю скъта бутилките на рафтовете зад бара, далеч от ръцете на пo-агресивните си клиенти.

— Само толкова ли ми носиш? Ще изкъркат тоя алкохол за един ден. Пият го като вода.

— Имай сърце. Толкова мога да мъкна — отвърна Хан с жална физиономия и разтри с пръсти отмалелите си рамене.

Всяка кръчма в Превалски брод ламтеше за стоката на Лушъс. Той можеше да утрои производството си и пак да продава всичко докрай, но нямаше желание.

Матю го изгледа подозрително, бръкна под грамадното си шкембе и си извади кесията. Взе една монета, сложи я в ръката на Хан и затвори пръстите му върху нея. Принцеска монета, ако съдеше по формата и теглото ѝ; на улицата я наричаха „девойче“.

— Защо не поговориш с него? Да го убедиш да ми праща повечко бутилки?

— Е, ще пробвам, но той си има доста дългогодишни клиенти и… знаеш как е. — Хан сви рамене. Беше мярнал чиния с месни питки на бюфета. Сестра му Мари обожаваше месни питки. — Ъ… Матю. Имаш ли някакви планове за онези питки?

На тръгване от „Бъчвата и короната“ Хан си свирукаше доволно, забогатял с едно девойче и четири увити в кърпа свински питки. Май все пак се очертаваше хубав ден.

Свърна по улица „Тухларска“ и се отправи към моста над Притулените води. Оттам щеше да стигне до Вехтошарника. Почти се озова на мястото, когато тясната уличка притъмня, сякаш пред слънцето се изпречи облак.

Погледна напред и видя, че две едри тела заприщват изхода на уличката.

Познат глас отекна между каменните сгради от двете му страни.

— Я виж ти, какво си имаме тук? Вехтошар на наша земя?

Оглозгани кости. Беше Шив Конър и Южняците му.

Хан се завъртя с намерението да хукне в обратна посока, но двама Южняци препречваха и този изход. Ясно, не се срещаха случайно. Бяха го издебнали, умишлено избирайки това място.

Огледа се — общо бяха шестима Южняци — четири момчета и две момичета — от година-две по-малки от Хан до година по-големи. Нямаше начин нито как да им се изплъзне от тясната уличка, нито как да защитава гърба си. Това бе знак на уважение, признание на славата му в Южен мост.

И така можеше да погледне на положението.

Едно време щеше да си е осигурил нужните секунди. Изобщо нямаше да допусне подобна засада.

Хрумна му да обясни, че вече не е с Вехтошарите, но така щяха да го вземат за лесна плячка, човек без подкрепление и собствена територия.

Напипа дръжката на ножа си и го извади от канията, макар и да си даваше сметка колко е безсмислено. Истински късмет щеше да бъде, ако му се разминеше само с грабеж и побой.

Опря гръб на една от каменните стени.

— Само минавам — обяви той и вирна брадичка симулирайки увереност, каквато всъщност не изпитваше. — Не искам да засегна никой.

— Така ли било? Аз пък виждам нещата другояче, Гривник.

Шив и тайфата му образуваха широк полукръг около Хан. Главатарят беше рижав и синеок, с бледо, голобрадо лице като на госпожичка, белязано единствено от лилавия бандитски символ на дясната му буза и стар белег, провлачил ъгълчето на лявото му око надолу. Шив, скромен на ръст, бе не по-голям на години от Хан. Издигна се благодарение на ловкостта си с ножа и готовността да изтръгне сърцето ти, докато спиш. И по всяко друго време. Пълната липса на съвест му придаваше абсолютна сила.

Острието на ножа му проблесна на светлината, която се процеждаше откъм главната улица. Ръцете му бяха осеяни с белези — войниците го бяха нашарили с отличителните знаци на всеки крадец, преди да поумнее. В цял Южен мост нямаше пo-чевръст с ножа от него. За единствен достоен съперник от Вехтошарника минаваше Кат Тайбърн, момиче, станало главатарка на Вехтошарите след Хан.

— Търгувал си в Южен мост. Искаме дял от печалбата. Знаеш правилата — рече Шив. Останалите Южняци скочиха напред с ехидни усмивки.

— Виж к’во, не нося мангизите — увери го Хан на някогашния си уличен жаргон. — Кой би ми се доверил? Само разнасям стоката. Те сами си оправят сметките.

— Тогава стока — предложи Шив и Южняците закимаха оживено. Все едно Шив би споделил плячката с тях.

Хан съсредоточи погледа си върху ножа на Шив, нагласяйки стойката си според движенията му.

— Лушъс не ми плаща нито тарифа, нито рушвети. А преметна ли някой със стоката, изхвърчам.

— Добре дошло ще ми е — ухили се Шив. — Тогава някой ще трябва да поеме твоята работа. Не виждам защо да не сме ние.

„Да бе, да — помисли си Хан. — Само дето Лушъс не би се хванал с кой да е.“ Но моментът не беше подходящ за подобни коментари.

— Добре — отговори неохотно, сякаш едва склони. — Ще говоря с него и ще опитам да те уредя.

— Умник — продължи да се хили Шив.

Това явно беше сигнал, защото ненадейно всичко се скупчиха около него. Ножът на Шив политна към лицето му, Хан успя да го парира, ала Южняците от двете му страни го сграбчиха за ръцете и заблъскаха китката му в стената, докато не изпусна ножа. Тогава едно от по-големите момчета, наглед от Южен остров, започна да блъска и главата му в стената. Хан съобрази, че ако островитянинът продължи в този дух, с него е свършено. Затова се свлече на земята и го повлече със себе си. Шив го зарита свирепо в ребрата, друг го фрасна в лицето. Силно, но не смъртоносно.

Накрая го хванаха под мишниците, вдигнаха го и го опряха в стената. Задържаха го така, докато Шив го претърсваше. Хан устоя на изкушението да се изплюе в лицето му или да забие коляно в едно особено болезнено място. Все пак му се искаше да оцелее след това премеждие.

— Къде криеш същественото? — попита Шив, докато обръщаше джобовете на Хан. — Къде са онези диаманти, рубини и златни монети, за които всички приказват?

Нямаше смисъл да му обяснява, че легендарните богатства съществуват единствено в уличните истории.

— Няма ги вече — отговори вместо това. — Похарчени, откраднати, раздадени малко по малко. Нямам нищо.

— Имаш ето тези. — Шив дръпна ръкавите на Хан и разкри сребърните гривни. — Дочух, че си голямо конте, Гривник. — Сграбчи дясната му ръка и дръпна свирепо едната гривна, едва не изкълчи китката му. Накрая се ядоса, притисна върха на ножа си в гърлото му и Хан усети как струйка кръв се стича под ризата му. — Сваляй ги.

Гривните бяха отличителният белег на Хан от времето му като главатар на Вехтошарите. Шив ги искаше за трофей.

— Не мога да ги сваля — обясни Хан, съзнавайки с вцепеняваща увереност, че всеки момент ще умре.

— Така ли? — процеди Шив с лице на сантиметри от лицето на Хан. Очите му горяха от бяс, а от лявото, повреденото, се стичаха сълзи. — Жалко. В такъв случай ще отсека ръцете ти, за да проверя дали пък няма да се изхлузят от другата страна. — Огледа публиката си и сред Южняците се разнесе дрезгав смях. — И не се тревожи, Сакат. Ще ти позволим да просиш от тая страна на моста. Срещу част от печалбата, разбира се. — Смехът му отекна пронизителен и малко налудничав, като фалшива мелодия.

Шив отдръпна ножа си от гърлото на Хан и продължи да го претърсва. Явно му даваше възможност да помисли по въпроса. Напипа кесията му и сряза вървите ѝ, като се постара да одере Хан с ножа си. После тикна плячката в панталона си, грабна торбата на Хан и се разрови из нея, мятайки по земята стоките за продан. Хан се отчая още повече. Нямаше начин Шив да пропусне кесията с пари от Матю. А Хан никога нямаше да успее да ги възвърне.

Но това нямаше да го притеснява, ако умре като псе на улицата.

Шив обаче не извади кесията от Матю, а амулета в кожения му вързоп.

— Какво си имаш тук, Гривник? — попита Шив с грейнали от оживление очи. — Нещо скъпо, надявам се? — Разгърна кожата и побутна амулета с пръст.

В тясната уличка лумна зелена светлина и заслепи временно Хан. Оглушителен взрив запрати Шив и Южняците като парцалени кукли към отсрещната стена, където се блъснаха в камъка със страшна сила. Хан се строполи на земята с пищящи уши.

След малко успя да се надигне на колене. Амулетът, невредим наглед, лежеше в прахоляка пред него и продължаваше да излъчва злокобното си зелено сияние. След миг колебание Хан метна парчето кожа отгоре му, уви го и го пъхна обратно в торбата си.

Докато се изправяше на крака, по калдъръма откъм южняшкия край на уличката дочу гръмки команди и тропот на ботуши. Надникна през рамо. Група войници в сини униформи запушиха входа. Кралската гвардия. Хан си беше имал вземане-даване с тях. Трябваше да си плюе на петите.

Погледна към Шив. Онзи стоеше изправен и клатеше замаяно глава, обграден от другарчетата си. Нямаше начин да си върне своята кесия, но поне спаси кесията от Матю, пък и гвардейците щяха да забавят Южняците. Отдаваше му се шанс да отърве кожата. И той щеше да се възползва.

Хукна в посока към реката, надалеч от войниците. Зад себе си чуваше заплахите и заповедите им да спре. Хрумна му да се укрие в храма в западния край на моста, но в крайна сметка реши, че е най-добре да избяга възможно по-надалеч. Излезе от уличката, профуча покрай оградения двор на храма, проправи си път през човешкото гъмжило пред моста и изтърча по него с всички сили. Не забави крачка, докато не стъпи на вехтошарска земя. После пое по заобиколен маршрут, озъртайки се през рамо, за да се увери, че никой не го преследва.

Накрая свърна по улица „Калдъръмена“ и закуца по неравната ѝ каменна настилка. Вече се чувстваше на достатъчно сигурно място, за да огледа щетите. Цялото тяло го болеше. Силно опънатата кожа по дясната страна на лицето му говореше за сериозно подуване, а и почти нищо не виждаше с дясното си око. Явно имаше и счупено ребро, защото го пронизваше остра болка от едната страна. Внимателно опипа тила си с пръсти. Косата му беше слепнала от кръв и на мястото се надигаше цицина с размерите на гъше яйце.

„Можеше да е и по-зле“, каза си Хан. Ребрата си щеше да увие със стегната превръзка, а като че ли нямаше друго счупено. Не му се намираха пари за доктори, затова всичко счупено си оставаше счупено и евентуално зарастваше както му падне. Така стояха нещата във Вехтошарника. Ако имаше сили, можеше, естествено, отново да изкачи Ханалеа и да се остави в ръцете на Върба.

Спря при кладенеца в края на улицата и обля главата си с вода, за да отмие кръвта, доколкото беше възможно, после разреса косата си с пръсти. Не искаше да уплаши Мари.

През цялото време паметта му стъпваше на пръсти около случката на улица „Тухларска“. Дали не се заблуждаваше? Все пак го бяха ударили по главата. Но бе готов да се закълне, че амулетът избухна при допира на Шив. Точно както го предупреди Баяр.

Усещаше прокобното тегло на вещерската дрънкулка в торбата си. Вероятно Жарава имаше право. Май трябваше да зарови амулета още тогава. Но истината беше, че ако не го носеше със себе си, щеше да е в сериозна беда. Дори мъртъв.

„Ха! — помисли си той. — Не се самозалъгвай. И бездруго си в сериозна беда.“

Стигна до конюшнята в края на улицата. Вече нямаше как да отлага неизбежното. Влезе вътре и подуши въздуха за проба. Не миришеше на вечеря. Вместо това вонеше на конски тор, влажна слама и загрели коне. Утре трябваше да изрине. Ако изобщо успееше да стане от леглото.

Няколко коне подадоха глава от отделенията си и изцвилиха за поздрав, просейки лакомства.

— Съжалявам — прошепна той, — не нося нищо. — Изкачи с мъка старото каменно стълбище към стаята, която делеше с майка си и седемгодишната си сестра. Открехна леко вратата. Очите му по навик обиколиха набързо помещението, за да засекат евентуална опасност, преди да го е връхлетяла. Беше хладно и тъмно, защото огънят вече догаряше. От майка му нямаше и следа.

Мари лежеше на сламеника до огнището, но явно беше будна, защото главата ѝ се надигна веднага щом Хан влезе през вратата. Усмихна му се до уши и скочи към него. Уви кльощавите си ръчички около краката му и зарови лице в корема му.

— Хан! Къде се губиш? Така се притеснихме!

— Вече трябваше да спиш. — Потупа я неловко по гърба, загледан в рошавата ѝ пясъчноруса коса. — Къде е мама?

— Тръгна да те търси. — Зъбите на Мари тракаха от страх или студ. Върна се в леглото си до огъня и загърна мършавите си раменца с протрито одеяло. Беше толкова слаба, че нямаше какво да я топли. — В лошо настроение е. Уплашихме се да не ти се е случило нещо.

„Оглозгани кости“, изруга гузно наум Хан.

— Кога излезе?

— От сутринта излиза няколко пъти.

— Вечеряла ли си?

Малката се поколеба — явно обмисляше дали да не го излъже, но накрая поклати глава.

— Мама сигурно ще донесе нещичко.

Хан стисна устни, за да попречи на мислите си да се излеят навън. Доверието на Мари му беше скъпоценно като мечта, с която не иска да се разделя. Във Вехтошарника единствено тя вярваше в него.

Той отиде до камината, взе съчка от чезнещите им запаси и я сложи в огъня. После седна на тънкия дюшек до сестра си и извърна лице от светлината на пламъците.

— Аз съм виновен, че нямаш нищо за ядене — призна той. — Трябваше да се прибера по-рано. Обещах на мама да ти донеса нещо. — Бръкна в джоба си и извади кърпата с месните питки. Разви ги и подаде едната на Мари.

Момиченцето ококори сините си очи. Постави питката върху дланта си и погледна с надежда брат си.

— Колко от нея ми се полага?

Хан сви рамене смутено.

— Цялата. Нося и за двама ни с мама.

— О! — Мари разкъса питката, излапа я гладно и накрая си облиза пръстите. Беше омазала цялата си уста с вкусния, ароматен сос и прокара език по устните си, за да събере и последната капчица.

На Хан му се прииска да се върне в онези години, когато една месна питка можеше да го направи толкова щастлив.

Подаде ѝ още една, но докато я вземаше от ръцете му, момиченцето впери поглед в него.

— Какво се е случило с лицето ти? Цялото е подпухнало. — Протегна ръчичка и го докосна сякаш пипа крехка яйчена черупка. — Започва да посинява.

В този момент Хан дочу уморено троп-троп-троп по стълбите — знак, че майка му се прибира. Стана бавно и опря гръб о стената, за да се скрие в сенките. След секунда вратата се отвори с трясък.

Майка му застана на прага с рамене, трайно превити от цял живот злополучия. За изненада на Хан носеше новото му палто, което си купи от пазара преди седмица-две с мисълта, че ще му е от полза през идната зима. На нея ѝ беше голямо — влачеше се по земята. Около врата си бе увила дълъг шал. Майка му носеше купища дрехи дори в топло време — служеха ѝ вместо броня.

Тя разви шала и дългата ѝ плитка от светла коса се изхлузи. Под очите ѝ имаше тъмни кръгове и изглеждаше по-сломена от обикновено. Беше млада — бе родила Хан на възраст, не по-голяма от неговата сега — но изглеждаше състарена.

— Не можах да го намеря, Мари — рече тя с пресекващ глас. Сълзите по бузите ѝ смаяха Хан. — Търсих къде ли не, разпитвах наляво и надясно. Дори отидох при гвардията, а те ми се изсмяха. Сигурно бил в затвора, където му било мястото. Или бил мъртъв. — Подсмъркна и избърса лицето си с ръкав.

— Ъм, мамо… — запъна се Мари и погледна към Хан.

— Все му разправях да не се шляе по улиците, да си няма работа с разбойници, да не мъкне парите на оня дъртак Лушъс, ама той не ме чува, мисли си, че никой нищо няма да му стори, вечно…

„Аз съм отрепка — помисли си Хан. — Измет.“ Колкото повече изчакваше, толкова по-зле. Излезе от тъмния ъгъл.

— Тук съм, мамо. — Прокашля се. — Извинявай, че закъснях.

Майка му примига, восъчнобледа, и сложи ръка на гърлото си, сякаш вижда призрак.

— К-къде…?

— Преспах в Морски борове — обясни Хан. — А на път за вкъщи ми се случиха неприятности. Но пък нося вечеря. — Протегна безмълвно ръката, в която държеше кърпата с останалите месни питки, все едно принася дар на божество.

Тя прекоси стаята, плесна го през ръката и бутна питките на пода.

— Носиш вечеря? Това ли е? Изчезваш за цели три дни и ми скъсяваш живота от тревоги, обаче носиш вечеря, така ли? — Гласът ѝ се извисяваше все повече. Хан размаха ръце да я спре. Оставаше им само да събудят хазяина в съседство и да му напомнят за неплатения наем.

Майка му направи крачка напред, а Хан заотстъпва, докато не опря гръб в камината. Тя насочи укорително пръст към него.

— Какво съм ти казала? Пак си се бил. Нали?

— Не — възрази той. — Просто… Спънах се в бордюра и паднах по лице на улицата.

— Сложи му студен парцал — посъветва го Мари от укритието на леглото си. Гласът ѝ трепереше, както обикновено се случваше, когато е разстроена. — Мамо, нали така спадало подутото?

Хан погледна сестричката си. Искаше му се той и майка му да проведат този разговор другаде. Но когато живееш в една-единствена стая над конюшня, няма къде да се скриеш.

— Кой беше тоя път? — попита майка му. — Разбойниците или гвардията? Или обра твърде много народ?

— Вече не съм обирджия — засегна се Хан. — Не бих…

— Нали тръгна да береш билки за Равнинския пазар? — продължи майка му. — Качи ли се изобщо в Ханалеа? Или през цялото време си скитал по улиците?

— Качих се в Ханалеа — отвърна Хан. Едва владееше нервите си. — С Жарава цял ден събирахме билки в планината.

Майка му присви очи и протегна ръка.

— Значи трябва да ми носиш пари.

Хан се сети за кесията си, вече притежание на Шив. У него бяха останали само парите на Лушъс, но — както постоянно си повтаряше — той не беше крадец. Преглътна сухо и сведе очи към пода.

— Не нося пари — отвърна накрая. — Взеха ми ги в Южен мост.

Майка му изпусна въздуха си през зъби, сякаш току-що бе потвърдил най-лошите ѝ страхове.

— Ти си прокълнат, Хансън Алистър, и зле ще свършиш — заяви тя. — Нищо чудно, че си загазил, щом по цял ден кръстосваш улиците. Като дружиш с улични банди и крадеш от хората…

— Вече не съм с Вехтошарите — прекъсна я Хан. — Още през есента ти обещах да ги напусна.

Майка му продължи да мели, все едно не беше казал нищо.

— … Като си имаш работа с противни хора от рода на Лушъс Чорлав. Може да сме бедни, но поне винаги сме били честни.

Нещо в Хан се отвърза, той отвори уста и думите се изляха сами.

— Честни сме били. Е, честността няма да напълни празния ни стомах. С честност не се плаща наем. През последната година аз ви изхранвам, а е много по-трудно без шайкаджийство. Да те видим как ще ни спасиш от затвора за длъжници само с пране и разнасяне на дрехи. А ако влезем в затвора, какво ще стане с Мари?

Майка му остана безмълвна, смаяно вперила в него сините си очи; дори устните ѝ бяха пребледнели, колкото и лицето ѝ. После грабна пръчка от купчината и замахна. Хан сграбчи инстинктивно китката ѝ и я задържа. Свързани от кръв и ярост, двамата впиха погледи един в друг. Постепенно яростта се изцеди и остана само кръвната им връзка.

— Няма да ти позволя да ме удряш повече — рече през зъби Хан. — Днес ме пребиха веднъж. Стига ми толкова.

Хан лежеше на сламения си дюшек в ъгъла. Чуваше тихото, равномерно дишане, което му подсказваше, че Мари и майка му най-сетне са заспали. Всяка кост от тялото му го болеше, а лицето му сякаш щеше да се разцепи надве. Пък и беше огладнял. С майка му изядоха последните две питки, но напоследък всичко, сложено в устата му, се изпаряваше, преди да стигне стомаха му.

Мислите се блъскаха в ъглите на съзнанието му по-объркани от мишки в лабиринт. Не можеше да се похвали с философски ум. Малко време му оставаше за размишления. Дори не се опитваше да помири воюващите души, които обитаваха тялото му.

Едната беше Хан Алистър, син и брат, мъжът в семейството, търговец и дребен шарлатанин. Другата — Самотен ловец, осиновен от Морски борове, решен един ден да си осигури място в клана. Третата — Гривник, дребен престъпник и уличен боец, някогашен главатар на разбойническата банда Вехтошарите и враг на Южняците.

Непрекъснато излизаше от едната си кожа и си нахлузваше друга. Нищо чудно защо се затрудняваше да реши кой е всъщност.

Обърна се върху твърдия под. Обикновено използваше торбата си за възглавница, но този път не смееше да посегне към нея заради амулета. Мисълта за вещерската дрънкулка го измъчваше като зъбобол. Ами ако избухне и убие и тримата? Или още по-лошо — остави ги живи, но без покрив над главите.

Думите на Лушъс изплуваха в паметта му. „Скрий амулета и стой настрана от Баяр. Разберат ли, че е у теб, ще те убият, за да си го върнат.“

Накрая извади от торбата увития амулет. Обу си панталоните, слезе по стълбите, мина покрай конете и излезе в студения двор. На известно разстояние от конюшнята се намираше ковачница, построена по времето, когато в чифлика бе живял ковач — любимото скривалище на Хан още откакто порасна достатъчно, че да си има тайни. Вдигна разхлабен камък от основата ѝ, скъта амулета в дупката и върна камъка на мястото му. Тръгна си поуспокоен и изкачи стълбите към жилището им, потънал в дълбоки размисли.

На сутринта щеше да се върне при Луилъс, да му предаде кесията и да си получи заплащането. С тези пари щеше да укроти хазяина поне за малко, особено ако отново изчисти конюшнята.

Седна на дюшека, бръкна в джоба си и извади принцеската монета, дадена му от Матю преди цяла вечност. Обърна я към гаснещия огън и светлината му очерта гравирания върху нея силует.

Силуетът на принцеса Раиса ана’Мариана, потомка на Сивия вълк, наследница на превалския трон.

— Здравей, девойче — прошепна той, прокарвайки мръсен пръст по релефния образ. — Ще ми се да виждам повече такива като теб.

Принцесата беше изобразена в профил върху студения твърд метал — елегантно вдигната шия, тиара, вплетена в отметнатите ѝ назад коси. Видимо горда и самоуверена като майка си, кралица Мариана.

„Не — помисли си саркастично Хан. — Прекалено трудно е да се катерят по чукарите, за да ловуват. Ще изпратим сърните при тях, пък ако ще цялата планина да изгори.“

На една принцеса не ѝ се налага да се тревожи дали ще остане без покрив над главата си, дали ще има какво да сложи на масата, дали ще я пребият в някоя тъмна уличка.

На една принцеса не ѝ се налага да се тревожи за каквото и да било.

СЕДМА ГЛАВА

В ОСТЪКЛЕНАТА ГРАДИНА

Раиса хукна по коридора, шумолейки с танцувалните си пантофки по мраморния под. Хрумна ѝ да отскочи до стаята си, за да се преоблече, но нямаше представа какви дрехи да избере. Клинът и туниката ѝ бяха ужасно мръсни. Вече нямаше дрехи за игра, пък и срещата с този нов, сериозен Амон в парадна униформа някак налагаше по-официално облекло. Ами ако се е преоблякъл в панталони и риза? Раиса щеше да се чувства глупаво в роклята си.

Чакай малко. Тя е принцесата-наследница и току-що излиза от танцова забава. Защо да се чувства глупаво? Какво я прихваща?

Магрет я чакаше в стаята ѝ с чаша чай в ръце. Бе разпуснала кока си и сплела посивялата си коса на плитка.

— Прибирате се по-рано от очакваното, Ваше Височество — отбеляза тя и направи реверанс. — Очаквах тържеството да продължи до по-късно.

— Така е. Аз обаче отивам на среща с Амон — обяви Раиса, седна пред огледалото и свали диадемата си. Щеше да остане с роклята, но да разпусне косите си. Освен това да…

— Сега? — изуми се Магрет. — По това време?

Раиса примига насреща ѝ.

— Ами, да. — А когато Магрет продължи да се мръщи, тя добави: — Какво?

— Не може да се срещате сама с млад мъж посред нощ!

Какво не ѝ беше ясно?

— Става дума за Амон. Едно време прекарвахме заедно по цели нощи. Спомняш ли си, когато готвачът ни намери под една маса в кухнята по изгрев-слънце? Искахме да сме наблизо, като извадят канелените кифлички от пещта. — Докато прокарваше зъбците на четката през непокорната си коса, Раиса се замисли, че Амон вече не би се събрал под масата на пекаря. Не и с такива дълги крака.

— Няма да ви пусна без придружителка в този късен час — отсече Магрет.

— Но аз обещах — измрънка Раиса, докато сплиташе косата си в небрежна плитка. — И бездруго никой няма да разбере.

— Ако тръгнете, ще кажа на лейди Франсия, а тя ще отиде да съобщи на кралицата — заяви Магрет и вирна триумфално брадичка.

— Не би посмяла — възмути се Раиса. Вече съжаляваше, задето не отиде директно на срещата.

— Напротив, Ваше Височество. През юли ще навършите шестнайсет и ще бъдете готова за женитба. Ако преди това ви се случи нещо, мен ще обвинят. Все пак той е войник.

— Кръвта. На. Ханалеа. За никого няма да се омъжвам, Магрет. Още дълго време. — „Дотогава ще си хвана стотина любовници, ей така, за да ви дразня — прииска ѝ се да подхвърли. — Пък и би било много по-рисковано в игралната зала с Мика или под носа на мама в банкетната зала, отколкото в компанията на Амон.“

Изпаднали в безизходица, двете впериха инатливи погледи една в друга.

— Добре тогава — примири се Раиса. — Ела с мен.

Магрет сведе очи към пеньоара си. Явно смяташе работата си за деня за приключена.

— Но, Ваше Височество, не мисля, че…

Раиса придоби вид на властна принцеса.

— И ако настояваш да ме придружиш, подготви поднос за Амон. Стоя на пост до вратата през цялата вечеря, така че не е ял.

След четвърт час и доста негодувание двете излязоха от покоите на принцесата. Раиса крачеше напред, а Магрет — самото олицетворение на неодобрението — я следваше с огромен сребърен поднос в ръце.

Изкачиха няколко реда стълби. Към по-горните етажи на двореца те ставаха все по-тесни и стръмни.

— Да нямате среща на покрива? — изхриптя Магрет, изостанала с два реда стълби от Раиса.

— Срещата ни е в остъклената градина — уточни Раиса и спря на най-горното стъпало, за да изчака Магрет. Много по-лесно щяха да се качат по тайното стълбище, но точно тази тайна не искаше да разкрива пред Магрет.

Дори с Мика не я бе споделила. Излезете ли наяве, нямаше връщане назад, в случай че нещо се обърка.

Навярно някога оранжерията бе изпълнявала ролята на забележителност, създадена от истински любител на градините. Раиса и Магрет влязоха през високите бронзови врати, украсени с изкусно отлети лиани, цветя, животни и насекоми. Въздухът вътре беше влажен и ухаеше на пръст, цветя и дъх на никнещ живот. Облицованият с тъмни плочки под попиваше слънчева топлина по цял ден, а нощем я отдаваше. Специални клапи управляваха циркулацията на топлата термална вода през тръбопровода и нагласяваха температурата ѝ според нуждите на растенията в зависимост къде виреят сред природата — в тропически, пустинен или умерен климат.

Кралица Мариана не се интересуваше от градини. Тя предпочиташе да гледа цветята подредени във вази, но Раиса бе наследила страстта по ровенето в земята от баща си. В редките случаи, когато той оставеше в двореца, двамата прекарваха часове в приятно мълчание, докато присаждаха калеми и прореждаха разсада.

Понеже и двамата отсъстваха през последните три години, градината бе избуяла и видимо занемарена. По-агресивните растения задушаваха по-слабите, крехки видове. Тук-там имаше счупени стъкла и дупките бяха запълнени с вълна или грубо покрити с подръчни материали. Някои кътчета на градината вече бяха твърде студени за каквито и да било други растения, освен за местните.

Раиса поведе Магрет към входа на зеления лабиринт. Очакваше да намери Амон в един от страничните коридори, в беседката до фонтана.

„Май ще трябва да си намерим ново място за срещи, след като Магрет научи за това“, помисли си Раиса.

Макар че имаше вероятност дойката ѝ да не успее да стигне втори път дотук.

Раиса крачеше уверено през избуялите тунели, а Магрет я следваше плътно по петите, сякаш се боеше да не би повереничката ѝ да се втурне нанякъде и да я остави сама в джунглата. На някои места чемширените стени почти се бяха сраснали и неведнъж им се наложи да си проправят път с ръце през плетеницата от клони.

— Ще съсипете роклята си още при първото обличане — оплака се Магрет, близна пръста си и разтърка дупчицата, оставена в коприната от някаква клонка.

Раиса чу Амон, преди да го види. Той крачеше напред-назад, мърморейки нещо под нос. Първоначално си помисли, че недоволства заради закъснението ѝ, но после долови откъси от репетиция на реч.

— Ваше Височество, за мен е огромна чест да… ъ… безкрайно съм ви благодарен, че ме помните… уффф. — Той тръсна недоволно глава и се прокашля. — Ваше Височество, бях удивен — не — изненадан, че ме заговорихте и се надявам да считате приятелството ни за… Кървавите кости на Ханалеа! — изруга той и се плесна по челото. — Ама че съм идиот.

С вдигане на ръка Раиса показа на Магрет да остане на място и тръгна напред.

— Амон?

Той подскочи, завъртя се и несъзнателно вкопчи пръсти в дръжката на меча си. В опит да представи реакцията си за елегантен жест, протегна ръка към нея и ѝ се поклони ниско.

— Ваше Височество — пророни дрезгаво, изправи се и не откъсна очи от лицето ѝ. — Много сте… ъм… изглеждате добре.

— Ваше Височество? — Тръгна към него с шумолене на сатен, вирнала гордо брадичка. — Ваше Височество?

— Ами — похвана той, изчервен до уши. — Аз… ъ…

Хвана двете му ръце и вдигна поглед — вдигна го нависоко — над масивната му брадичка и прав нос, към сивите му очи.

— Свещени кости, Амон, това съм аз, Раиса. Някога през живота си да си ме наричал „Ваше Височество“?

Той се позамисли.

— Доколкото си спомням няколко пъти ме караше да те наричам така — отвърна сухо той.

Лицето ѝ пламна.

— Не е вярно!

Той вирна едната си вежда и придоби добре познатото ѝ — и безкрайно дразнещо — изражение.

— Е, добре де — склони тя. — Само няколко пъти.

Той сви рамене.

— Май е най-добре да свиквам с това. Ако ще живея в кралския двор.

— Май да — съгласи се Раиса. Останаха така за момент, с неловко сключени ръце. Внезапно цялото ѝ съзнание се съсредоточи върху допира му. Сърцето ѝ прескочи.

— Е — подхвана той. — Изглеждаш… добре — повтори. Като че ли не можеше да реши накъде да гледа и очите му шареха безцелно.

— А ти изглеждаш… висок — побърза да оттегли ръцете си от неговите. — Гладен ли си? Магрет ти носи вечеря.

Той подскочи, заозърта се и погледът му попадна на Магрет, застанала навъсена до едно древно дърво на живота. Отново вирна вежда.

— Довела си Магрет? Тук?

Раиса сви рамене.

— Не искаше да ме пусне сама. Напоследък става все по-трудно.

— О! — Поколеба се. — Е, наистина съм гладен — побърза да си признае той.

Раиса извика Магрет. Тя остави подноса върху малка масичка от ковано желязо до фонтана, запали факлите и се оттегли на пейка, разположена достатъчно близо, за да чува разговора им.

— Моля — покани го Раиса. — Седни. — Самата тя се настани на стол и си откъсна малка чепка грозде, макар да се чувстваше съвсем сита от вечерята. Беше доволна от наличието на храна помежду им, защото така можеха да съсредоточат вниманието си върху нея, вместо един към друг.

Амон съблече внимателно куртката на униформата си и я сложи върху облегалката на стола. Остана по снежнобяла ленена риза. Нави ръкавите ѝ над лактите си, разкривайки бронзови, мускулести ръце.

— Извинявай — пророни, когато най-сетне се настани пред масичката. — В Уийн сам си пера дрехите, затова внимавам да не натопя ръкавите в супата.

Нахвърли се гладно на хляба, сиренето и плодовете, приготвени му от Магрет. Преглъщаше ги с ябълково вино. В един момент вдигна поглед и хвана Раиса да го наблюдава изумена.

— Прощавай — извини се и ловко избърса устата си с кърпа. — Днес яздих много, умирам от глад, а отгоре на всичко съм свикнал да се храня в казарма. Там яденето е надпревара.

На Раиса ѝ беше приятно да общува с човек, който не се стреми да я ласкае, казва каквото му е на ума и не е толкова културен, че тя самата да се чувства нескопосана и простовата пред него.

— Е — подхвана тя, — значи ще служиш в Гвардията това лято?

Той кимна, сдъвка храната в устата си и преглътна.

— И всяко друго оттук нататък.

— Много ли работа ще имаш?

— Аха, баща ми държи да се увери, че кралицата получава от жалката ми особа всичко, за което си плаща. — Той врътна очи. — Ще се виждаме по-често, ако ме назначат в твоята лична стража. Но не ми се вярва, понеже съм за първа година в гвардията.

— О — промълви разочаровано Раиса. Откакто се върна от Демонаи, се чувстваше самотна. Имаше си Мика, разбира се, но неговата компания не ѝ действаше особено отпускащо, дори в присъствието на придружителка.

Беше се надявала да прекара лятото в дяволии с познатия ѝ Амон. Дори не ѝ бе хрумнало, че може да се е променил толкова. А още по-малко, че няма да намира време за нея.

— Щеше ми се да пояздим до Жупелните водопади. Имало нов гейзер, изхвърлял вода на петнайсет метра във въздуха.

— Сериозно? — Амон наклони глава. — И още не си ходила да го видиш?

— Чаках теб. Спомняш ли си как плувахме в Демонските извори?

Тогава двамата уловиха четири пъстърви в Жупелната река и ги задушиха на парата, струяща от една земна пукнатина край брега.

— Хм. — Амон се почувства неудобно. — На този етап кралицата едва ли ще остане очарована от идеята да ходим сами на подобни излети.

— Защо смяташ така?

— Поради няколко причини. — Той замълча, а понеже тя не каза нищо, добави: — Едната е, че вече е по-опасно от преди.

— Напоследък всички това говорят — нервно подхвърли Раиса.

— Защото е вярно.

— А каква е другата? — настоя тя.

— Аз съм войник и пълнолетен мъж. Ти също ще навършиш пълнолетие към средата на лятото. Различно е. Хората ще се разприказват.

Раиса изсумтя отвратена.

— Хората си приказват и бездруго. — Но знаеше, че е прав. След неловка пауза Раиса реши да смени темата. — Разкажи ми за Одънов брод.

— Ами… — Амон се поколеба за момент, сякаш да се увери, че наистина я интересува. — Реката Тамрон разделя академията надве. Уийн, военното училище, се намира на единия ѝ бряг, а Мистверк, магьосническото — на другия. Явно още в началото са решили, че е най-добре двете да са разделени. Това са били първите училища, но вече има и други.

Всяка година в Уийн постъпват по петдесет нови курсанти. Идват откъде ли не, от Тамрон и Превала, от Ардън и Мечо гърло. Родните страни на някои воюват една с друга, но на територията на училището са забранени подобни свади. Съществува спогодба, наречена Одъновски мирен договор, и спазването ѝ се следи стриктно. Самият Одънов брод е малко, независимо царство. Намира се на границата между Тамрон и Ардън, но не принадлежи нито към едното, нито към другото.

— Къде живееш? — попита Раиса. Събу си обувките и под неодобрителния поглед на Магрет сви крака до тялото си.

— Курсантите от всеки клас живеят заедно, докато не постигнат известна опитност — отвърна Амон. — После позволяват на всеки да избере къде да се настани. Аз още съм в Първокурсническия дом. Догодина отивам в Кадетския, после ще избирам. Мога да съжителствам дори с магьосник, ако искам.

— Момичетата и момчетата в Уийн по равно ли са? — попита небрежно Раиса.

Той поклати глава.

— От Превала идват момичета, но на юг нещата стоят другояче. Там имат странно гледище какво е редно да правят момичетата и какво — не. Според някои причината се крие в ученията на Малтус.

— Аха. — Раиса кимна мъдро, сякаш разбираше за какво говори. Амон имаше толкова повече знания и житейски опит от нея, а тя беше принцеса-наследница на цяло кралство! Не следваше ли и тя да е така осведомена? Майка ѝ, кралицата, знаеше ли всичко това? Едва ли. Мариана също не беше напускала кралството.

Обзе я внезапното желание да се махне от Превала и да тръгне нанякъде, накъдето и да било.

— Съотношението е около три четвърти момчета и една четвърт момичета — продължи Амон. — Момичетата обаче не ни отстъпват по нищо. Войникът не се нуждае само от груба сила, както се увериха някои Южняци. — Разсмя се.

— Какво правите? — попита тя. — Класни занятия имате ли? Или тренировки? — „Как ли пък не — помисли си тя, хвърляйки му кос поглед. — С класни занятия не се правят такива мускули.“

— Имаме и класни занятия, и практика. — Амон бе видимо поласкан от интереса ѝ. — Учим стратегия, география, конна езда, бойна техника, такива неща. Изучаваме великите битки от историята и анализираме изхода им. С всяка изминала година в програмата навлиза все повече практика.

— Ще ми се и аз да можех да се запиша в Уийн — изстреля Раиса.

— Наистина ли? — учуди се Амон. — Да, но би било твърде опасно, струва ми се. Напоследък дори пътят до училище и обратно е предизвикателство.

— Но защо? — Раиса докосна с пръсти огърлицата си с диви рози. Навярно копнежът ѝ по чужди земи идваше от баща ѝ и търговския му занаят.

— Знаеш за гражданската война в Ардън: петима братя, всеки със своя армия, воюват един срещу друг за трона. Ако в юга си на военна възраст, дори само ако минеш през земите им, има опасност да те отвлекат и да те вкарат принудително в нечия армия. А военната възраст е разтегливо понятие — от десет до осемдесет години.

Той отдръпна стола си от масата, протегна крака и започна да разтрива мускулите на бедрата си, сякаш го болят.

— Освен това има опасност неволно да пресечеш някоя от вражеските линии или да попаднеш в някоя битка. Гъмжи от дезертьори и чети наемни войници. Напоследък никой не си прави труда да разбере кой си, преди да те намушка.

— Баща ми е в Ардън — обясни Раиса и видимо потрепери. — Знаеше ли?

Той кимна.

— Татко ми съобщи. — Умълча се и сякаш му се прииска да върне казаното преди малко. — Баща ти е от Демонаи и някога е бил воин. Сигурно ще се справи. Кога трябва да се върне у дома?

Тя поклати глава.

— Нямам представа. Ще ми се да е скоро. Просто ми е… притеснено, нали разбираш? Все едно предстои да се случи нещо лошо. — Раиса се замисли за думите на Едън Бърн за беззаконието в провинцията и необходимостта от стражи дори по време на най-обикновен лов. За какво ли още беше в неведение?

— Според теб какво трябва да променим? — попита тя. — В стратегията ни относно войните, имам предвид.

Той се изчерви.

— Нямам право да…

— Не ме интересува дали имаш право, или не! — Приведе се над масата към него. — Искам да чуя мнението ти. Ще си остане между нас.

Амон я гледаше, сякаш се чудеше дали да ѝ повярва.

„Когато стана кралица — помисли си мрачно Раиса, — хората няма да се страхуват да изразяват мнението си пред мен.“

— Само между нас?

Тя кимна.

— Е — подхвана той, впил сивите си очи в нейните. — С татко говорихме по въпроса. Гражданската война в Ардън няма да трае вечно. Ако не друго, ще им свършат войниците. Единият от онези проклети братя Монтен ще надделее и тогава ще са му нужни пари. Ето ти причина да заламти за земите на север, юг и запад от своите. С баща ми смятаме, че сега е времето да предприемем някои мерки, които ще ни защитят в бъдеще.

— Например? — подкани го Раиса.

— Да се отървем от наемните войници — изтъкна без заобикалки Амон. — Продават услугите си на всеки, а братята Монтен са страшно коварни. На нас ни е нужна армия от безспорно предани войници с местен произход. Дори да е по-малка от сегашната. В противен случай има риск самите войници да свалят кралицата от престола.

— Но — Раиса прехапа долната си устна — откъде ще намерим толкова хора? Времената са тежки. Кой би се записал в армията доброволно?

Той сви рамене.

— Превалци продават мечовете си на Ардън. Междувременно внасяме съмнителни бойци от юга. Защо да плащаме на чужденци да се бият за нас? Трябва да дадем на народа причина да остане у дома, където му е мястото.

— Каква причина? — попита Раиса.

— Не знам. Нещо, за което да се борят, в което да вярваш. Сносен живот. — Вдигна ръце във въздуха. — Не съм голям експерт. Аз съм просто курсант, но такова е мнението на баща ми.

— Знаеш ли дали… дали капитан Бърн е обсъждал стратегията си с кралицата? — попита Раиса.

Амон извърна поглед от нея и започна да сваля ръкавите на ризата си прекалено съсредоточено.

— Опитвал е. Кралица Мариана обаче има много съветници, а татко е просто капитанът на гвардията ѝ.

Раиса остана с впечатлението, че премълчава толкова, колкото и ѝ казва.

— А генерал Клемат? Какво смята той? — поинтересува се престолонаследницата. Клемат беше бащата на Кип и Кийт, настойчивите ѝ ухажори.

— Какво да ти кажа — Амон си потри носа. — Именно той доведе наемниците. Едва ли би подкрепил идеята ни за промяна.

— Имаме магьосници на наша страна — напомни Раиса и се замисли, че точно такъв разговор трябва да проведе и с майка си. — Имаме лорд Баяр и останалите от магьосническата гилдия. Те ще ни защитят от равнинците.

— Да — кимна утвърдително Амон. — Ако може да им се има доверие.

— Югът те е превърнал в циник — обвини го Раиса и потри очи. Чак сега осъзна колко дълъг ден преживя. — Нямаш доверие на никого.

— Така се оцелява там — отвърна Амон, загледан във фонтана.

Раиса сдържа прозявката си.

— Аз пък така се справям с ухажорите. Не вярвам на никого.

Амон вирна глава.

— Ухажори? И този момент ли настъпи?

— Учудваш ли се? — сви рамене Раиса. — Почти на шестнайсет съм. Майка ми се е омъжила на седемнайсет.

Амон я гледаше потресен.

— Но не си длъжна да се омъжиш веднага, нали?

Раиса поклати глава.

— Нямам намерение да се омъжвам скоро — заяви категорично тя. — Чак след години — добави, защото ужасът не слизаше от лицето на Амон. — Майка ми е млада и ще управлява още дълго. — Раиса се радваше, че и тя има възможност да се прояви като експерт в някоя област. Контактите с момчета щяха да са ѝ приятни, но женитбата беше съвсем друго нещо.

— Рай. Да не те омъжат за някой старец? — попита Амон с типичната за рода Бърн безцеремонност. — Не че смятам баща ти за… е, доста по-възрастен е от кралицата.

— Зависи. Мога да се омъжа за главатар на някой от клановете или дори за крал или принц на Тамрон или Ардън. Но не е изключено да е и старец, да. Това е добър повод да отлагам женитбата възможно по-дълго.

Дали майка ѝ изобщо бе обичала баща ѝ? Или бракът им представляваше просто политически ход? Семейството ѝ се струваше по-задружно, преди да замине за Демонаи. Доколко сегашната ѝ нетърпимост към брака беше подбудена от отношенията между родителите ѝ?

Вдигна поглед. Амон я наблюдаваше. Младежът бързо извърна очи, но Раиса улови състраданието в тях.

Толкова се различаваше от Мика — обаятелният Мика, който вечно оспорваше схващанията ѝ. В компанията на Амон се чувстваше удобно, все едно е обула чифт добре разтъпкани мокасини. Въпреки това промените в него бяха интригуващи.

Тя погледна към Магрет. Дойката ѝ спеше дълбоко на пейката и хъркаше с отворена уста.

— Това е то — обяви Амон, проследил погледа ѝ. — Загубихме я. — Изправи се. — А аз трябва да застъпя на пост по изгрев-слънце. Затова ще ти пожелая лека нощ, ако позволиш.

„Изглежда грохнал от умора“, помисли си гузно Раиса.

— Разбира се — съгласи се тя и също стана. — Но първо нека ти покажа нещо. — Не искаше да се разделя с него. Чувстваше, че трябва да сключат нов договор помежду си. — Знам един таен проход. Пряк път. Хайде да минем по него.

Амон се поколеба, свъсил вежди.

— Накъде води?

— Ще видиш — отвърна загадъчно Раиса.

Амон кимна към Магрет.

— Ами тя? — попита той.

— Нека поспи — предложи Раиса. — Струва ми се, че ѝ е удобно.

— Кой знае дали ще намери обратния път — притесни се Амон.

— Ще дойда да я взема на сутринта — обеща Раиса. После взе една от факлите и закрачи между зелените стени, без да поглежда назад, за да види дали Амон я следва, но скоро чу хрущенето на чакъла под ботушите му.

Следвайки завоите на лабиринта, стигнаха до центъра му, където великолепен храм от ковано желязо стоеше самотно сред плетеница от стари рози и избуяли благоуханни цветя. Аоницера и глициния увиваха клонки по дървените рамки, обгръщаха покрива и висяха почти до земята, превръщайки храма в жива пещера — чудно закътано кътче за среща на влюбени. Дори Раиса трябваше да наведе глава, за да влезе в храма.

Листа и клонки осейваха пода. В единия край на помещението се намираше олтарът в прослава на Създателката, а в полукръг бяха подредени каменни пейки, достатъчни за не повече от дузина поклонници.

На витража върху отсрещната стена бе изобразена Ханалеа в битка с меч в ръка и разпилени коси. Денем, когато слънцето проникваше през стъклата, цветни реки обливаха пода, между чиито плоски камъни бе вградена метална плоча с гравирани по нея диви рози. Раиса коленичи и я забърса с ръка.

— Под нея е — посочи плочата. — Вдигни я.

Амон сложи факела на поставката в стената, хвана халката в единия край на плочата и дръпна, прехвърляйки тежестта на тялото си върху петите. Пантите изскърцаха и плочата се вдигна, освобождавайки струя влажен, застоял въздух.

Амон вдигна поглед към Раиса.

— Кога за последно си минавала оттук?

Раиса сви рамене.

— Преди около два месеца. Трудно е, защото постоянно съм обградена от хора.

— Най-добре да сляза пръв. — Амон хвърли скептичен поглед към роклята ѝ. — Кой знае какво е минавало оттук през последните месеци.

— Има стълба от едната страна — обясни услужливо Раиса.

Амон се хвана за страните на отвора и провисна тялото си надолу. Достигна с крака първото стъпало на металната стълба. Направи няколко крачки и раменете му потънаха под нивото на пода. Тогава спря и протегна ръка. Раиса му подаде факлата и той продължи да се спуска, докато не стъпи на твърда земя два етажа по-ниско.

Вдигна поглед и Раиса видя лицето му на светлината от факлата. Изглеждаше много далече.

— Разстоянието не е малко — предупреди той. — Май не е добра идея да слизаш.

— Няма страшно — заяви Раиса с повече увереност в гласа, отколкото в сърцето. — Правила съм го и преди.

„Е, не по пантофи и тясна сатенена рокля“, беше редно да добави, но се въздържа.

— Да се върнем по обичайния път — опита да я убеди Амон и сложи крак на най-долното стъпало. — Ще ми покажеш прохода друг път, когато си… ъм… подходящо облечена.

— Кога ще ни се отдаде втори шанс? — не отстъпи Раиса. — Както казах, вечно съм обкръжена от хора, а и ти ще работиш всеки ден.

Знаеше, че постъпва безразсъдно, но се чувстваше уморена и измамена. Чакаше я почти самотно лято, а толкова искаше да се впусне в приключения с Амон.

— Качвам се — предупреди я Амон и хвана стълбата с ръце.

— Слизам — заяви с висок глас Раиса, обърна се и заопипва с протегнат крак въздуха за първото стъпало.

— Изчакай малко, чу ли? — Той изчезна от погледа ѝ, но Раиса го чуваше да се движи долу и виждаше отражението на светлината от факлата му по влажните стени.

След малко се появи в долния край на стълбата и вдигна поглед към нея. Дясната му скула беше изцапана.

— Чисто е. Просто няколко плъха. Слизай, но внимателно.

Беше по-лесно на думи, отколкото на дело. Стъпалата бяха доста раздалечени, трудни за катерене от човек с нейния ръст, дори при подходяща екипировка и почти непреодолими с такава рокля. Копринените ѝ пантофки се пързаляха по гладкия метал. Тя вдигна полата над коленете си с една ръка, а с другата се хвана за стълбата; запита се каква ли гледка представя на Амон.

На половината път изпусна хлъзгавата стълба, за момент се олюля с разперени ръце и полетя с писък надолу.

Тупна в ръцете на Амон, а той залитна няколко крачки назад. Малко преди да се строполят на земята, той възстанови равновесието си и се опря о стената, задъхан и притиснал Раиса до влажната вълна на униформата си. Сърцето му препускаше бясно до ухото ѝ.

— Кървавите кости на Ханалеа! — изруга той. Лицето му, тебеширено, се намираше на сантиметри от нейното, а сивите му очи тъмнееха и бушуваха като Индио през зимата. — Полудя ли, Раиса? Да не искаш да се убиеш?

— Не, разбира се — отвърна яростно тя, сприхава заради уплахата. — Просто се подхлъзнах. Пусни ме на земята.

Той обаче беше решил да я смъмри отблизо.

— Никога не ме слушаш. Все трябва да е твоето, дори да си платиш със счупен врат.

— Не е вярно, че все трябва да е моето — възрази тя.

— Така ли мислиш? Забрави ли приумицата си да яхнеш онзи равнински жребец? Как се казваше? Кръволок? Кръвник? Наложи се да прескочиш оградата, за да го яхнеш, и понеже гърбът му беше много широк, краката ти щръкнаха настрани, ама нали трябваше на всяка цена да опиташ. — Той изсумтя. — Това ми се стори най-кратката езда на света.

Беше забравила досадния навик на Амон да повтаря стари истории, които не ѝ се искаше да си спомня. Раиса зарита в ръцете му, мъчейки се да скочи. Определено го намираше за много по-силен от преди. Някога, макар и по-дребна от него, винаги успяваше да запази достойнство поне чрез силата на характера си, ако не друго.

— Никога не мислиш какви каши ще оставиш след себе си — продължи Амон. — Ако си счупиш главата, докато си с мен, баща ми ще ме направи на пух и прах.

— Какво стана с „ако благоволите, Ваше Височество“ и „с ваше разрешение, Ваше Височество“? — попита Раиса. — За последен път ти казвам, пусни ме на земята или ще извикам стражите.

Амон примига насреща ѝ и тя забеляза колко гъсти са миглите, засенчващи сивите му очи. Той я остави внимателно на крака и отстъпи назад.

— Приемете извиненията ми, Ваше Височество — промълви с безизразно, каменно лице. — Да си тръгвам ли?

За част от секундата гневът ѝ се изпари и на негово място се настани угризение. Бузите ѝ пламнаха. Как щяха да останат приятели, ако постоянно го заплашва с високото си положение?

— Съжалявам — прошепна тя и го докосна по рамото. — Благодаря ти, че спаси живота ми.

Той продължи да се взира право напред.

— Това е мой дълг, Ваше Височество, като зачислен към Кралската гвардия.

— Ще престанеш ли? — попита отчаяно Раиса. — Извиних ти се.

— Не е нужно да се извинявате, Ваше Височество. — Амон сведе поглед към пръстите ѝ върху ръкава си. — А сега, ако не мога да съм ви полезен с друго…?

— Моля те, не си тръгвай, Амон. — Раиса пусна ръката му и прикова поглед в съсипаните си пантофки. — Имам нужда от приятел, дори да не заслужавам такъв. — Тя се прокашля. — Смяташ ли, че е възможно?

Помежду им се възцари дълго мълчание. Накрая Амон сложи два пръста под брадичката ѝ и тя вдигна глава да го погледне. В същия момент по лицето ѝ рукнаха сълзи. Той се приведе към нея и преди да осъзнае какво прави, Раиса обхвана с ръце врата му и го целуна по устните.

Вероятно и той обмисляше да я целуне, защото долепи длани до кръста ѝ и я притисна толкова силно към себе си, че почти я вдигна от земята. Отвърна на целувката ѝ с изненадващо умение и страст. Устните му бяха малко загрубели, но по приятен начин, а когато се откъсна от нея и заотстъпва назад с ококорени от тревога cиви очи, на Раиса не ѝ се искаше да го пуска.

— Извинете, Ваше Височество — прошепна той изчервен и вдигна длани, обърнати към нея. — Простете. Аз… не исках…

— Наричай ме Раиса — нареди му тя и тръгна към него с протегнати ръце.

— Моля те… Раиса. — Хвана я за раменете и я задържа на разстояние от себе си. — Не знам какво ме… Не бива да го правим.

Раиса примига недоумяващо.

— Това е просто целувка — засегна се леко тя. — И други са ме целували.

Единият беше Мика, разбира се. До него се нареждаха и тъмноокият, неустоим Рийд Демонаи, един от воините в лагера Демонаи, бъбривкото Уил Матис, Кийт Клемат (не Кип) и навярно още един-двама други.

— Не биваше да се случва. Аз съм войник и то от Кралската гвардия. Ако баща ми…

— О, стига с този твой баща — измърмори Раиса. — Не е нужно да знае всичко.

— Той знае всичко. Не знам как. И ще ми даде да разбера. — Амон бръкна смутено в джоба си, извади носна кърпа и ѝ я подаде.

Раиса проумя, че целувките се приключили, поне за момента.

— На вечерята изглеждаше като истинска принцеса — извърна любезно очи от обляното ѝ в сълзи лице. — Е, винаги съм знаел, че си принцеса, но ми се стори различна. Някак… недостижима. Не каквато си те представях.

— И ти ми се стори различен — призна Раиса, подсушавайки очите си. — Дори не те разпознах, докато майка ми не те извика по име. — Усмихна му се с влажно лице. — Много си… възмъжал. Сигурно си имаш цял куп обожателки. — Очевидно се беше упражнявал в целувките през годините, през които не се бяха виждали.

Той сби рамене засрамено.

— Нямам много време за момичета в Одънов брод.

— Според Магрет съм вироглава и разглезена, според майка ми съм голям инат. Наистина гледам да стане моето, но е така, защото никога няма да имам думата за важните неща в живота ми. — Вдигна поглед към него. — Няма да ми позволят да избера къде да живея, за кого да се омъжа и дори с кого да дружа. Времето ми никога няма да е мое собствено. — Издуха носа си. Стана ѝ жал за кърпата на Амон. — Не си мисли, че не искам да стана кралица, напротив, искам. Просто не желая да повтарям грешките на майка ми.

— Тогава недей — отвърна Амон, сякаш беше най-простото нещо на света.

— Но повечето момичета биха убили да са нейно място — отбеляза Раиса, озъртайки се виновно, сякаш очакваше някой да ги подслушва в тъмния тунел. — А аз не знам как да стана различна кралица. Не искам да завися от съветниците си. Но как да овладявам нови умения? Не говорим за свирене на лютня и бродиране. За времето си в Демонаи поне се научих да яздя кон, да се ориентирам в гората и да стрелям с лък. Баща ми ме обучава на търговския занаят. Но тези умения няма да ме направят добра кралица.

— Е, аз самият не съм учен. — Амон се облегна на стената, явно успокоен, че Раиса няма да го нападне отново. — Но в Превалски брод има способни хора. Проповедниците в храма например. Там има огромна библиотека.

— Така е — съгласи се Раиса, — но е цяло изпитание дори да стигна дотам. Понякога си мечтая да съм невидима. — Тя потръпна нервно. — Та аз дори не знам какво се случва по света. Съветниците на майка ми или ѝ казват каквото иска да чуе, или ѝ пробутват собствените си схващания. Някои твърдят, че се вслушва в думите им твърде сляпо.

Сред тези „някои“ се вписваше баба ѝ Елена.

— Кой е циникът сега? — подразни я Амон. — Явно ти е време да си намериш предани очи и уши. — Той се прозя и потри очи.

— О! — Възкликна Раиса засрамено. — Извинявай. Каза, че утре трябва да ставаш рано. — Пак се държеше егоцентрично и нетактично, както винаги. Опита да пренебрегне гласа в главата си, който ѝ подшушна „Такива са кралиците.“ — Хайде, да вървим. — Грабна факлата и поведе Амон надолу по тунела. Стараеше се да не обръща внимание нито на шумоленето на плъховете, нито на светлината, отразена в очите на тварите, които я гледаха от дупките в стените или се разпръсваха пред краката на всеки завой.

Амон лесно поддържаше темпото ѝ с дългите си крака.

— Кой е направил този тунел? — попита той. — И кой друг знае за него?

Раиса махна една паяжина от лицето си.

— Намерих го, като се върнах от Демонаи — отговори тя. — Много е стар. Нямам представа кой го е направил и едва ли някой друг знае за него. Само на теб го показвам.

Накрая достигнаха почти кръгло каменно помещение, което бележеше края на пътешествието им.

— Стигнахме — обяви Раиса и пъхна факлата в поставка до вратата. Плъзна панела и избута настрани гардероба, поставен пред входа на тунела.

— Къде сме? — попита Амон озадачен.

— Ще видиш — отговори Раиса, докато се проправяше през минно поле от обувки и ботуши и отместваше бухнали рокли на закачалки.

Спалнята ѝ беше хладна и тъмна, защото огънят в камината почти изтляваше: нощницата ѝ още лежеше върху леглото.

Амон излезе от килера зад нея и се огледа. После ококори очи, леко паникьосан.

— Раиса… това спалнята ти ли е?

— Да — отговори небрежно тя. Отиде до камината, разбута огъня и му хвърли една цепеница.

— Кръв демонска — изруга Амон. — Зад стените таен проход води към спалнята ти? И това не те тревожи?

Вдигна поглед към него.

— Не. Защо, трябва ли? — Наистина не я тревожеше. Интересуваше я повече удобството да разполага с резервен маршрут, извън оживените коридори на двореца.

— Все някой го е направил. Кой друг би могъл да знае за съществуването му?

— Това жилище е стояло затворено цели сто години — обясни Раиса. — Дори хиляда. Да беше видял на какво приличаше, преди да го изчистят. Строителят на тунела сигурно отдавна не е сред живите.

Амон оглеждаше плъзгащата се врата и прокарваше пръсти по резбованата ѝ дървена рамка.

— Този вход трябва да се затвори, Раиса. Завинаги.

— Прекалено много се тюхкаш. Тук съм от три месеца и нито едно чудовище не ми е дошло на гости.

— Говоря сериозно. Ще обсъдя въпроса с баща ми.

— Нищо подобно — отсече Раиса. — Обеща да не казваш на никого.

Навъсен, той поклати глава.

— Не си спомням да съм ти обещавал каквото и да било.

— Както и да е — продължи тя. — Ще намеря начин да сложа ключалка на вратата. Това е достатъчно. — Отиде до килерчето за провизии. Чудеше се как да го задържи още малко. — Искаш ли нещо друго за хапване?

Усмихна се печално.

— Трябва да вървя. Няма да е добре, ако някой ме завари тук.

Раиса кимна.

— Май си прав — съгласи се тя. Чувстваше се объркана, смутена. От една страна тъгуваше по онзи Амон, с когото бе прекарала детството си, по приятелство, което никога нямаше да бъде същото. Същевременно усещаше и тръпка, шеметен захлас по новия Амон с всички негови думи и действия.

Изпрати го до вратата и двамата излязоха в коридора.

— Благодаря ти за вечерята — каза Амон. — Беше ми дошло до гуша от южняшка храна. — Направи пауза, прокашля се. — Не забравяй какво ми обеща за тунела.

— Извинявай, задето те задържах до толкова късно — подхвърли необвързващо Раиса. — Просто съм много щастлива, че се прибра. — Опря ръка върху рамото му и се надигна на пръсти да го целуне по бузата.

— Значи тук се губиш цяла вечер — обади се глас, по-студен от демонска целувка.

Раиса се отдръпна рязко от Амон и се завъртя, мигом осъзнала, че това е грешната постъпка — гузната постъпка.

— Какво правиш тук? — попита тя, защото знаеше, че нападението е най-добрата отбрана. — Защо се промъкваш в кулата на кралицата посред нощ?

— Бих задал същия въпрос на войника пред теб — парира я Мика. — Струва ми се… не на място.

— Нейно Височество ме помоли да я изпратя до покоите ѝ — обясни Амон. Избра точно оправданието, което Раиса и Мика използваха винаги. — Тъкмо си тръгвах.

— Виждам — отбеляза Мика. — Нали уж те болеше главата? — обърна се после към Раиса.

— Така е — потвърди тя и насочи поглед към Амон. — Лека нощ и отново благодаря, ефрейтор Бърн.

Обърна се да влезе в стаята си, но Мика сграбчи китката ѝ, ужилвайки плътта ѝ с извиращата от кожата му сила.

— Почакай малко. Не ми бягай. Държа да ми обясниш нещо.

Раиса опита да се освободи от хватката му.

— Мика, много съм уморена. Да го обсъдим утре?

— Трябва да го обсъдим още сега. — Мика прати кръвнишки поглед към Амон. — Докато всички сме заедно.

— Пусни ме! — кресна Раиса и повтори опита да отклещи пръстите му със свободната си ръка.

Ненадейно мечът на Амон се озова до гърлото на Мика.

— Сул‘Баяр — подхвана Амон, — принцесата-наследница те помоли да я пуснеш. Съветвам те да изпълниш молбата ѝ.

Мика примига и сведе поглед към ръката си върху китката на Раиса, сякаш изненадан да я види там.

— Раиса, чуй, не исках…

— Ти ме чуй — озъби му се Раиса. — Не ме притежаваш. Не ти дължа обяснение, ако искам да прекарам малко време със стар приятел.

Амон прибра меча си.

— Ваше Височество, късно е и всички сме уморени. Предлагам да си легнете, а ние двамата ще си вървим.

Раиса преглътна сухо и отстъпи назад в укритието на стаята си. Амон сложи длан върху гърба на Мика и го избута надолу по коридора. Ала погледът, който Мика ѝ стрелна през рамо, подсказваше, че разговорът им не е приключил.

ОСМА ГЛАВА

УРОЦИ ЗА НАУЧАВАНЕ

— Мари, побързай, или ще закъснеем! — подкани Хан сестра си. Звънът на камбаните озвучаваше целия град, отброявайки половин час. — И се посреши, ако обичаш. Косата ти прилича на гнездо.

— Ама аз не искам да ходя на училище — мърмореше Мари, докато връзваше обувките си. — Не може ли да идем на гости на Лушъс? Той ме учи да ловя риба.

— Вали дъжд. Пък и на мама не ѝ харесва да ходиш при Лушъс — обясни Хан. — Смята, че ти влияе зле.

— На мама не ѝ харесва и ти да ходиш при Лушъс — не му остана длъжна Мари, докато се мъчеше да оправи чорлавата си коса. — Но ти все пак ходиш.

— Когато станеш на моите години, ядосвай мама колкото си искаш. — Сестра му имаше остър ум и голяма уста, които несъмнено щяха да ѝ носят много неприятности. Знаеше го от личен опит.

Взе гребена от ръцете ѝ и започна да реши косата ѝ, като си помагаше с пръсти.

— Мама няма да разбере — настояваше Мари и подскачаше, когато брат ѝ я скубеше. — Ще се върне късно от замъка.

— Млъквай, Мари — спеши я неотзивчиво Хан. — Ако не можеш да пишеш, да четеш и да решаваш задачи, цял живот ще те мамят. А и как иначе ще научиш каквото и да било друго?

— Мама не може да чете и да пише, пък работи за кралицата — напомни му Мари.

— Именно затова иска ти да се изучиш — увери я Хан.

Изминаха две седмици, откакто Хан донесе амулета вкъщи и животът им придоби друг облик. Майка им имаше нова работа — взеха я перачка в замъка на Превалски брод и ѝ плащаха редовно, но се налагаше да тръгва доста преди съмнало, за да извърви целия град по дължина, минавайки през множество мостове. А и никога не се прибираше по светло, затова двамата вечеряха сами. Но поне имаше какво да вечерят.

Върху Хан падна задължението да води Мари на училище и да я прибира, което спъваше работата му с Лушъс. Веднъж-дваж я беше вземал със себе си. Днес възнамеряваше да остави Мари на училище, да мине през „Бъчвата и короната“ и няколко други кръчми в Южен мост, да отскочи до Лушъс и да се върне в града преди края на часовете на Мари. Беше рисковано — грозеше го опасност Южняците да го причакат някъде — но трябваше да си свърши работата.

Хан намокри един парцал в мивката и изтри лицето на Мари, та проповедниците в храма да не си помислят, че е занемарено дете. За дрехите ѝ не можеше да направи нищо, но все пак сестра му не беше единственото дете, облечено с изхвърлени от вехтошарския пазар дрипи.

— Да вървим.

Тесните улички на Вехтошарника още тънеха в тъмнина. През нощта се изсипа проливен дъжд — Хан се събуди, защото през пробития покрив по лицето му капеше вода. Навсякъде имаше локви, а канавките бяха пълни, но дъждът поотслабна до дразнещ ръмеж. Хан придърпа Мари под укритието на възголямото си палто и двамата закрачиха като изродено четирикрако животно.

— Не разбирам защо ни викат толкова рано — чудеше се Мари. — Има цял ден за училище.

Хан я отмести от пътя на една пекарска талига, която ги оплиска с кална вода до коленете.

— Така чираците имат време хем да ходят на училище, хем да работят — обясни той.

Храмът на Южен мост се възправяше в далечния край на едноименния мост. Хан често си мислеше, че архитектът, построил замъка Превалски брод, вероятно има пръст и в градежа на това здание. Високите му кули пронизваха небето и напомняха на всеки минувач, че извън Вехтошарника и Южен мост съществува и друг свят, макар и недостижим.

В каменната фасада около вратата му бяха издялани листа, лиани и цветя. Чудновати крилати твари стърчаха от всеки ъгъл на сградата, а върху улуците бяха накацали фантастични същества, навярно измрели по време на Опустошението, защото вече не се срещаха никъде.

В оградения двор на храма имаше библиотеки, общежития за поклонниците, градини и кухни. Комплексът обаче в никакъв случай не представляваше метох, тъй като приемаше граждани от околните квартали, хранеше и духа, и телата им.

Всеки бе добре дошъл в сградите на храма, където бяха изложени на показ произведения на изкуството, събирани в продължение на хиляда години. Имаше картини, скулптури и гоблени с толкова ярки цветове, че сякаш пулсираха пред окото.

Хан и Мари влязоха през страничната врата тъкмо когато камбаните биеха за кръгъл час. Отръскаха се като кучета и разпръснаха дъждовни капки по плочника на вестибюла.

Учебните часове се провеждаха в странично помещение. При влизането им проповедник Джемсън вече стоеше на подиума и ровеше из записките си. Зад него бяха подредени художнически стативи с картини от колекцията на храма, които щеше да използва като нагледни помагала за урока си.

Дузината му ученици шаваха нетърпеливо върху постелки, взети от пейките пред олтара. Бяха смесена група от момичета и момчета на възраст от седем до седемнайсет години. Някои бяха облечени в работни дрехи, защото след часовете отиваха на работа.

„Джемсън — помисли си Хан. — Значи имат урок по история.“

— История — измрънка Мари, сякаш дочула мислите му. — Защо ни е да знаем какво се е случило още преди да се родим?

— За да си извлечем поука и да не допускаме същите грешки отново — отвърна Хан с широка усмивка. Това беше една от любимите реплики на проповедника и Хан знаеше, че несъмнено ще я оцени.

— Хансън Алистър! — възкликна Джемсън, заобиколи бюрото и закрачи към тях с развяваща се около краката му тога. — Отдавна не сме се виждали. На какво дължим това удоволствие?

— Ами, аз, ъ…. — запелтечи Хан, усетил заинтригувания поглед на Мари. — Всъщност не идвам за часа. Имам да свърша една работа…

— Мисли се за достатъчно умен — изтъкна Мари, гризейки нокътя си.

— Не е това — възрази Хан. — Просто вече работя и…

— Жалко — прекъсна го Джемсън. — Ще обсъждаме Опустошението и художественото му изобразяване през вековете. Увлекателен материал.

Джемсън смяташе всичко за увлекателно. И нагласата му беше някак заразна.

Само че този път Хан си имаше свои причини да проявява интерес към Опустошението. Разказът на Лушъс още бушуваше из съзнанието му и подпалваше малки пожари, където кацне. А в стената на ковачницата в чифлика беше скрито парче от тази история. На Хан му трябваше нещо, което да затвърди досегашните му знания.

Само дето…

— Въпросът е там, че имам ангажимент в Южен мост, а не мога да водя Мари със себе си — обясни той. — Затова реших да си свърша работата, докато тя е в час.

Джемсън го погледна многозначително, несъмнено отчитайки бледите сенки на синините около едното око и скулата му, но не каза нищо. Ето затова го харесваше Хан.

— Разбирам. Е, повечето хора в Южен мост и бездруго не стават толкова рано — отвърна сухо проповедникът.

Именно. Хан разчиташе Южняците да са още по леглата. Струваше му се малко вероятно да се сблъска с тях по това време на деня.

„Някога не се стараеше да избегнеш неприятностите — помисли си той. — Напротив, сам си ги търсеше.“

— Виж — подхвана Джемсън с обичайната си настойчивост. — Остани в клас, а после Мари ще остане с проповедниците в библиотеката, докато ти си свършиш работата. Дори ще ѝ дадем да вечеря, ако се забавиш. — Замълча, но не се стърпя и добави: — Ще внимаваш, нали? Заради Мари, ако не заради теб самия.

— Винаги внимавам — увери го Хан и погледна към Мари. — И май ще поостана малко. — Все пак още не беше надраснал училищната възраст. В класа имаше по-големи от него.

— Отлично. Прекрасно дори. — Джемсън придоби учителски вид и се обърна към другите ученици. — Вчера обсъждахме събитията, довели до Опустошението. Днес ще поговорим за някои от участниците. Кой ще назове един от тях?

— Ами, всички знаем за кралица Ханалеа — престраши се малко момиче.

— Браво, Хана! — похвали я Джемсън, сякаш току-що беше демонстрирала как от изпражнения се прави злато. — Кралица Ханалеа, заради която прославяме Създателката всеки ден.

Той обърна един от стативите. Хан веднага разпозна показаната картина — „Ханалеа благославя децата“. На нея легендарната кралица изглеждаше тринайсет-четиринайсетгодишна. Седеше пред арфа, облечена в бяло като поклонница, лъскавата ѝ коса беше събрана в хлабава плитка, а кремаворозовата ѝ кожа напомняше пастелен порцелан. Приличаше на една от онези изящни кукли по витрините на магазините, обточващи Пътя на кралиците. Онези, по които Мари вечно въздишаше, но не им бяха по джоба.

Ханалеа, благородно усмихната, протягаше ръце към група дечица, а сиянието на кожата ѝ озаряваше захласнатите им личица.

— Това е Ханалеа като младо момиче, преди да я сполетят ужасяващите събития, за които…

— Извинете, проповедник Джемсън — прекъсна го Хан. — Знаете ли дали художникът е познавал Ханалеа?

Джемсън примига насреща му, недовършил изречението си.

— Моля?

— Кога е нарисувана картината? — попита Хан. — Художникът гледал ли е Ханалеа с очите си, или просто така си я е представял?

Джемсън се усмихна широко.

— Господин Алистър, липсвахте ни в часовете. Рисувал я е Седуин Малисън през 505-а нова година. Какво ни подсказва това?

Момче със сериозно изражение, протрити дрехи и шал взе думата.

— Нарисувана е преди повече от петстотин години след Опустошението. Тоест не е възможно художникът да я е познавал лично.

— Значи може да е изглеждала съвсем различно? — пожела да уточни Хан.

Джемсън кимна.

— Може. Какъв е изводът? — Въпросът му даде тон за дискусия относно наричания от Джемсън „социален контекст“ — как религията и политиката оказват влияние върху изкуството, а той на свой ред оформя народното възприятие. Някои от по-малките ученици прихванаха от ентусиазма на проповедника, вперили в него колкото объркани, толкова и развълнувани очи.

— Знаем, че във вените на Ханалеа е текла кланова кръв. Е, какви са шансовете да е била синеока и светлокоса? — попита Джемсън. — По-вероятно е да е имала тъмна коса и кожа.

— Съществуват ли картини, нарисувани от нейни съвременници, сър? — попита Хан.

— Не знам — отговори Джемсън. — Може да има такива в архивите. Защо не се поразровиш и не докладваш на класа?

Такъв беше Джемсън, вечно въвличаше учениците си в мисии, изискващи престой в библиотеката; така хлапетата трябваше да се върнат и на другия ден.

— Може — съгласи се Хан.

Джемсън кимна, но не продължи да настоява.

— Така, имаме Ханалеа, каквато ни я представят историята и изкуството. Кой друг е изиграл ключова роля?

— Кралят демон — обади се Мари с леко потреперващ глас. Неколцина ученици направиха с ръце знака на Създателката, за да отблъснат злите сили.

— Да, правилно. Кралят демон, който собственоръчно променил съдбата на целия свят. Едва не го унищожил. — С театрален жест Джемсън обърна следващия статив, за да покаже поредната картина.

Ако Хан си спомняше правилно, тази се наричаше „Лудостта на Краля демон“. Нарисувана в ярка червенолилава палитра, картината изобразяваше загърнат в качулата роба силует, изпъкващ на фона на огнена стихия. Ръцете му бяха вдигнати, а безумните очи — единственото видимо нещо от лицето му — искряха под сянката на качулката. Хан обаче съсредоточи поглед върху дясната кокалеста ръка на демона, която държеше нависоко сияещ в зелено амулет със змия, увита около магьоснически жезъл. Стомахът му подскочи от ужас.

— Според някои бил роден да стане Опустошителя — обясняваше Джемсън. — Други твърдят, че бил изкушен от злото, опиянен от силата на тъмната магия. Никой не оспорва изключителното му дарование.

— Какво е това в ръката му? — попита Хан.

Джемсън погледна картината.

— Амулет, често срещан в художествените изображения на Краля демон. Смята се, че който го държи, има директна връзка с тъмната магия.

— Какво се е случило с него? — продължи с въпросите Хан. — Къде е в момента?

Джемсън се обърна към Хан и сбърчи чело, сякаш се мъчеше да разгадае причината на внезапното му любопитство.

— Нямам представа. Най-вероятно клановете са го унищожили веднага след Опустошението, както се случило с много от най-могъщите магически артефакти. При всички случаи историята мълчи за него.

— Кога е нарисувана картината? — не спираше да се интересува Хан. — И от кого?

Джемсън се наведе да прочете месинговата плочка в долния ъгъл на платното.

— Художникът е Мандрак Баяр; нарисувал я е през 593-та нова година. — Присви очи, за да прочете ситните гравирани букви. — Подарък е от рода Баяр.

— Баяр? — Сърцето на Хан прескочи. — Но художникът откъде знае за амулета, ако наистина е бил унищожен преди толкова време? — Другите ученици го зяпаха втренчено, ала той не им обръщаше внимание.

Джемсън вдигна рамене.

— Често срещан елемент в картините на Краля демон е. Най-вероятно е прерисуван от по-ранна творба.

„Възможно е — помисли си Хан. — Но е възможно и художникът да е използвал самия амулет.“

— Какво е било истинското му име? — попита Хан.

Джемсън сбърчи чело.

— На кого?

— На Краля демон. Имал ли е друго име? От предишния му живот — поясни Хан.

— В интерес на истината, да — отговори Джемсън, все още озадачен. — Рожденото му име е Алгер Ватерлоу.

Хан възприемаше храма на Южен мост като безценно убежище, спасителен остров във вражеска територия, укритие от улиците, когато му потрябваше такова. Обзе го спонтанна тревога веднага щом напусна сигурността на стените му и пристъпи в Южен мост, който посещаваше за пръв път след сблъсъка с Южняците на улица „Тухларска“.

Мари го умоляваше да я вземе със себе си. Влечеше я всичко, с което се занимаваше големият ѝ брат, независимо дали беше скучно или опасно, или тайно. Преди да я остави в библиотеката, Хан изтръгна обещание да го чака там. Само това му оставаше — да я издирва из цял Южен мост.

За всеки случай заобиколи улица „Тухларска“ и тръгна на запад по речния бряг, сбърчил нос заради вонята. Ако Южняците го погнеха, щеше да скочи в Притулените води. Никой с незастрашен живот не би го последвал в тази септична яма. Девствената река, извираща от източната част на Призраците, се превръщаше в открита клоака по пътя си през Превалски брод. Това беше трън в очите на клановете, които я имаха за свещена.

Улиците бяха нетипично тихи дори за това време на деня, а присъствието на Кралската гвардия беше необичайно отявлено. Хан се изплъзна от погледа на неколцина патрулиращи гвардейци, а за да избегне групите войници, скупчени по уличните ъгли, постоянно променяше маршрута си. В Южен мост, виновен или не, човек гледаше да не се мярка пред очите на гвардейците. Традицията се предаваше от поколение на поколение.

Стигна до „Бъчвата и короната“ почти по пладне. Кръчмата трябваше да е пълна с обядващи клиенти, но за негова изненада само половината от масите бяха заети. Матю стоеше на бара и режеше свъсено голям овнешки бут.

— Здрасти, Матю — поздрави го Хан. — Идвам да взема празните шишета.

Матю замръзна и впери поглед в Хан, сякаш видя демон. Накрая мушна ножа в джоба на престилката си, извади бутилките изпод тезгяха и ги остави на плота пред Хан, без да откъсва очи от него.

— Какво става тук? — попита Хан, докато пъхаше бутилките в торбата. — Навън е странно. По улиците няма никой, освен гвардейци, и то цели тумби.

— Не си ли чул? — присви очи Матю.

Хан поклати глава.

— Какво да чуя?

— Снощи някой е убил шестима Южняци. — Матю отново извади ножа. — А това е голямо събитие, дори за квартал като нашия. Телата били разпилени по брега на реката, та да ги видят всички. Хората са наплашени, мислят, че войната между уличните банди се развихря отново.

— Как са умрели? — попита стъписано Хан.

— Тук идва странното — продължи Матю. — Свикнали сме на кланета и побои. Тях обаче са ги изтезавали, а накрая са ги удушили с гарота.

— Сигурно някой е искал да ги ограби — предположи Хан. Мъчеше се да звучи небрежно — не съвсем лесна задача с толкова пресъхнала от ужас уста.

— Нямам представа. — Матю размаха ножа пред Хан, докато по лицето му се редуваха любопитство и мнителност. — Ама си мисля, че ти може да знаеш.

— Аз? — Хан затвори торбата. — От къде на къде?

— Кой не знае, че си главатар на Вехтошарите. И че Южняците здравата са те подредили оня ден. На мен това ми мяза на отмъщение.

— Е, който уж знае, греши — заяви Хан. — Нямам нищо общо с това.

— Тъъй — провлачи Матю. — Само запомни, че не ща неприятности.

Хан преметна торбата си през рамо.

— Повярвай ми, и аз не ща неприятности.

Но неприятностите все някак го намираха. На излизане от „Бъчвата и короната“ имаше време само колкото да установи, че отново е заваляло, преди някой да го сграбчи за яката и да го блъсне в каменната стена на кръчмата.

„Проклети Южняци!“, помисли си той. Зарита и се загърчи в желязната хватка. Стараеше се да е подвижна мишена, защото очакваше всеки момент да усети нечий нож между ребрата си. Похитителят обаче го прикова към стената с една ръка, докато с другата сваляше от рамото му торбата. После я захвърли на земята и празните бутилки издрънчаха. Накрая непознатият го заопипва грубо и измъкна няколкото ножа от дрехите му. Кесията — също.

За финал нападателят го завъртя със замах и пак го блъсна в стената, този път с лице към него. Хан се озова пред позната физиономия, изпита и болнава, с тънки, злобни устни, разкриващи пожълтели, гниещи зъби. Измежду тях струеше покъртително лош дъх.

Беше отколешният му враг Мак Гилън, сержант в Кралската гвардия. Зад него стояха още половин дузина униформени.

— Ей! Дай си ми кесията — викна Хан, решил, че е най-добре да повдигне темата още в началото и ако трябва, да негодува.

Гилън заби юмрук в корема му и въздухът изхвърча от дробовете на Хан.

— Видя ли сега, Гривник, този път сгази лука. — Гилън се възползва от неспособността на Хан да каже нещо в своя защита. — Знаех си аз кой е виновникът и къде да го сгащя. Само почаках мънинко.

— Не… знам… за какво говориш — отвърна задъхано Хан, превил се надве и покрил корема си с ръце, за да го защити от повторна атака.

Гилън го сграбчи за косата и вдигна главата му така, че да го гледа в очите. Сержантът бе понапълнял, откакто Хан го беше виждал за последно и мърлявата му униформа вече зееше между копчетата.

„Поне един жител на Южен мост си угажда“, помисли си Хан.

— Не — отрече Хан. Явно се връщаше към стария си навик да влошава още повече и бездруго лоши ситуации. — Беше… Гвардията. Отказах… да си платя.

Всички знаеха, че униформените не те закачат, ако си плащаш на правилния човек. А Мак Гилън беше правилният човек.

Тряс! Гилън стовари палката си върху главата на Хан и той се свлече на колене, прехапвайки си болезнено езика. Побърза да покрие главата си с ръце.

— Спри! — изкрещя някой, незнайно кой. Сигурно от другите униформени. Или пък Матю му се притичаше на помощ?

Ала Гилън, изпаднал в амок, бе съсредоточил цялото си внимание върху Хан.

— Ти изтрепа ония Южняци, нали, Алистър? Ти и приятелчетата ти. — Тряс! Този път палката улучи предмишницата му с потресаваща сила и той изпищя от болка.

— Ще си признаеш и ще увиснеш на бесилото, а аз ще дойда да гледам.

— Казах да спреш! — изкънтя същият глас, но вече точно над главата му.

Стреснат, Хан избърса кръвта от очите си и вдигна глава. Палката отново летеше към него, само че този път не достигна целта. Вместо това отхвръкна встрани, а от болка изскимтя Гилън. Хан се отпусна върху стената със затворени очи и клюмнала настрани глава; опитваше да си възвърне опората в краката.

— Удариш ли го пак, ще ти разбия черепа — предупреди спасителят му. — Назад.

— За какъв се имаш, да му се не види? — изрева Гилън. — Аз командвам тук. Аз съм сержантът. Ти си просто ефрейтор.

— Назад, сержант Гилън, сър — нареди иронично ефрейторът. — Ние, кралските гвардейци, сър, не изтръгваме самопризнания с бой насред улицата.

— Не — обади се един от другите копои с насмешливо сумтене. — Обикновено първо ги водим в ареста.

— Добре ли си? — Един войник приклекна до Хан, оглеждайки тревожно лицето му. Хан премига и с изненада установи, че спасителят му е не по-възрастен от него. Лицето на младока беше пребледняло от гняв; кичур права черна коса висеше над челото му.

Хан примига, за да избистри зрението си, но не отговори.

— Можеше да го убиеш — констатира ефрейторът и потресен вдигна лице към Гилън. „Хм — помисли си Хан, — този явно е пропуснал началния инструктаж в гвардията.“ Поне имаше куража да се опълчи на Гилън.

— Чуй ме сега, Бърн — обади се Гилън. — Може да си синче на командира и може да си учил в академията. Не ми дреме. Оставаш си сополанко. Не познаваш тия улици като нас. Тоя тук е хладнокръвен убиец и крадец. Само дето не сме го хващали с мръсни ръце досега.

Бърн се изправи и застана с лице към Гилън.

— Къде е доказателството? Пребили са го? Това ли е?

„Само така!“, помисли си Хан: подкрепяше наум ефрейтора със синя кръв, без да рискува с коментар на глас.

Гилън побутна грубо Хан с крака си.

— Викат му Гривник — обясни той. — Главатар е на уличната банда Вехтошарите. От години е в кръвна вражда с Южняците. Преди два дни го спипали самичък на „Тухларска“. Ако гвардията не се беше намесила, вече нямаше да е сред живите.

Гилън се ухили и прокара обложен език по напуканите си устни.

— Щяхме да направим услуга на народа, ако ги бяхме оставили да си довършат работата. Вехтошарите са били. Никой друг не би посегнал на Южняците. Това е отмъщение, от мен да знаеш, и тоя тук е виновникът.

Ефрейтор Бърн сведе поглед към Хан и преглътна сухо.

— Хубаво. Ще го приберем за разпит. Или ще си признае, или няма. Никакви побои. Самопризнание, изтръгнато чрез бой, не значи нищо. Хората са готови да кажат всичко, само и само да спрете.

Гилън се изплю на земята.

— Ще се научиш, ефрейтор. Не бива да жалиш уличните плъхове. Като нищо ще ти се нахвърлят, а имат остри зъби, повярвай ми. — Обърна се към войниците наоколо. — Вземете го с нас тогава. Ще се погрижим за него в ареста. — Тонът му накара Хан да изтръпне. Добронамереният ефрейтор Бърн нямаше да е там през цялото време.

— И още нещо, сър — обади се Бърн. — Най-добре му върнете кесията.

Гилън хвърли толкова свиреп поглед към Бърн, че независимо от всичко, Хан едва сдържа смеха си. Сержантът бръкна в джоба си, извади кесията на Хан, прерови я най-показно, уж за да се увери, че не е скрил вътре някое оръжие, и я пъхна обратно в палтото му. Само дето не се знаеше колко време щеше да се задържи там.

Униформените сграбчиха Хан за ръцете и го изправиха; последва заслепяваща болка. Имаше чувството, че в лявата му предмишница са набодени десетки парчета стъкло. Двама войника преметнаха ръце през раменете му и го повлачиха. Хан висеше помежду им, отпуснат като парцал, и се мъчеше да остане в съзнание, докато мислите препускаха бясно в главата му.

Дали наистина Вехтошарите не бяха видели сметката на шестимата Южняци? Но защо да го правят? Със сигурност не заради него и някогашното им познанство. Толкова кръвожадни деяния неизменно привличаха вниманието на гвардията. Всеки го знаеше.

Но ако не бяха те, кой тогава?

Каквото и да се беше случило, бе немислимо да очаква справедливо отношение в ареста. Трябваше им изкупителна жертва. Хан щеше да играе по свирката им и за награда да увисне на въжето. Сети за Мари, която го чакаше в храма, за майка му, която переше чужди дрехи в замъка Превалски брод. Те щяха да страдат най-много. А Хан не можеше да го допусне.

Вече подминаваха храма на Южен мост и тръгваха по самия мост. Хан простена гръмко и затътри крака по земята, сякаш търсеше опора.

— Ей! По-полека — смъмри го един от войниците и затегна хватката си върху ръката му.

Хан простена отново.

— Ау! Главата ми! Боли. Пуснете ме! — Загърчи се в ръцете им. — Не ми е добре — проплака с паническа нотка в гласа. — Сериозно говоря! Ще повърна! — Запуши си устата с длан и наду бузи в подкрепа на твърдението си.

— Да не си посмял върху мен! — предупреди го униформеният му похитител. Хвана го за яката и колана на панталоните и го тикна към каменната стена, обточваща моста. — Повръщай в реката, момче, и побързай.

Хан стисна преградата със здравата си ръка и заби глава в лицето на гвардееца зад него. Онзи изкрещя и го пусна, облян в кръв от разбития си нос. Хан се качи на стената и приклекна върху нея, вперил поглед в отломките, носещи се по водата.

— Спрете го! — изкрещя зад него Гилън. — Измъква се!

Нечии ръце посегнаха да го хванат, но Хан се изстреля от стената с опънато тяло така, че да се отдалечи възможно най-много от каменните подпори на моста. За щастие не се удари в никоя от нагъсто струпаните в тесния канал лодки и се гмурна близо до северния бряг. Изплува на повърхността, плюейки мръсна вода, и този път наистина му се догади.

Добре че поне можеше да плува. Дължеше го на летата, прекарани с клановете. Малко от гражданчетата умееха.

— Ето го! — долетя до него гласът на Гилън. — Вие — в реката! Пет девойчета, за който го хване.

Пет девойчета! Та той беше готов сам да се предаде за толкова.

Хан се гмурна отново и заплува сляпо към вехтошарския бряг. Стиснал очи в тинестата вода, риташе с всички сили, за да компенсира безполезната си дясна ръка. По едно време вдигна глава да провери докъде е стигнал и да пооправи кривата линия на движение, но бурните викове наоколо му дадоха да разбере, че са го открили. Потопи се отново и успя да се скрие сред множеството плавателни съдове и носените по водата боклуци.

Най-накрая достигна пристанището откъм Вехтошарника, шмугна се под кея и преджапа през плитчините до ъгъла, където пристанището се среща с речния бряг. Скъта се между подпорите с треперещо тяло и тракащи зъби.

Шумотевицата, съпътстваща хайката, заглъхна постепенно, понеже гвардията се разпръсваше на все по-широк и по-широк терен. Накрая Хан спря да ги чува. Въпреки това изчака да се стъмни, преди да се покаже изпод кея и да излезе на брега.

ДЕВЕТА ГЛАВА

ОЧИ И УШИ

В деня след планинския пожар Раиса прекара цяла сутрин с учителя си по чужди езици, мъчейки се да произнася меките южняшки гласни. Тамронският беше несъвършен език — подтикваше към неточен изказ и двусмислия; отличен за политическия свят. Раиса предпочиташе безотказната прецизност на долския или фините нюанси на клановия.

Тъкмо приключваха урока, когато вестоносецът на кралицата ѝ донесе покана за обяд в покоите на майка ѝ. Беше твърде нетипично и Раиса се зачуди как ли се е провинила този път.

Шамбеланът въведе Раиса в покоите на майка ѝ. Вътре чакаше маса, сервирана за двама. Майка ѝ седеше до камината с разпусната руса коса и лъскав копринен шал на раменете. На кралицата вечно ѝ беше студено. Страдаше като крехко равнинско цвете, пресадено в неприветлив климат. В сравнение с нея Раиса се чувстваше като жилав планински лишей, тъмен, устойчив и пълзящ по земята.

Раиса направи реверанс, озъртайки се наоколо.

— Мамо? Само ние ли сме?

Мариана потупа с длан мястото до себе си.

— Да, скъпа, имам чувството, че не сме имали възможност да поговорим, откакто се върна от Демонаи.

„Слава на Създателката“, помисли си Раиса. Отдавна не ѝ се беше случвало да остане насаме с майка си. Лорд Баяр вечно се навърташе наоколо. Отваряше ѝ се шансът да обсъди с кралицата въпроса за наемните войници. Нищо чудно дори да я убеди да заповяда на капитан Бърн да назначи Амон в личната ѝ стража.

Раиса седна до майка си и Мариана ѝ сипа чай от масивната кана на масата.

— Възстанови ли се след ужасяващата случка в Ханалеа? — поинтересува се кралицата. — Аз лично трудно заспах снощи. Да помоля ли лорд Вега да те прегледа? — Хариман Вега беше дворцовият лекар.

— Добре съм, майко — увери я Раиса. — Разминах се само с няколко синини.

— Благодарение на семейство Баяр — натърти Мариана. — Имаме безценен защитник в лицето на висшия магьосник, а и младият Мика изглежда е наследил таланта на лорд Баяр, не смяташ ли? Както и очарователната му външност — добави с момичешки смях.

— И двамата са впечатляващи. — Раиса отпи дълга глътка чай, припомняйки си срещата с Мика в коридора, и се запита дали да не сподели с майка си случката.

— Как вървят уроците? — поинтересува се Мариана. — След толкова дълъг престой в лагера се притеснявах да не си забравила всичко научено дотук, но чувам добри отзиви от учителите. — Звучеше леко изненадана.

— Е. — Раиса се размърда смутено на място. „Омъжила си се за човек от клановете, мамо — помисли си тя. — Помниш ли защо?“ Когато бяха заедно, сякаш си спомняше. Но напоследък майка ѝ звучеше като говорител на Гаван Баяр с непрестанните му намеци и клевети.

— Едва ли престоят в Демонаи ми се е отразил зле — възрази Раиса. — Както ти е известно, клановете са прочути с книгите, разказите, музиката и танците си. Бива ги и с цифрите. Доста време работих на пазарите им.

— Е, не твърдя, че одобрявам — отвърна свъсено Мариана. — Бъдещата кралица на Превала да се учи на търговски трикове?

— О, мамо, научих много повече — увери я Раиса. — Важното е да умееш да четеш мислите на хората; да знаеш кога да приемеш тяхната цена и кога да държиш на своята. Трябва да преценяваш качеството на стоката в движение и да избираш най-подходящата цена. Пък и се научаваш кога да се откажеш от някоя лоша сделка, независимо колко искаш да притежаваш нещо.

Раиса се приведе напред и вкопчи ръце в полите си. Особената динамика на търговията и пазарлъка предизвикваше оживлението ѝ. Удивляваше я фактът, че с едно грешно движение на очите и малко пот по горната устна, търговецът разкриваше на купувача повече, отколкото възнамерява. От друга страна, ако загърби алчността и желанията си, тя съумяваше да излезе с напълно неразгадаемо лице в суровия свят на търговията.

Кралицата я изслуша, галейки с пръсти гривната на фината си китка, но Раиса усещаше, че не я впечатлява. Затова се облегна назад.

— Както и да е, не беше загуба на време — обобщи небрежно тя.

— Щом казваш — съгласи се Мариана. Клеър влезе в стаята със сребърен поднос, остави го на масата и излезе. Кралицата се изправи. — Е, да обядваме.

Оказа се, че на кралицата ѝ е по-лесно да изплюе камъчето по време на ядене.

— Скоро ще навършиш шестнайсет и наближава дебютантският ти ден — заяви ненадейно тя, докато Раиса разрязваше рибния пай.

— Така ли? Чак сега осъзнавам — отвърна Раиса и забели иронично очи. — Магрет остана без ръце да ми носи подаръци от всевъзможни ухажори.

Майка ѝ се усмихна.

— Очакваме дебютът ти да привлече значителен интерес — отбеляза тя, най-сетне навлязла в свои води, а именно разговорите за сватби и забави. — Войната на юг обърква плановете на доста наследници на кралски престоли. Мнозина принцове от Юга виждат в брака с принцеса от Севера начин да затвърдят положението в своите земи, а и да си подсигурят убежище, ако се случи най-лошото. — Погледна Раиса право в очите. — Не бива да попадаме в такъв капан.

— Какво имаш предвид? — попита Раиса. Кифличката застина на половината път към устата ѝ. Майка ѝ никога не говореше за политика.

— Е, няма как да знаеш какъв ще е изходът. В зависимост от развоя на войната може да се окажеш омъжена за крал или бежанец.

Раиса сви рамене.

— Така или иначе съм кралица. Не ми е нужен брак с крал.

— Именно! — усмихна се Мариана и отхапа първата си хапка.

— Не разбирам — почуди се Раиса. — „Именно“ какво?

— Трябва да избягваме съюзи с Южняци — поясни Мариана. — Положението там е твърде нестабилно. Ще ни донесе малко облаги и много загуби. Не е изключено дори да ни въвлекат във войните си.

— Е — подхвана Раиса, замисляйки се върху думите на Амон, — войните на юг няма да продължат вечно. По-добре да изчакаме, за да видим кой ще победи. И после да решим с кого ще е най-изгодно да сключим съюз. Бракът с южняк може да се окаже благонадежден ход. Все пак ще ни трябват приятели, когато насочат вниманието си към нас.

Мариана примига насреща ѝ, сякаш дъщеря ѝ беше проговорила на тамронски.

— Но не знаем кога ще се случи това. А междувременно не бива да бездействаме.

— Ами да се подготвим за този момент още отсега — настоя Раиса. — Много от поданиците ни заминаха на юг като наемни войници, понеже заплащането е добро. Не ти ли се струва по-разумно да ги върнем у дома и с тяхна помощ да изградим наша собствена армия?

Кралицата се загърна още по-плътно в шала си, все едно е в броня.

— Не разполагаме с толкова средства, Раиса — отговори накрая.

— Защо не освободим чуждестранните наемници, на които плащаме в момента — предложи Раиса. — Така ще имаме достатъчно пари.

— Лесно е на думи — отбеляза кралицата. — Но те заемат високи постове. Генерал Клемат разчита на тях за…

— Не твърдя, че ще е лесно — прекъсна я Раиса. — Просто смятам за необходимо да обмислим този вариант. Струва ни по-скъпо да наемаме чуждестранни войници, а и хората се бият по-всеотдайно, когато бранят собствените си домове и семейства. Освен това присъствието на толкова чужденци би било рисковано в даден момент.

— Откъде прихвана тази идея? — попита Мариана, сбърчила чело. — От лагера Демонаи ли?

Всъщност питаше дали я беше чула от баща си, или от баба си Елена. Амон я помоли разговорът им да си остане между тях. А Раиса не искаше да злепоставя нито него, нито капитан Бърн.

— Не, просто се замислих наскоро.

— В момента е по-добре да съсредоточиш вниманието си върху уроците — заяви Мариана. — Аз ще преценя кой е най-подходящият кандидат за теб и кралството. Не бива да отлагаме сватбата ти до края на войната. Кой знае кога ще настъпи.

— Но защо да бързаме? — сепна се Раиса. — Ти си се омъжила млада, защо обаче и аз да постъпя така. Ще управляваш кралството още дълги години. Сигурно ще съм старица с цял куп внуци, докато дойде време да се възкача на престола.

Мариана заопипва шала си с нервни пръсти.

— Знам ли — пророни тихо. — Понякога си мисля, че не ми остава много време на този свят.

Раиса познаваше това старо оръжие още от детството си, но то още имаше ефект.

— Престани! — скара ѝ се Раиса и добави: — Моля те, не говори така, мамо. Не издържам да те слушам.

Като малка Раиса често се измъкваше от стаята си нощем, за да наблюдава как спи майка ѝ, понеже се страхуваше да не би да спре да диша. В такъв момент трябваше да е наблизо, за да ѝ помогне, фактът, че в кралицата имаше нещо свръхестествено, почти неземно, само подсилваше опасенията на Раиса. Въпреки това съзнаваше манипулациите на Мариана: често прибягваше до тази тактика, за да постигне една или друга цел.

— Просто ще ми олекне, ако въпросът с брака ти е уреден — въздъхна Мариана.

Раиса не възнамеряваше в скоро време да урежда каквото и да било. Бракът беше просто затвор и тя обмисляше как да го избягва възможно по-дълго.

Въпреки това с нетърпение очакваше дългия сезон на флиртове, ухажване, целувки, тайни срещи и отчаяни обяснения в любов.

Пазарене. Договаряне. Отклоняване.

А, да, отклоняване. Този похват винаги действаше при кралицата.

— Замислих се за тържеството по случай дебютантския ми ден — излъга Раиса. — Хрумнаха ми няколко идеи за роклята и исках да чуя мнението ти.

Прекараха половин час да обсъждат материята — сатен или дантела, цвета — черно, бяло или смарагдовозелено, модела — с волани или с набор, украшенията — тиара или лъскава мрежа за коса с мъниста. Накрая преминаха към терена — шатра в градината или прием в банкетната зала.

— И да не пренебрегваме срещата с главния готвач, за да обсъдим менюто — каза Мариана, когато темата започна да се изчерпва. — Ако уредим по-важните въпроси още сега, ще си спестим доста грижи в последния момент. Е, всичко зависи и от списъка с гости, разбира се…

— Амон очаква с нетърпение тържеството — обяви Раиса, колкото да насочи разговора към по-приятна за нея тема. — Радвам се, че си е у дома.

— А, да, исках да поговорим за Амон Бърн. — Този тон на кралицата никога не предвещаваше добро.

— Какво за него? — попита Раиса, веднага заела отбранителна позиция.

— Магрет каза, че снощи с ефрейтор Бърн сте имали тайна среща в оранжерията — подхвърли Мариана, въртейки отнесено един от пръстените си.

— Далеч не беше тайна — поправи я Раиса. — Не сме се виждали от три години. Искахме да наваксаме, а не успях да поговоря с него по време на вечерята.

— Казала си на лорд Баяр, че те боли глава — подхвърли Мариана.

— Наистина имах главоболие — излъга Раиса. — Е, и?

— Измъкваш се от трапезарията, защото те боли глава, а се срещаш с капитан Бърн — учуди се кралицата. — Какво ще си помислят хората?

— Видяхме се на публично място в компанията на дойката ми — повиши глас Раиса. — Ти ми кажи! Какво могат да си помислят хората?

— Магрет твърди, че сте я оставили в лабиринта и сте тръгнали нанякъде сами — изгледа я кралица Мариана.

— Магрет заспа на пейката и решихме да не я будим — уточни Раиса. — Знаеш каква е, ако я събуди някой. Тази сутрин се върнах да я прибера.

Каква благодарност само. Още от сутринта Магрет гледаше изпод вежди и се оплакваше от болки в старите си кости, защото беше спала на каменната пейка цяла нощ. А това вероятно обясняваше защо я бе издала на кралицата. Раиса разчиташе, че ще си замълчи — все пак беше заспала при изпълнение на служебното си задължение. Хората са толкова непредвидими.

Мариана се прокашля.

— Освен това ми съобщиха, че ефрейтор Бърн е бил видян да напуска стаята ти по-късно същата нощ.

Раиса дръпна стола си назад с дразнещо стържене.

— Кой ти каза? Какво, да не би тази сутрин да си получила доклад за действията ми? Наредила си да ме следят ли?

— Не съм давала подобно нареждане — отрече Мариана със съвършено умерен глас. — Но висшият магьосник ме посети сутринта. Мика отишъл да те навести, защото се притеснявал за теб, и те видял с ефрейтор Бърн пред стаята ти…

И това е било причина за посещение от висшия магьосник? Защо се бърка, където не му е работа?

— Значи на Мика Баяр му е позволено да ме навестява, когато си поиска, но Амон…

— Мика се е тревожил за теб, скъпа. Съвсем нормално е да…

— Мика почти ме нападна в коридора, майко! Беше пил, сграбчи ме за ръката и се наложи Амон да го съпроводи до стаята му.

— Не преувеличавай, Раиса — скара ѝ се Мариана. — Мика просто с изненада е открил, че ти и ефрейтор Бърн сте имали тайна среща.

Ироничното в случая беше, че Раиса и Мика също се бяха срещали тайно. А в Наеминг бракът помежду им се забраняваше изрично. Целият този разговор нямаше смисъл.

Раиса стана и кърпата ѝ за хранене се свлече на пода. Как изобщо ѝ хрумна, че майка ѝ ще застане на нейна страна, а не в защита на семейство Баяр? Както обикновено, трябваше да се оправя сама.

— Говорим за Амон — натърти Раиса. — Хранил се е на трапезата ни стотици пъти. Защо държиш да го наричаш ефрейтор Бърн? А що се отнася до Мика, поразпитай този-онзи. Обходил е доста от придворните дами и слугините. Даже се носят слухове, че…

— Мика Баяр е потомък на Соколово гнездо, многоуважаван, знатен род, членове са на магьосническата гилдия от хиляда години — прекъсна я кралицата. — Семейство Бърн, от друга страна…

— Замълчи! — не ѝ позволи да продължи Раиса. — Да не си посмяла. Едън Бърн е капитан на гвардията ти. Амон не произлиза от почитано семейство, това ли твърдиш?

— Не, разбира се, Раиса. — Мариана несъзнателно усукваше кичур коса около пръста си. — Но той е войник като баща си и като неговия баща. Добри са в професията си. И толкова.

Мариана направи пауза, за да позволи на думите си да попият в съзнанието ѝ.

— Знам, че Амон ти е приятел. Вече си на път да станеш жена обаче и трябва да проумееш колко различни сте двамата. Всичко това е невъзможно.

— Кое е невъзможно? — затрепери от възмущение Раиса. — Не възнамерявам да се омъжвам за него. Наясно съм с дълга си към нашия род. Но Амон ми е приятел, а и дори отношенията ни да се задълбочат, това не засяга никого, стига да не вреди на престола. А то не вреди.

— Но е възможно — възрази майка ѝ. — Знаеш ли как изглежда поведението ти точно в момента, когато планираме женитбата ти?

Раиса отвори уста и думите ѝ се изляха през рухналата дига, възпирала ги години наред.

— Ако се тревожиш за хорското мнение, по-добре помисли за теб и висшия магьосник.

Мариана скочи на крака и шалът ѝ литна към пода.

— Раиса ана’Мариана! Какво искаш да кажеш? — Умереният глас си беше отишъл.

— Само това, че хората говорят за теб и лорд Баяр — уточни Раиса. — Че той има твърде голямо влияние върху теб. Че… че е време баща ми да се върне у дома. — Преглътна тежко и усети напора на сълзи в очите си. — И аз искам да се върне. — Направи реверанс. — Ще ме извините ли, Ваше Величество?

Не изчака разрешение да си тръгне, а се обърна и направо избяга от стаята. Ала преди да се отдалечи, кралицата се провикна след нея с висок, пронизителен глас.

— Ще обсъдя въпроса с капитан Бърн.

Като всичко друго в живота на Раиса, посещенията ѝ в храма бяха постановени в Наеминг. Кралицата и принцесата-наследница имаха задължението да посещават храма четири дни в месеца — било по един ден седмично, било четири дни подред.

В лагера Демонаи да ходиш в храма беше привилегия, а не задължение. Четири дни в Матриархската шатра, където винаги имаше и други хора, или четири дни в горския храм, отдадени на прослава на Създателката и всички творения на природата. В края на тези дни Раиса неизменно се чувстваше по-силна, изпълнена с надежда, някак по-уравновесена и наясно с целите си.

В кралския двор на Превалски брод обаче имаше много пречки за това. Майката на Раиса посещаваше храма според изискванията към нея, но превръщаше събитието в своеобразна веселба — обграждаше се с придворни дами, музиканти, певци и слуги, разнасящи храна и напитки. Все пак, твърдеше Мариана, музиката, храната, питиетата и клюките са творения на Създателката, затова заслужаваха почит. Общо взето, единствената разлика с най-обикновен ден в кралския двор беше подчертаната липса на магьосници и присъствието на проповедници, които, макар да гледаха неодобрително, не смееха да изкажат мнение. Мариана и придворните ѝ дами им се присмиваха тайно.

Понякога Раиса имаше чувството, че редът на живота в двореца неслучайно не позволява на обитателите му да се отдават на размисли за каквото и да било.

Ала за някои неща трябваше да се помисли.

След спора с майка си Раиса не беше в настроение да разговаря с когото и да било, затова се укри в малкия храм сред остъкления лабиринт на покрива. Градината се къпеше в слънчеви лъчи и Раиса плъзна няколко от стъклените панели, за да пусне пролетния въздух в просторното помещение.

Тя се настани на каменната пейка. Известно време съзнанието ѝ препускаше бурно и преследваше спомени — било за Мика Баяр и Амон Бърн, било за майка ѝ и Гаван Баяр. Постепенно обаче темпото се забави.

„Овладей собствения си кон, преди да посегнеш към поводите на чуждия — обичаше да повтаря Елена Демонаи. — И първо се увери, че си здраво седнала на седлото.“

В рамките на един ден целуна две момчета — Амон и Мика. И двамата я привличаха силно, всеки по свой начин. За нея и върху двамата тегнеше забрана.

Затова ли я привличаха — защото бяха забранени за нея? Защото с тях не ѝ се налагаше да мисли за неприятния брачен въпрос? Защото ѝ беше омръзнало да изпълнява нечии нареждания?

Реално погледнато, тя се придържаше към семейната традиция. Кралиците от рода Сив вълк бяха прочути с кокетството си. Най-известната сред тях, разбира се, беше Ханалеа. За нейните любовни завоевания имаше цяла книга. Веднъж хвана Магрет да я чете.

Мислите на Раиса се понесоха от романтиката към политиката. Очи и уши, беше казал Амон. Отвъд стените на двореца ѝ трябваха лично нейни очи и уши.

Изгледите за бъдещето ѝ се търкулнаха към нея. Точно пред краката ѝ се простираше широк път и се губеше в далечината — планът, който други хора чертаеха вместо нея. Недалеч по пътя виждаше брак с човек, подбран от майка ѝ. Краят му обаче не се виждаше. Поглъщаха го сенки.

От двете му страни в противоположни посоки се виеха пътеки, тесни и буренясали като избуялите тунели на лабиринта; някои едва се открояваха, но всяка криеше рискове и неизвестности. Значи имаше и други варианти, макар и трудни.

Докато седеше на пейката с притворени очи, някой седна до нея. Без да вдига клепачи знаеше кой е, затова само въздъхна дълбоко.

— Здравей, Раиса — поздрави я Елена Демонаи. — Може ли да ти правя компания?

— Здравей, Елена Сенестре. Разбира се. — Раиса използва клановата дума за „майка“. Отвори очи. — Как ме намери?

— Това място е старо, малка моя — обясни Елена и карамеленото ѝ лице се сбърчи в усмивка, която превзе зелените очи на пророчицата. — Едно от малкото с истинска сила в Дола. А тя ще ти е нужна.

Раиса се замисли върху думите ѝ. В Демонаи се научи да не задава всеки хрумнал ѝ въпрос, защото разни неща сами се избистряха с времето.

— Тревожа се, бабо — сподели Раиса. — Пътят пред мен е открит, но не съм убедена, че е правилният.

— В Призраците слънцето и звездите ни показват пътя — напомни Елена. — Шепнат ни дали сме тръгнали в правилна посока и ни държат настрана от беди. Как избягваш опасностите в Равнините?

Раиса се замисли за момент.

— Както на пазарите. Оглеждам се за несходства — когато някой ми казва едно, а очите, ръцете и тялото му ми говорят съвсем друго.

— И намираш ли такива несходства?

— Чувам думите на лорд Баяр от устата на майка ми — заяви в прав текст Раиса. — Някога имаше свое мнение. А сега… знам ли.

Елена кимна.

— Какво друго?

— Усещам, че около мен се затваря капан, а още не знам какъв. — Раиса се поколеба. — В деня на пожара видях вълци в Ханалеа, но мама сякаш не ги забеляза.

— Вълци — пророни Елена. — Родът Сив вълк е в опасност, а кралицата не го съзнава. — Вдигна поглед към Раиса. — Според магическата повеля на Наеминг висшият магьосник е подвластен на кралицата. Лорд Баяр не ми се струва подвластен на когото и да било. Нещо не е наред.

— Какво мога да направя? — попита Раиса.

— Кралицата би ли се съгласила да посети лагера Демонаи? Ще успееш ли да я придумаш?

Раиса поклати глава.

— Не знам. Едва ли. В момента не сме в особено добри отношения. Опитам ли да кажа нещо за лорд Баяр, тя се ядосва.

— Продължи с опитите, малка моя — заръча ѝ Елена. — Убеди я да посети храма в Демонаи. И се пази от рода Баяр. Младият Баяр е чаровник, но стой настрана от него. Не влизай в клопката му.

— Добре, бабо — съгласи се Раиса.

— Имам подарък за теб. — Елена извади от джоба на робата си кесия от еленова кожа и ѝ я подаде.

Раиса развърза връвта и изсипа съдържанието в шепа. Видя сребърен пръстен на верижка, почернял от старост, гравиран с препускащи в кръг вълци. Веднага прецени, че е твърде голям за нея.

Вдигна очи към Елена.

— Изглежда… изглежда много стар. — Само това ѝ хрумна да каже.

Елена го взе от ръката ѝ, с удивителна ловкост отвори закопчалката на верижката и я щракна около врата ѝ.

— Някога е принадлежал на Ханалеа.

— Ханалеа — повтори Раиса. — Но той изглежда твърде голям за…

— Това е талисман. Ще те защитава от магьоснически заклинания. Никога не го сваляй. А сега — Елена стана от пейката — ще направя всичко по силите си да върна баща ти у дома.

След известно време Раиса се прозя и отвори очи. Намираше се сама в лабиринта, отпусната в ъгъла на каменната пейка, а топлият южен вятър рошеше косите ѝ. Заспала ли беше? Присънила ли ѝ се беше баба ѝ?

Ала около врата ѝ на верижка тежко висеше пръстенът с препускащи вълци.

ДЕСЕТА ГЛАВА

ОТНОВО В ЛАБИРИНТА

Раиса изпрати по вестоносец послание до Амон в казармата — молеше го да дойде при храма в лабиринта по време на вечернята, но той ѝ отговори, че ще дежури. На следващата вечер опита отново, но със същия резултат. След третия отказ заплаши да го навести в казармата и най-сетне той склони да се появи.

Междувременно Мика ѝ изпрати огромен букет цветя и няколко покани за среща. Тя го пренебрегна напълно. Щеше да му даде хубав урок, щом търчеше при баща си и му разправяше каквото не трябва.

Същата вечер Раиса мина през каменния проход с по-уверена крачка и запалена свещ в ръце. Вдигаше достатъчно шум, че да разпръсне плъховете пред себе си. Съобрази да се облече по-практично — носеше една от разделените си поли за езда, ботуши и тесен жакет. В този си вид изкачи стълбата много по-лесно, стиснала свещта между зъбите си като пират.

Отвори с трясък металната врата към храма. Амон подскочи от пейката и извади меча от ножницата си. Завъртя се на пета, за да огледа помещението.

— Костите на Ханалеа, Рай — поклати глава той и прибра меча си. — Нали уж щеше да затвориш тоя тунел?

— Не съм обещавала подобно нещо — отвърна тя и се отпусна върху пейката. — Харесва ми да имам задна врата. — Видя го, че отваря уста да каже нещо и вдигна ръка да го спре. — Не започвай. Седни, ако обичаш. Стърчиш над мен като равнински свещеник.

Той седна в далечния край на пейката, сякаш се опасяваше да не прихване нещо от нея, и зае скована, делова поза с прилежно сключени върху коленете ръце.

— Защо ме избягваш? — попита безцеремонно Раиса.

— Не съм те… — Кръвнишкият ѝ поглед го спря. — Добре де. Просто… баща ми си поговори с мен.

— И какво ти каза?

— Ами… — Лицето му пламна. — Доста неща. Основното е, че вече съм в Кралската гвардия и давам наряди по цял ден, всеки ден. За да браним кралското семейство както подобава, трябва да спазваме определена… дистанция. — Прокашля се. — И честно казано… мисля, че е прав.

— За какво е прав? Не ми е позволено да имам приятели ли? — Раиса съзнаваше колко несправедливо постъпва, но не беше в настроение за честна игра, а той се оказваше единствената подръчна мишена. Освен това знаеше, че само ядосан би изоставил военната си коректност и тогава вече имаше надежда да се превърне в онзи Амон, когото тя познаваше.

— Приятели сме, разбира се, но…

— Не ни е позволено да си говорим, така ли? — Раиса издърпа дългата си плитка пред рамото си, разплете я и я сплете наново.

— Можем да си говорим, но…

— Само в стая, пълна с хора? — Плъзна се към него. — Така опасно близо ли сме? — Приближи се още малко. — А така? — И още малко, докато бедрото ѝ се опря в неговото.

— Раиса, ще ми позволиш ли да довърша поне едно изречение? — изръмжа той, без да се отдръпне от нея. — Не знам как е станало, но татко каза, че из двореца били плъзнали слухове за нас. Заплаши да ме изпрати във Варовикови чукари, ако пак чуе нещо.

Раиса сложи ръка върху неговата.

— Не би посмял. — Варовикови чукари беше пристанище на Индио, разположено на стотици километри от двореца.

Той вирна вежда.

— Haпpoтив, би. Така че, ако искаш да…

— Ще позволиш ли на Мика Баяр да определя с кого да се виждам и с кого да говоря?

Той впери поглед в нея.

— Какво?

— Мика е снесъл на баща си, че онази нощ ни е видял пред стаята ми. Лорд Баяр е говорил с кралицата, а тя е говорила с твоя баща.

— Намесена е и кралицата? — Той прокара смутено пръсти през косата си. — Не разбирам. — За момент се умълча. — Питах се дали ти и Мика не сте, сещаш се… — Подходящата дума му убягваше, затова спря и се прокашля. — Снощи не знаех дали… — Думите отново му изневериха и той се вторачи в ръцете си.

Точно тази тема не ѝ се обсъждаше с Амон Бърн.

— Не мисли за Мика — посъветва го Раиса. — Просто е свикнал да cтава все неговото. Но тук има нещо гнило, макар че още не знам какво. Нужни са ми доверени приятели. Трябва ми човек на моя страна.

— Аз съм на твоя страна, Рай — прошепна Амон. — Винаги. Знаеш, че е така.

Раиса взе ръката му.

— Тогава ми помогни.

Той я изгледа подозрително.

— С какво да ти помогна?

— Нуждая се от очи и уши. Трябва да знам какво се случва в кралството, в Магьосническия съвет, на Сивата дама, навсякъде. Чувствам се като канарче в клетка. Виждам само четирите стени около себе си, а междувременно дворецът е обграден от врагове.

— Какво? — Вгледа се в лицето ѝ, сякаш търсеше белези на лудост или пиянство. — За какво говориш?

— Понякога потомствените кралици имат пророчески видения. Известно ти е, нали? — Амон кимна. — Е, в момента се чувствам както по време на пожара в Ханалеа. В капан съм, пламъците бушуват край мен, а няма къде да избягам.

— Добре — прокашля се Амон, — но как можеш да имаш вяра на видението си? И аз понякога имам кошмари, те обаче не са нищо повече от лоши сънища.

— Възможно е да си въобразявам — съгласи се Раиса. — Но не мога да рискувам.

— Разказа ли на кралицата? Не е ли редно оттам да започнеш?

— Лошото е, че май и тя е част от проблема — пророни Раиса. — Опитах да говоря с нея и накрая се сдърпахме. Винаги става така.

Гласът ѝ заглъхна под предупредителния поглед на Амон. Двамата винаги си споделяха какво ги мъчи. Но сега изглеждаше сякаш го кара да се изправи с нея срещу кралицата, която се беше заклел да брани.

— Все пак нищо не е сигурно. Просто предчувствие — обобщи накрая Амон.

— И долавям странно поведение на хората в двореца — додаде Раиса. — Онзи ден майка ми се впусна да ми обяснява как не бивало да се омъжвам за южняк, ситуацията по техните земи била прекалено нестабилна.

— Сигурно покрай пълнолетието ти, дебюта ти в обществото и така нататък я обзема майчинска треска. — Амон протегна ръце с вдигнати нагоре длани. — Този момент е труден за всички родители. Спомням си дебютантския ден на сестра ми Лидия. Татко подлагаше на разпит и тероризираше всяко момче наоколо.

— Не знам. В същото време като че ли бърза да ме омъжи. Искала нещата да се стабилизират, защото можело да не се задържи още дълго на престола, сякаш знае нещо, което е тайна за мен. А дебютантският ми ден още не е дошъл и засега няма подходящ кандидат.

— Ти каза, че няма да се омъжиш още години — припомни ѝ почти укорително Амон.

Раиса сви рамене.

— Ако изобщо ми дадат право на глас. — Тя потрепери. — Не искам да се омъжвам. Само на петнайсет съм.

— Е, аз пък съм само на седемнайсет — напомни ѝ Амон. — И наесен се връщам в академията. Какво искаш да направя? Кого искаш да шпионирам?

— Не точно да шпионираш. Ето, от клана Демонаи получавам информация, с каквато нямам откъде другаде да се сдобия. Те не ме обсипват с ласкателства. Не се отнасят с мен като с празноглава кукла. Може да се каже, че ме уважават повече от всеки друг.

— Каква информация искаш да получиш от мен?

Раиса изпъна гръб.

— Ако се задават неприятности, то, струва ми се, ще е или откъм размирния юг, или откъм Магьосническия съвет на Сивата дама.

— А жителите на Превалски брод? Дали пък те не организират въстание? — предположи Амон.

— Защо им е? — попита свъсено Раиса. — Народът ни обича кралицата си. Появим ли се в града, ни посрещат с радушни възгласи и дъжд от цветя.

Амон клатеше глава с почти състрадателно изражение на лице.

— Какво? — озъби му се Раиса, моментално раздразнена.

— Ами, първо на първо, поданиците ви са нещастни, гладуват, а и доколкото виждам, Кралската гвардия постоянно злоупотребява с тях.

— Не — отрече категорично Раиса. — Гвардията брани народа ни.

— Раиса, ходила ли си някога в Южен мост?

— Разбира се. Посещавала съм храма им и съм минавала през квартала десетки пъти. Малко е занемарен, но…

— Нека позная. Минавала си само по Пътя и то през шпалир от дворцови стражи и в карета с цял антураж.

Тя кимна неохотно:

— Общо взето.

— Няма как да знаеш какво се случва по улиците, когато си толкова… изолирана. През изминалите две седмици патрулирам из Южен мост и Вехтошарника. Ще ти опиша какво се случи тази седмица. Вчера в Южен мост бяха убити шестима — четири момчета и две момичета, всичките на наша възраст. Били са изтезавани и удушени.

— Пресвещена Ханалеа — прошепна Раиса. — Не знаех. Що за човек би извършил подобно зверство?

— Добър въпрос. Всички жертви са от уличната банда Южняците. Сержант Гилън смята, че съперниците им, уличната банда Вехтошарите, са ги убили за отмъщение.

— Отмъщение за какво? — Раиса се приведе напред, обзета от неволно любопитство.

— Преди няколко дни Южняците пребили главатаря на Вехтошарите, момче по прякор Гривника заради сребърните гривни на ръцете му. Гилън знаеше къде се навърта, затова по-рано днес го причакахме пред една кръчма.

Амон приглади косата си назад с две ръце.

— Наш връстник е, а Гилън твърди, че е отговорен за смъртта на шестима човека.

— Разпитахте ли го? — подкани го Раиса. — Какво каза в своя защита?

— Първата работа на Гилън беше да си присвои кесията му и да го пребие с палката си — отвърна Амон.

— Моля? — Раиса поклати глава, сякаш можеше да отрече случилото се. — Защо би направил подобно нещо?

Амон вдигна рамене.

— Гилън е хулиган и крадец. Аз обаче се намесих и го спрях, така че сега несъмнено съм в черния му списък. Ако баща ми не беше капитан, Гилън щеше да пречука онова момче. Впусна се да ми обяснява колко съм неопитен — не познавам улиците, но един ден ще се науча.

— Значи не се случва за пръв път?

Амон поклати глава.

— Вече няколко пъти, и то само откакто постъпих в гвардията.

— А какво стана с Гривника?

— Настоях да го отведат в ареста и да го подложат на нормален разпит. Той обаче ни се изплъзна, докато минавахме по Южния мост. Скочи в реката. Нищо чудно да се е удавил. — Амон се усмихна мрачно. — Каквото и да е сторил, този Гривник не е глупав. И мен да ме повлекат към ареста, за да ме разпитва Мак Гилън, ще направя всичко възможно да избягам. Сега Гилън и останалите, естествено, обвиняват мен за бягството му. И навярно са прави. — Той въздъхна.

Раиса се приведе напред, изучавайки лицето на Амон.

— Според теб той виновен ли е?

Амон се загледа във водата.

— Възможно е. Но истината не се извлича чрез мъчения. — Вдигна поглед към Раиса. — Въпросът е, че жителите на Южен мост и Вехтошарника са наплашени до смърт от Кралската гвардия, и то с основание. — Сивите му очи се вкамениха. — Мен ако питаш, искам да завържа Мак Гилън за една нощ в някоя задна уличка на Вехтошарника. Интересно ми е какво ще остане от него до сутринта.

„Амон се променя — помисли си Раиса. — Вече не мога да го позная. И докато той опознава света, трупа опит, научава нови неща, аз съм затворена тук като парниково цвете и се уча коя вилица за какво се използва.“

Тя сложи длан върху ръката му.

— Ще уредя да отстранят Гилън от Гвардията — обеща тя.

За пръв път, откакто се бяха срещнали тази вечер, Амон ѝ се усмихна.

— Как? Ще споделиш с кралицата за нашия разговор и че аз съм изразил мнение, че трябва да уволни Гилън? Не ми звучи добре. — Поклати глава. — А и не е нужно. Вече обсъдих въпроса с баща ми. Ако има какво да се направи, той ще се заеме. Но Гвардията е пълна с такива като него. Чудесно място за главорези е. Не е по силите на никой капитан да реши проблема. А някога не беше така.

Раиса стана и закрачи напред-назад.

— Именно за това говоря. Как е възможно да съм принцеса-наследница на кралството и да нямам представа какво се случва в него? — Тя се завъртя на пета и спря. — Казваш, че народът гладува?

Той кимна.

— Както знаеш, тук селското стопанство не е особено развито. Долът има плодородна почва, но такива места са малко, а зимите са твърде дълги. Злато, сребро и мед не се ядат. Винаги сме купували жито от Ардън, Тамрон и останалите южни кралства. Войната обаче се проточи и малкото храна, която пътува на север, струва твърде скъпо и е недостъпна за повечето хора. — Той спря за миг, после продължи с безпощадна откровеност. — Откъде ще знаеш? Та ти разполагаш с храна в изобилие.

На Раиса ѝ идеше да потъне вдън земя от срам.

— Не искам да съм такава кралица — промълви тя. — Безразсъдна, себична, суетна и…

— Няма да си такава — побърза да я увери Амон. — Не исках да кажа това.

— Напротив. И го заслужавам. Длъжна съм да намеря начин да помогна на хората. — Но какво можеше да направи? Вярно, живееше в дворец, вечерята ѝ винаги беше същински пир, а гардеробът ѝ преливаше от дрехи, но нямаше собствени пари.

Най-много да говори с кралицата, ала при последния им разговор не постигна особен резултат. И ако съдеше по него, майка ѝ навярно възнамеряваше да вложи всичките им налични пари в пищна сватба.

Освен това Раиса държеше сама да постигне нещо. Нещо значимо. Нещо емблематично за кралицата, в която искаше да се превърне.

Още откакто се върна от Демонаи, се чувстваше напълно безполезна.

Какво би станало например, ако продаде всичките си натруфени рокли на вехтошарския пазар и с приходите купи храна за нуждаещите се? Впрочем, подобно начинание едва ли щеше да донесе кой знае какви средства.

Тогава ѝ хрумна една идея. И колкото повече я обмисляше, толкова повече ѝ харесваше.

Вдигна поглед към Амон.

— Благодаря ти, задето ми разкри истината. А сега ще ми помогнеш ли?

Той я изгледа подозрително присвил очи.

— Как?

— Да занесеш едно послание до баба ми Елена в лагера на Демонаи?

Той се поколеба.

— Само ако знам за какво става въпрос — отвърна накрая.

— Ще я помоля вдругиден да изпрати един от най-добрите си търговци на среща с мен в храма на Южен мост.

— Защо точно в Южен мост? — попита Амон. — Защо не дойде тук?

— Вероятността да ме разпознаят там е по-малка. А и искам да говоря с един човек от храма. Чувал ли си за проповедник Джемсън?

— Да. — Амон видимо се изненада, че Раиса знае за начетения проповедник. — Всеки, посещавал някога Южен мост, знае за Джемсън. Но… как възнамеряваш да стигнеш дотам?

Тя сви рамене.

— Ще ce предреша. Ти сам каза, че трябва да излизам по-често и да виждам какво се случва в града.

— Моля? — Амон вдигна смаяно ръце. — Нямах предвид да… Изключено е да се мотаеш сама из Южен мост, каквато и маскировка да използваш.

— Тогава ела с мен — усмихна му се тя широко. Щяха да го превърнат в приключение, както едно време.

— Не е по силите на един човек да те предпази от неприятности. — Сграбчи импулсивно китката ѝ, сякаш целеше да я издърпа от своята страна на спора. Ръката му беше топла, с длан, загрубяла от употребата на оръжия. — Недей така, Раиса. Защо ще ходиш сама? Измисли си нещо. Например, че отиваш на поклонение в храма.

Тя поклати глава.

— В такъв случай протоколът изисква да ме придружава целият ми антураж. Сам го каза: въоръжени стражи, карета и изобщо цяло шествие. А това ще ми попречи. Търся откровени отговори, а няма да ги получа, ако се появя с кралската свита.

— Ако ще ходиш в Южен мост, ти е нужен поне един въоръжен страж. — Раиса не отговори и той попита: — Какво си намислила?

— Не искам да казвам, докато не се уверя, че е възможно.

— А ако не мога да се измъкна от наряд? Най-вероятно ще съм дежурен до края на седмицата.

Тя стана.

— Е, отивам с или без теб. Ако искаш да ме придружиш, чакай ме в другия край на подвижния мост вдругиден по време на вечерното бдение.

— Ще отидеш през нощта? — изуми се Амон. Гледаше я сякаш най-лошите му страхове оживяваха.

— Да — потвърди Раиса. — В тъмното е по-малко вероятно някой да ме разпознае.

— Но пък е по-вероятно да ти прережат гърлото. Или още по-лошо. — Той също стана от пейката и се изправи до нея, надяваше се да я подчини на волята си, ако не с друго, то с внушителния си ръст. — Идеята е много лоша. Откажи се, Рай, в противен случай ще кажа на баща ми и той ще изпрати някой да те причака.

Раиса го погледна право в очите, макар че за целта ѝ се наложи да вдигне лице.

— Тогава просто ще изчакам и ще отида друг път.

Двамата се вторачиха един в друг.

— Може да не успея да намеря Елена — измърмори Амон. В този момент Раиса разбра, че е спечелила.

Но защо се предаваше толкова лесно? Тя огледа лицето му. Очите му отказваха да срещнат нейните, което я наведе на мисълта, че крои някакъв план.

Така да бъде. Каквото и да му хрумне, Раиса щеше да се справи с него в движение. Понечи да го целуне невинно по бузата, но той обърна глава и устните ѝ се озоваха доста близо до ъгълчето на неговите. Тя се отдръпна рязко и двамата впериха очи един в друг. Отблизо се виждаше чаровно наболата му брада.

— Е — подхвана смутено тя, — благодаря ти, задето дойде тази вечер. Ти май си единственият ми приятел.

После отиде до отвора на тунела в центъра на храма.

— Ако не успееш да дойдеш с мен до Южен мост, ела тук следващата седмица по същото време и ще ти разкажа как е минало.

— Ако следващата седмица си жива — подхвърли сърдито той.

Раиса му се усмихна.

— Ще бъдеш ли така добър да затвориш капака след мен? — Тя тръгна надолу по стълбата. Не се бе чувствала така бодра от завръщането си в кралския двор.

Не че не я глождеше съвестта. Знаеше колко е несправедливо да иска подобно нещо от Амон. Той имаше много повече за губене от нея. Служеше в Кралската гвардия, бе положил клетва за вярност. Лично баща му, капитанът на Гвардията, му бе заръчал да стои настрана от нея.

Но в крайна сметка Раиса не го подтикваше към държавна измяна. Все пак тя беше принцесата-наследница — той служеше и на нея.

Само дето и бездруго вече му бе навлякла неприятности. Семейство Баяр представляваха опасни врагове и Мика несъмнено щеше да намери начин да му отмъсти. И всичките ѝ оправдания не променяха факта, че именно Амон щеше да пострада, ако ги разкриеха. А изгнанието във Варовикови чукари щеше да е най-малкото му наказание.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

УБЕЖИЩЕ

Камбаните на храма в Южен мост удариха четири пъти. Звукът отекна по калдъръма, оповестявайки, че е четири часът сутринта и всеки разумен човек трябва да е в леглото си. Въпреки това факлите от двете страни на главния вход продължаваха да горят и приветстваха всеки, изпаднал в нужда. В този момент Хан предпочиташе да е под прикритието на тъмнината.

Сврян в сенките на масивната сграда, Хан вдигна богато украсеното чукало и го блъсна в дървената врата за втори път. Надникна през рамо; очакваше всеки момент да усети безмилостната хватка на някой от стражарите или студения допир на стоманено острие.

Дочу стъпки от вътрешната страна, после издрънчаването на резето. Вратата се отвори навътре и поклонница в бяла роба с разчорлена от възглавницата светла коса примигна насреща му. Изглеждаше на негова възраст.

— Да те благослови Създателката — каза през прозявка тя. Погледът ѝ се избистри и тя стреснато ококори очи. — Какво ти се е случило, друже? — на осезаем южномостки акцент се поинтересува тя. — Сби ли се с някой? — Любопитството ѝ видимо вземаше връх над сънливостта.

— Нуждая се от покрив над главата си — обясни Хан и добави едно „моля“, понеже тя не реагира по никакъв начин. — Кълна се в Създателката, никому няма да навредя.

Като видя как се олюлява на краката си, момичето преметна ръка през кръста му и го заведе до каменната пейка в преддверието. После се отдръпна бързо и изтръска робата си с длани.

— Смърдиш — обяви с кисела гримаса.

— Извинявай. Паднах в реката — обясни той и затвори очи. Започваше да му се вие свят.

— Какво ѝ е на ръката ти? — попита тя.

Той не отчете въпроса ѝ.

— Ще събудиш ли проповедник Джемсън, ако обичаш? Важно е.

— О, няма да му се хареса, ако го вдигна посред нощ — заяви тя. — Защо не изчакаш до сутринта?

Хан нито отвори очи, нито отговори. Накрая чу глухите ѝ стъпки надолу по коридора. Вече се унасяше в сън, когато до ушите му долетя дълбокият глас на Джемсън.

— Зле ли е ранен, Дори? Сигурна ли си, че не е някой от нашите ученици?

— Не знам дали бих го познала, дори да беше от нашите, господин Джемсън. Хубавичко е помлян.

Хан отвори очи и видя Джемсън да се извисява над него със строго лице.

— Господин Алистър. Благодаря на Създателката, че сте жив. Боях се, че ви е сполетяло най-лошото.

— Къде е Мари? — попита Хан.

— Спи в общежитието. Поклонниците се погрижиха за нея. Изпратих вест до майка ви, за да не се тревожи за дъщеричката си.

Хан се подпря на ръка и се надигна от пейката.

— Трябва да я заведете във Вехтошарника — натърти той. — Никой не бива да разбира нито къде живея, нито че имам сестра.

Джемсън погледна към Дори, която слушаше силно заинтригувана.

— Свободна си, Дори. Връщай се в леглото. Аз ще поема оттук.

Дори затътри крака неохотно, надничайки през рамо на няколко пъти. Сред шумолене на платове проповедникът коленичи, за да погледне Хан право в очите.

— Кажи ми, Хансън, имаш ли нещо общо с онези убийства? — попита със строг тон. — Трябва да знам истината.

— Не, сър — прошепна Хан. — Кълна се.

— А знаеш ли кой ги е извършил? И защо?

Хан поклати глава.

— Не. Но обвиняват мен. Кралската гвардия е по петите ми. — Сведе поглед към обувките си. — Съжалявам, че ви забърквам в тая каша и ще си тръгна, ако кажете. Но просто… трябваше да се скрия, а нямам къде другаде да отида. Ако успея да се добера до Морски борове, ще се укривам там известно време, но първо имам да свърша нещо тук.

— Това не ми звучи добре — изкоментира Джемсън. — Сутринта тръгна по работа, връщаш се окървавен и преследван от гвардията. Достатъчно добре си се подредил.

— Но аз трябва да разбера кой е очистил Южняците — възрази Хан. — Важно е да знам, ако са били Вехтошарите. Не мога да остана в планината завинаги. Не мога да оставя мама и Мари сами.

— Ще видим — отвърна Джемсън. — Междувременно се нуждаеш от грижи. Струва ми се, че ръката ти е счупена.

Хан придържаше ранената си ръка. Беше надута от лакътя до китката и придобиваше плашещ синьозелен цвят. Сребърната гривна започваше да му стяга и плътта изпъкваше покрай нея.

— Нямам пари за доктор — призна Хан. — Ако я превържем, сигурно ще изтърпя до Морски борове.

— Всъщност, един човек тук вероятно ще успее да ти помогне — прецени проповедникът. — Можеш ли да станеш? — Хан кимна. — Ела с мен.

Джемсън помогна на Хан да се изправи на крака и го поведе по коридора. С една ръка придържаше здравия му лакът, а с другата носеше фенера. Обичайно оживените коридори тънеха в тишина, докато целият храм спеше. Джемсън го преведе покрай олтарната зала и класните стаи. Стигнаха до каменните общежития, където живееха пансионерите и поклонниците.

Пресякоха окъпания в лунна светлина вътрешен двор и Джемсън отвори вратата на стая с изход към градината с лечебни билки. Вътре имаше две единични легла, маса, обикновен и люлеещ се стол, вана за къпане, сандък и суха мивка с легенче.

Джемсън остави фенера на масата.

— Легни и си почини. Ей сега се връщам.

Хан се отпусна на леглото с благодарност, но и с чувство на вина, задето беше толкова мърляв, макар че умората не му позволяваше да направи каквото и да било по въпроса. Имаше къде да се укрие, да поспи няколко часа и това беше същинска благодат. Ръката му пулсираше от болка, но изтощението го унесе в неспокоен полусън. Вратата се отвори и го изтръгна от съня, имаше чувството, че са минали едва няколко минути. Седна на ръба на леглото и се заопипва за ножа си — вече го нямаше.

— Самотен ловец, какво са ти сторили равнинците? — Върба остави лечителската си торба до него и долепи хладната си длан върху трескавото му чело.

— Върба? — Устата му беше толкова суха, че едвам произнесе думата. — Какво правиш тук? — Върба никога не идваше в града. Твърдеше, че изцеждал всичката ѝ магия.

— Имах работа в Превалски брод — обясни тя. Огледа внимателно ръката му и допирът на пръстите ѝ му се стори като струя хладна вода, отмиваща болката. После стана, напълни чаша с вода и изсипа съдържанието на украсена с мъниста кесийка в нея. — Ето. Изпий това. Върбова кора е. Ще облекчи болката.

Ала освен върбова кора явно имаше и момина коса и нещо друго, защото сякаш започна да халюцинира.

Вратата се отвори, затвори се и му се стори, че чува Жарава да казва:

— Какво е станало със Самотен ловец? Кой го е наранил? Пуснете ме да го видя.

После дочу и гласа на Върба, леко заповеднически, опитваше се да изгони сина си от стаята. Тогава изтрополиха бързи стъпки и Жарава се надвеси над него, задъхан, с изцъклени очи, лъснало от пот лице и провиснали дълги мокри кичури коса. Носеше поклонническа роба, чиято белота изпъкваше на фона на тъмната му кожа.

— Самотен ловец — прошепна той и протегна ръка към лицето на Хан.

Кожата на Жарава сякаш гореше и кълбовидни пламъци се въртяха около тялото му. Хан вдигна здравата си ръка пред лицето, за да се защити. В следващия момент Върба и Джемсън вече теглеха Жарава назад, далеч от Хан.

— Не можеш да му помогнеш, Жарава — увери го тревожно Върба. — Върви с Джемсън и ме остави да се погрижа за него. Моля те.

— Жарава! — изкрещя Хан и се опита да стане, но опиатът отнемаше силите му. Жарава беше болен. Жарава гореше. Танцуваше с огъня.

След секунди Върба се върна при него. Той опита да проговори, да я попита какво става, ала не успя да произнесе думите. Усещаше смътно как Върба опъва ръката му, бае ѝ, слага ѝ шина, привързва я към тялото му. После спря да усеща каквото и да било.

Събуди се в късния следобед. Слънчевите лъчи се изливаха косо през прозорците, птиците пееха и откъм отворената врата се носеше аромат на цветя. Все хубави неща.

Погледна към тялото си. Бяха успели да го изкъпят и преоблекат в поклонническа бяла роба. Кесията му стоеше върху нощната масичка, но дрехите му ги нямаше. Ръката му, плътно привързана към гърдите, бе спаднала значително, а вчерашната агония вече клонеше към тъпа болка. С малко повечко късмет навярно щеше да я движи до края на седмицата. Върба го беше лекувала и преди.

Из съзнанието му се въртяха спомени като петна прясна боя. Палката на Гилън, летяща към главата му. Горящата кожа на Жарава. Угриженото лице на Върба.

Преметна крака през леглото и се изправи несигурно, внезапно споходен от вълчи глад. Това беше другото странно нещо, свързано с бързото възстановяване — човек изгладнява. Завлачи се бос към вратата и надникна в градината тъкмо когато Дори се задаваше с обещаващ на вид поднос.

— Майка Върба каза, че ще си гладен — обясни Дори. — Радвам се да те видя на крак. — Тя внесе подноса в стаята, остави го на масата, седна на едно от леглата и вдигна колене към гърдите си, опирайки стъпала в желязната му рамка. Изглежда възнамеряваше да се позадържи. Тесните ѝ сини очи и малката, намусена уста разваляха красотата на облото ѝ, симпатично лице. Робата скриваше фигурата ѝ, но му се струваше пълничка.

— Е, благодаря. — Хан седна на другото легло и отметна кърпата от подноса. Опасяваше отдолу да не се окаже овесена каша или друга окаяна храна, но откри щедро парче сирене, комат ръжен хляб и плодове. Нахвърли им се лакомо и междувременно поглъщаше цели чаши вода, преглъщайки.

— Аз съм Дори — представи се момичето и навря лице до подноса, сякаш ревнуваше заради вниманието, което Хан обръщаше на храната. — А ти си Гривник Алистър — кимна мъдро. — Чувала съм за теб. Че кой не е?

— Приятно ми е да се запознаем — отговори Хан с пълна уста.

— Поклонничка съм за първа година — осведоми го Дори. — Преди това живеех на улица „Къпинак“.

— Хммм — провлачи Хан, а когато тя продължи да го наблюдава с видимо очакване, добави: — Как реши да станеш поклонница?

— О, майка ми реши. Едно гладно гърло по-малко у дома, така рече. Иначе щяха да ме дадат да стана прислужница.

— Аха. И харесва ли ти в храма?

— Бива. — Подръпна унило робата си. — Ама до гуша ми е дошло да нося тоя чаршаф — оплака се. — Да беше поне цветен.

Приведе се към него и прошепна съзаклятнически.

— Какво е да си главатар на Вехтошарите? Били обявили награда от хиляда девойчета за главата ти.

— Не съм никакъв главатар. — Хан се замисли дали да не го избродира отпред на робата си. — Хората вечно се бъркат. Нямам си работа с улични банди.

— Хм — процеди разочаровано Дори. — Значи не си гътвал човек. — След кратка пауза добави: — Ама имаш светла коса като неговата. Не съм виждала момче с толкова светла коса. Почти като моята е. Виждаш ли? — Тя уви кичур коса около показалеца си и му го поднесе за оглед. — И баща ти ли е толкова светлокос?

— Не знам. Не го помня. — Хан довърши хляба и сиренето и облиза пръстите си. — Благодаря ти за вечерята — каза през прозявка и се изтегна на леглото с надежда Дори да схване намека му.

Вместо това обаче тя седна в края на леглото му, хвана здравата му ръка и вдигна ръкава му.

— Ето я сребърната гривна — възкликна Дори и го изгледа злобно, сякаш бе опитал да бръкне в джоба ѝ. — Ти си Гривник Алистър, спор няма.

— И какво от това? — За хиляден път му се прииска просто да се отърве от проклетите гривни.

— Разправят, че въртиш стражарите на малкия си пръст — продължи Дори. — Че в тайното ти скривалище имало цял куп съкровища — диаманти и рубини, и смарагди, откраднати от големците; носиш позлатени дрехи и отвличаш богати хубавици за откуп, а те всички били влюбени в теб и не искали да си ходят.

— Нямам представа откъде е тръгнал този слух — увери я Хан. Искаше единствено да го остави на мира.

— Ама ти ги пускаш, даже им казваш да си изберат по нещо от имането ти и те си вземат — я пръстени, я огърлици, я други скъпоценности — и на никой ги не дават и нощем ги крият под възглавницата си. А някои полагат клетва и отиват да живеят по храмовете, щото не искат друг мъж след теб.

Хан щеше да избухне в смях, ако инстинктът му не крещеше „Опасност!“.

— Използвай главата си — посъветва я той. — Аз съм само на шестнайсет. Струват ли ти се възможни такива истории? Пък и вече съм вън от играта.

Тя примига насреща му с очи, празни и сини като безоблачно небе.

— Не ти вярвам. Защо ти е да се отказваш?

Хан нямаше желание да ѝ обяснява каква война бе бушувала в него през по-голямата част от дните му. Уличният живот е съблазнителен. Внушава ти чувство за могъщество, защото от теб зависи животът, смъртта и търговията в рамките на няколко пресечки. Защото, видят ли те хората, пресичат на отсрещния тротоар. Защото момичетата припадат по улични главатари.

В крайна сметка историята ти лека-полека започва да се превръща в легенда, и така, докато не забравиш кой си и на какво си способен. Докато не се пристрастиш към борбата за територия, плячка и оцеляване, а училището и семейството ти не избледнеят на фона на динамичната улична действителност.

Някога беше добър в работата си. Безумно добър или просто безумен. Не се гордееше с някои от постъпките си.

Задъханият глас на Дори го изтръгна от унеса.

— Имаш ли си възлюбена? — попита тя, стиснала ръката му. — Защото аз си нямам възлюбен.

Хан осъзна, че започва да навлиза в опасни води, ала за късмет в същия момент някой отвори вратата досущ като малко ангелче, пратено от небесата.

— Хан!

Беше Мари. Причината да се откаже от престъпния живот.

Дори се отдръпна и се оттегли на другото легло. Хан се поизправи и малката му сестричка се хвърли в ръцете му — по-скоро в едната му ръка.

— Казаха ми, че си ранен. Какво е станало с ръката ти? Къде ходи вчера? Защо не се върна?

— Нападнаха ме на улицата — отговори Хан, което си беше вярно. — Май ще ми се наложи да замина за известно време. Но първо ще те отведа вкъщи.

— Къде живеете? — попита Дори, отмествайки поглед от Хан към Мари.

— На улица „Калдъръмена“, над една конюшня — отговори Мари, преди Хан да успее да я спре. Не знаеше защо му е да я спира, но по-скоро не искаше Дори да е наясно къде да го намери. Ако изобщо някога се върнеше у дома.

— Изглеждаш странно в тая роба — изкоментира Мари. — И косата ти е щръкнала. — Тя си близна показалеца и опита да я приглади. — Проповедник Джемсън ме изпрати да видя дали си буден. Иска да отидеш в кабинета му. Още сега, стига да можеш. — Подръпна ръката му.

— Ох. Недей. Пак ще се видим, Дори — рече Хан, а наум допълни „Не и ако аз те забележа пръв.“

Кабинетът на проповедник Джемсън беше отрупан с книги — заемаха всяка равна повърхност и рафтовете по стените, високи чак до тавана. Имаше и папируси — едни, подредени на рула в няколко ниши, други — затиснати с камъчета, стояха разгърнати върху бюрото му. Карти на далечни места висяха по стените. Въздухът миришеше на кожа и прахоляк, на лампено масло и учение.

Като малко момче Хан прекарваше цели часове в библиотеката на Джемсън. Той никога не му натякваше да мие мърлявите си ръце, преди да пипа позлатените корици на книгите, или да прелиства внимателно крехките им страници. Никога не го следеше дали няма да разлее мастилото, докато преписваше пасажи от тях, и не му повтаряше да не докосва ръчно нарисуваните илюстрации. Никога не му отказваше книги, колкото и сложни и дебели да бяха за малко дете.

Любовта на Джемсън по книгите се оказа заразна и Хан се грижеше за тях, макар самият той да нямаше свои.

Проповедникът седеше зад бюрото и пишеше върху пергамент. На малък котлон до него къкреше чайник. Без да вдигне поглед, каза:

— Седнете, господин Алистър. Госпожице Мари, днес проповедница Дара ще се позадържи в художническото ателие. Отидете при нея, ако обичате, докато разговарям с брат ви.

Мари се наежи и отвори уста да възрази, но Хан я потупа несръчно по рамото.

— Върви — подкани я. — Не се бой за мен. Ще дойда при теб, като приключим.

Хан поседя мълчаливо няколко минути, докато Джемсън довършваше работата си — поръси пергамента с пясък и го отмести встрани. Чак тогава вдигна поглед към Хан.

Проповедникът изглеждаше някак състарен в сравнение с предишния ден, лицето му бе изпито от болка и разочарование.

— Желаете ли чай, господин Алистър? — предложи той и взе чаша от полицата зад бюрото.

Хан се премести по-напред в стола си.

— Какво има? Какво се е случило?

Джемсън все пак му сипа чай.

— Тази сутрин са намерили още две тела — информира го той.

— На Южняци? — поиска да се увери Хан.

Джемсън кимна.

Момчето облиза устни. Вечерята още тежеше в стомаха му.

— По същия начин ли са убити?

Джемсън кимна повторно.

— Били са изтезавани. Обгорени са по различни части от тялото. Трудно е да се определи коя точно е била причината за смъртта. Възможно е да са умрели от страх.

— Видял сте телата?

Джемсън завъртя чашата в ръката си.

— Донесоха ги тук с надеждата да ги разпознаем. Познавах и двамата. Джошуа и Джени Марфан. Брат и сестра. Посещаваха храма, преди да тръгнат по улиците. Все разчитах да се откажат от този начин на живот. Като вас.

Проповедникът го изгледа многозначително и Хан усети, че очаква от него да каже нещо. Мълчанието на Джемсън имаше силата да накара всеки да си признае всяко свое провинение. Хан често си мислеше колко много щеше да спечели гвардията, ако го наемеше той да извършва разпитите, вместо да изтръгва информация от хората с насилие.

— Както ви казах и вчера, не знам нищо по въпроса — заяви Хан. — А и сте наясно, че нямам пръст в убийствата, защото прекарах нощта в храма. Гвардията, естествено, ще набеди Вехтошарите, но това ми се струва глупаво. Ако са искали да си отмъстят за нещо, шест южняшки трупа са напълно достатъчни. Какъв е смисълът да убиват още двама? Освен ако не са решили да очистят всички Южняци от Южен мост.

Джемсън вирна вежда.

— Има ли такава вероятност?

Хан сви рамене.

— Едва ли. Вехшошарника е по-добрата територия. По-близо до двореца е Превалски брод, през него минават повече пари и повече богаташи с пълни кесии. Отвъд реката Мак Гилън ги изстисква като лимони. От години прибира рушвети. Твърди, че срещу правилната сума си затварял очите, но потрябва ли му изкупителна жертва, ще ти устрои капан, без да му мигне окото. Доколкото знам, има големи връзки, така че никога няма да го уволнят. Та мисълта ми е, че не биха си правили труда да завземат Южен мост.

Хан духна чая си и отпи малка глътка.

— Гвардията на Вехтошарника е лесна за манипулиране. Повечето стражари са местни и предпочитат да си седят по постовете и да играят на зарове или карти. Никой не се бори за повишение. Сключиш ли сделка с тях, зачитат я. Буташ ли им рушвет, няма да те преследват, освен ако не направиш нещо, за което не могат да си затворят очите. Именно затова тези убийства са чиста глупост.

— Глупост. — Джемсън впери поглед в Хан, сякаш говореше неразбираем за него език.

— Ами, да. Няма кяр от тях, освен правото да се перчат. Само дето си навличат вниманието на униформените. На улицата трябва да играеш хитро. Когато аз бях главатар на Вехтошарите, никога не…

Изражението на Джемсън се промени и гласът на момчето заглъхна.

— Изплюйте камъчето — изхриптя дрезгаво Хан. — Какво имате наум?

— Вероятно и други причини те възпират да не убиваш хора, освен че няма „кяр“, както ти се изрази — обясни кротко Джемсън.

— Е, какво да ви кажа. Мога да ви баламосвам колкото си искам — призна Хан. — Ама аз избирам да съм откровен с вас.

— Знам и го оценявам. — Джемсън потри челото си с длан. — Извинете ме. Просто съм напрегнат. Господин Алистър, виждам, че репутацията ви на водач и стратег е напълно заслужена. И всички качества, които са ви превърнали в ненадминат уличен главатар, биха ви донесли големи успехи. В търговията. В армията. В кралския двор. — Той въздъхна. — Поне би трябвало. Но толкова много от децата, за които се грижа, намират смъртта си. Жестоко е.

— Възпитаниците на храма са най-умните деца в цялото кралство — обяви Хан и се присети за Мари. — Но единственото им бъдеще тук са уличните банди. Някои влизат в тях, защото са бандити по сърце. Други — защото нямат друг начин да оцелеят. Можеш да изхранваш семейството си с дяла си от плячката, стига да работиш за правилния главатар. — На лицето му се появи половинчата усмивка. — А ако те убият, поне няма да гледаш как близките ти ядат глина, за да напълнят празния си стомах. Имате ли представа колко ми е трудно, откакто напуснах бандата? Бъхтя се три пъти повече за два пъти по-малко мангизи. Южняците продължават да ме мразят, а Вехтошарите се чудят какво да си мислят за мен. Всеки божи ден се питам дали не трябваше да си остана в занаята.

— Тогава защо го напусна? — попита Джемсън и се прокашля. — След като е бил толкова… доходоносен?

— Заради Мари — отвърна прямо Хан. — Не искам да ѝ се случи нещо лошо. А когато си част от банда, да обичаш някого е все едно да сложиш сърцето си върху поднос и да го сервираш на враговете си. По онова време изобщо не ходех при мама и Мари и се държах сякаш ги ненавиждам. Изпращах им пари, но и с това трябваше да внимавам. Бях определил няколко Вехтошара да пазят къщата ми и пак имаше опасност. Един момент на невнимание, един уличен разбойник, решил да се прочуе, и… Рано или късно Мари трябва да се присъедини към бандата, за да е под тяхна закрила.

— Какво искаш за нея? За Мари? — попита угрижено Джемсън.

— Знам ли. Зависи тя какво иска. — Хан махна с ръка, посочвайки отрупаната с книги стая. — Тук ѝ харесва. Може пък един ден да стане проповедник. От нея би станала добра учителка или писарка. А защо да не си намери и добра работа в кралския двор? Има и музикална дарба. Ще ми се да имахме достатъчно пари да я изпратим в консерваторията в Одънов брод. — Хан вдигна очи към Джемсън. — Ето това е. Искам да ѝ дам шанс за добър живот.

Джемсън кимна.

— Мари е много умна. Като теб. — Замисли се за момент. — В момента обаче възможностите ти са ограничени. Гвардията ще преобърне всеки камък, само и само да те намери. Въпреки че жертвите са улични разбойници, осем тела не са за пренебрегване.

— Смятам да се покрия в Морски борове — сподели му Хан. — Но първо трябва да разбера чие дело са убийствата.

— Господин Алистър, не е ваша работа да издирвате убиеца на онези деца — заяви Джемсън. — Вложил съм твърде много време и усилия в образованието ви. Не желая да ви погребвам в задния двор на храма.

— Не мога да се крия вечно в Призрачните планини — замисли се Хан. — Не ги ли пратя по друга следа, стражарите няма да ме оставят на мира. А и бездруго ми е достатъчно трудно. — Джемсън запази мълчание и Хан продължи. — Искам да говоря с Вехтошарите, да проуча какво знаят те. Ако мога да се свържа и с Южняците, ще го направя. Не е изключено да имат нови, неизвестни за мен врагове.

Джемсън въздъхна дълбоко:

— Едва ли ще успея да ви разубедя.

— Все някак трябва да изчистя името си. А не виждам как другояче да го сторя.

— Добре тогава. — Джемсън извади изпод бюрото платнена торба. — Това е за вас. — Подаде му я.

Хан я претегли в ръка.

— Какво има вътре?

— Нещо от Върба.

— А тя къде е? — Хан се озърна наоколо, сякаш очакваше тя да изскочи отнякъде. Умееше да се слива с околната среда, решеше ли да остане невидима. Хан се надяваше да прегледа ръката му отново. Сигурно след едно ново докосване щеше да се възстанови още по-бързо.

— Тръгна към Морски борове. Работата ѝ тук приключи. Но каза да ви предам, че сте добре дошъл да отседнете при нея за колкото време желаете.

Хан свъси вежди.

— И Жарава беше тук. — Вдигна поглед към проповедника. — Нали? Мисля, че видях и него.

Джемсън се поколеба, но накрая кимна.

— Да. Жарава дойде с майка си. И двамата обаче си тръгнаха.

— Болен е, нали? — попита Хан. — Имаше нещо… Имах чувството, че изгаря пред очите ми. Или просто полудявам — добави той.

Джемсън приглади с длан робата си, без да среща погледа на Хан.

— Не бяхте на себе си, момко. Бяхте получил сериозен удар по главата.

На проповедниците не им беше позволено да лъжат, ала определено знаеха как да говорят със заобикалки.

— Какво е това тогава? — попита Хан и опита да дръпне връвта със здравата си ръка.

Джемсън взе торбата и я развърза.

— Очевидно Върба ви познава отлично. Каза, че нямало да тръгнете към лагера веднага, първо ще искате да уредите нещата тук. — Джемсън бръкна в торбата и извади малка кесийка.

— Тук има къна и индиго, за да си боядисате косата — поясни Джемсън. — Очаквам да се получи червеникавокестеняв цвят. Да се надяваме така да затрудните преследвачите си. Оставила ви е също пари и дрехи от клана. — Той се подсмихна иронично и хвърли поглед към поклонническата роба, с която беше облечен Хан. — Освен ако не изявите желание да положите обет и да останете при нас.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ХЛЯБ И РОЗИ

Раиса установи, че дворцовата пералня е подходящо място да си издири маскировка. Всички дрехи, с изключение на твърде луксозните, за да се поверят на перачките, минаваха оттук. А точно в момента не ѝ трябваха луксозни дрехи.

Искаше да се предреши като главна прислужница или гувернантка, но не беше лесно да намери нещо подходящо за слабата си фигура. Прерови чистото пране и се спря на дълга пола и бяла ленена блуза с тесен корсет. Наложи ѝ се да стегне ръкавите добре, за да не се свличат по ръцете ѝ, а полата — така или иначе — се влачеше по земята. Дори след като прибра дългата си коса в дантелена мрежичка, продължаваше да смята, че съвсем лесно ще я познаят. Все пак беше принцесата-наследница на кралството. Всички я познаваха. Как да го преодолее?

Ханалеа не се е страхувала, каза си накрая. Легендарната кралица, прочута със земния си нрав, често бродела сред поданиците си под прикритие. Щом тя е успявала, тогава…

Раиса поупражнява съответната скромна, ситна походка, като внимаваше да не настъпва дългата си пола и на всеки няколко метра правеше реверанси. Държеше очите си сведени и отронваше плахо „да, госпожо“ и „не, господине“. Скъта маскировката си в тайника до дъното на градинското стълбище.

За късмет Магрет си легна още по пладне, защото я измъчваше свиреп главобол. Раиса го прие като знак от Създателката и изпрати вест до майка си, че ще вечеря в покоите си. А в късния следобед влезе в Стаята на любовните истории.

Поне така я наричаше Раиса. Всъщност ставаше дума за малкия заключен килер в съседство със спалнята ѝ, където Магрет складираше подаръците, изпратени от обожателите на Раиса. Преди това обаче им правеше подробен опис в книга, кръстена от Раиса „Голяма книга на подкупите“.

Подаръците бяха изпратени по случай шестнайсетия ѝ рожден ден и официалното ѝ навлизане в зряла възраст, а тя, по случайност, съвпадаше с възрастта за женене.

Хенри Монтен, наскоро убитият наследник на ардънския трон, ѝ бе поднесъл сребърно ковчеже, претъпкано с бижута. Той поне нямаше да очаква отплата за вложението си. Останалите братя от рода Монтен също бяха напомнили за съществуването си с подаръци, несъмнено водени от мисълта, че бракът с принцесата-наследница на Превалски брод би подпомогнал възкачването им на трона или поне би подсигурил надежден източник на средства в подкрепа на безкрайната война.

Маркъс Четвърти, кралят на Тамрон, ѝ изпрати няколко скъпоценни емайлирани кутии с бижута и покана да посети вилата му край Пясъчно пристанище. На капаците бяха инкрустирани преплетени буквите „М“ и „Р“. Маркъс явно не виждаше пречка в шейсетте си години и наличието на три съпруги.

От рода Соколово гнездо получи тиара и колие със смарагди и рубини, ярките им цветове наистина подхождаха повече на тъмната ѝ коса и зелените ѝ очи от лунните камъни и топазите, с които я кичеше майка ѝ. Колието представляваше змия с лъскави златно-сребърни люспи. И двете украшения изглеждаха старинно и Раиса се питаше дали не са семейни реликви.

Подаръкът от Уе’енхавен беше комплект за писане от тропическо дърво, украсено със скъпоценни камъни. От клана Демонаи ѝ бяха изпратили церемониални роби, ушити от безкрайно мека рисувана еленова кожа, с апликация на нейния тотем — Сив вълк. Морски борове бяха допринесли с танцови обувки от същия материал и пухено покривало за леглото ѝ.

А това ѝ напомняше, че макар баща ѝ да беше важна особа в лагера Демонаи, от клановете още не бяха посочили кандидат за ръката ѝ. Чудеше се дали изобщо възнамеряваха.

Раиса отдели подаръците от Соколово гнездо и клановете и започна да гребе с пълни шепи бижута и дребни произведения на изкуството. Накрая напълни торбата. Избираше предимно миниатюрни и по-анонимни на вид предмети от далечни места, които едва ли някой щеше да разпознае.

Засега толкова ѝ стигаха. Преметна торбата през рамо, излезе от съкровищницата и прекоси спалнята, отправяйки се към другия килер и входа на тайния тунел. Влезе вътре, намъкна маскировъчните си дрехи и изкачи стълбата към градината. Фенерите по коридорите в крилото на прислугата вече бяха запалени и откъм кухните се носеше изкусителният аромат на печено месо. Тази част на двореца ѝ беше непозната, затова на няколко пъти свърна в грешна посока. Вървеше забързано, устремила поглед напред, сякаш е тръгнала на важна мисия и няма време за спирки. Не знаеше пътя, а това затрудняваше допълнително задачата ѝ.

Тъкмо подмина кухненските килери и пред себе си видя внушителната фигура на Манди Бълкли, главната готвачка. Със скръстени ръце Бъкли обхождаше с поглед коридорите досущ като граблива птица.

„Оглозгани кости“, изруга наум Раиса, ускори крачка и сведе още повече глава.

Бълкли ѝ позволи почти да я отмине, преди гласът ѝ да прокънти подир нея:

— Ти! Момиче!

Раиса не забави темпото си, дори не вдигна поглед. След три крачки чу Бълкли да тръгва след нея.

Щеше да успее да ѝ се измъкне, ако краката ѝ не се бяха заплели в дългата пола. Месестите пръсти на Бълкли се вкопчиха в горната част на ръката ѝ и я дръпнаха нагоре.

— Ти! Момиче! Да не си глуха? — попита готвачката.

Раиса устоя на първичния си инстинкт да си изтръгне ръката и да я попита как смее да напада принцесата-наследница на кралството и дали би ѝ се харесало да прекара нощта в тъмницата.

Съумя обаче да задържи лицето си възможно по-извърнато от погледа на главната готвачка с надеждата все някак да спаси положението.

— Да, госпожо? — пророни под нос.

Но Бълкли хвана брадичката ѝ и извъртя лицето ѝ към своето.

— Гледай ме, като ти говоря, момиче.

Раиса я погледна в очите, вцепенена, в очакване готвачката да я разпознае и да сложи преждевременен край на обречената ѝ мисия.

— Как ти викат, момиче? — Бълкли я разклати леко. — Ще те докладвам на иконома, така да знаеш. Виж я ти, нагла хлапачка.

Раиса се смая. Отне ѝ известно време да намери гласа си.

— Аз съм… Р… Ребека, госпожо — отговори накрая. — Ребека Морли на вашите услуги — добави и опита да направи сносен реверанс.

— Закъде си се разбързала така? — Бълкли впери железен поглед в нея.

— Ами аз… ъ… отивам до пазара за…

— Каквото и да си правила, не е по-важно от това. — Готвачката я пусна, взе покрит поднос и го тикна в ръцете ѝ. — Принцесата-наследница ще вечеря в покоите си. Занеси това в килера на горния етаж.

Раиса примига насреща ѝ.

— Това за принцеса Раиса ли? — попита тя.

— За теб е принцесата-наследница — поправи я Бълкли. — А сега да те няма; храната изстива. Ако получа оплакване, жива ще те одера. Принцесата е много стриктна по отношение на храната си.

— Така ли? — не успя да се въздържи Раиса. — И искате аз да ѝ занеса вечерята? — Щеше да добави „Не се ли притеснявате, че ще ѝ сложа отрова или ще я наръгам с нож, или…“, но изражението на готвачката я спря.

— Да виждаш друг, на когото да поверя задачата? — попитa саркастично Бълкли. — Кралица Мариана е поканила петдесет човека на официална вечеря в главната трапезария и щеше да е много по-удобно, ако Нейно Височество беше благоволила да вечеря с всички останали — отбеляза Бълкли. — Ама не щяла. Сега върви.

Раиса изправи рамене, обърна се и тръгна натам, откъдето беше дошла. Щом излезе от полезрението на готвачката, скри подноса зад една статуя на кралица Мадера, хранеща простолюдието, и се изниза от коридорите на прислугата, избирайки привидно по-безопасните главни коридори на двореца.

Обзе я облекчение, но и неочаквано разочарование. Тя беше кръвната наследница на трона, а явно в слугински одежди се сливаше с тълпата. Владетелите от легендите излъчваха вродена аура, която ги открояваше, дори и облечени в дрипи.

В какво ли се изразяваше кралското начало, зачуди се тя. Дали не беше своеобразна роба — съблечеш ли я, оставаш най-обикновен човек? Само дрехата ли имаше значение? Нима всеки в кралството можеше да заеме мястото ѝ, стига да си набави нужните труфила?

Тази идея противоречеше на всичко, втълпявано ѝ години наред за кралската кръв.

Без повече произшествия мина през високата кула на портата, покрай намусените стражи от двете страни на изхода, под плашещата метална решетка и се озова сред хладната вечер. Работниците, живеещи извън крепостните стени на двореца, се стичаха по подвижния мост на път към дома. По-младите прислужници се смееха, шегуваха се и се задяваха един друг. Някои от по-възрастните се влачеха мудно, видимо изтощени.

Докато пресичаше моста, по брега на реката отдолу вече запалиха факли. Стигна до другия му край, спря и погледна назад към двореца. Опита да си представи как ли изглежда в очите на хората от града — далечен, мрачен, величав.

Амон я чакаше до портата в отсрещния край на моста. Очите му шареха сред потока от хора, задаващи се откъм двореца. За нейна изненада беше сменил синята си гвардейска униформа с дълга пелерина и тъмни панталони. Като се обърна към нея обаче, Раиса видя дръжката на меча му да се подава от предната страна на пелерината.

Ако се надяваше да заблуди и него, щеше да остане разочарована. Той прикова очи в нея още от петнайсет метра разстояние и проследи с поглед как си проправя път сред тълпата. Тя спря пред него и направи дълбок реверанс, широко усмихната.

— Закъсняваш — възнегодува Амон. — Започвах да се надявам, че си размислила.

— Наричайте ме Ребека Морли, млади ми господине. — Раиса се изправи. — Как ти се струвам?

— Щеше да е по-добре, ако се беше облякла като момче — прецени Амон. — И още по-добре, ако беше грозна.

Тя реши да приеме думите му като комплимент.

— Заблудих главната готвачка, ако искаш да знаеш — заяви самодоволно тя.

— Хммф — изпуфтя Амон.

— Да се преструваме, че си моят любим, който ме посреща след работа — предложи тя и го хвана под ръка. — Защо не си в униформа?

Той пак изсумтя.

— Самотният стражар е по-скоро мишена, отколкото защитник. — Амон я поведе към Пътя на кралиците. — Ще следваме този маршрут през Вехтошарника и чак до моста.

— Надявах се да поразгледам квартала — призна си Раиса, докато Амон я водеше към средата на улицата.

— Има предостатъчно време да се нагледаш. — Той измъкна внимателно дясната си ръка от нейната и премести Раиса от лявата си страна. — За да имам по-лесен достъп до меча — обясни в отговор на въпросителния ѝ поглед.

„Кръв и кости, някой май е на тръни“, помисли си Раиса.

— Какво каза майка ми Елена? — попита Раиса, подтичвайки, за да смогне на широкия разкрач на Амон. — Ще успее ли да изпрати някой от търговците на среща с нас?

— Щяла да види какво ще направи — отвърна Амон. — Не пожела да ми обещае нищо.

„Няма да успея без чужда помощ — помисли си Раиса. — Достатъчно трудно ми беше да се измъкна от двореца дори един път.“

Жителите на Дола не знаеха какво е здрач. Спуснеше ли се слънцето зад Западна порта, тъмнината потичаше като десетки реки през улиците и скоропостижно заливаше целия град. Фенерджиите тръгваха на обиколки покрай двореца и палеха магическите фенери по Пътя на кралиците. Колкото пò на юг се придвижваха, дори по Пътя, уличните лампи започваха все повече да се разреждат, а и много бяха счупени или повредени, или просто нямаше кой да се погрижи за тях.

В непосредствена близост до двореца събираха боклука и го откарваха нанякъде. А тукашните жители го изхвърляха направо пред вратите си и го оставяха да гние по плочниците.

В началото Раиса и Амон вървяха сред тумби от народ. Постепенно хората се разпръсваха по двама, по трима, отправяха се към пo-странични улички и пресечки и скоро двамата останаха сами на Пътя. На всеки една-две от доста нагъсто разположените кръчми навън се изливаше светлина и музика, а пред входа скупчени мъже разговаряха гръмко и плюеха в канавките, стиснали в ръце халби с бира.

На някои веранди стояха момичета, вперили очи в тях. Бяха облечени в натруфени рокли и носеха тежък грим, но Раиса не се заблуждаваше — едва ли бяха по-възрастни от нея. Оглеждаха преценяващо Амон, но заради нея не го заговаряха.

— Това проститутки ли са? — попита тя.

В отговор той само изсумтя. Раиса се опита да си представи как ли би вървяла сама по същата тази улица и изтръпна. Намести торбата по-навътре върху рамото си и това я подсети за ценното ѝ съдържание; все повече и повече започваше да се чувства като мишена.

Всички къщи бяха със затворени врати и спуснати кепенци, сякаш се отказваха да пропускат и най-малка част от светлината си навън от страх да не би да привлекат нечие внимание.

Започна да ръми. Амон не се трогна от ситния дъждец, но Раиса потрепери и се загърна по-плътно с пелерината си.

— Къде са хората? Не е толкова късно. Нали всички сега се прибират от работа.

— Повечето имат достатъчно акъл в главата си да не се шляят по тъмно в тоя квартал. — Амон ѝ хвърли многозначителен кос поглед.

— Как се придвижват тогава? — продължи да разпитва Раиса.

— Никак. — Амон отново прояви типичната си лаконичност.

— А стражарите? — не спираше Раиса.

— Стражарите не са слънце да огреят навсякъде — отговори Амон. — А и разправят, че тези във Вехтошарника били подкупени.

— Подкупени? — свъси вежди тя. — От кого?

— Казах ти вече. От главатарите на уличните банди. — Амон не ѝ отделяше особено внимание, съсредоточил поглед в улиците край тях. Поради дъжда и липсата на улично осветление кварталът бе по-тъмен и от мазе. Раиса започваше да се уверява в думите на Амон: май идеята ѝ не беше особено добра. Един плъх пробяга по калдъръма пред краката им и Раиса отскочи назад.

— Просто плъх — успокои я Амон. — Свиква се с тях.

Просто плъх, повтори си тя. Все пак и в двореца имаше плъхове. И обикновени, и с човешки облик. Можеше да е и по-лошо. Много, много по-лошо.

Ала когато вятърът тресна кепенците на една сграда в тухлената ѝ стена, Амон извади меча си за част от секундата. Като установи източника на шума, забели очи и прибра оръжието си, но без да сваля ръка от дръжката му.

Наближиха Южен мост. Раиса погледна настрани към тясна уличка, където нечий прозорец без пердета пръскаше светлина по мокрия паваж. Стори ѝ се, че нещо в мрака се раздвижи, сякаш някой върви успоредно с тях по съседната на Пътя улица. Напрегна си зрението и при следващото кръстовище наистина видя някой да се прокрадва сред сенките. И пак! Същото се повтори и на следващото кръстовище.

Сърцето ѝ запрепуска.

— Някой ни преследва — изсъска през зъби и стисна ръката на Амон.

Този път обаче придружителят ѝ не се впечатли.

— Няма страшно — прошепна той. — Почти стигнахме моста. Вехтошарите няма да ни последват до Южен мост.

— Но нали уж каза, че Вехтошарите били убили шест Южняка? В Южен мост? — настоя тя, изравяйки имената на уличните банди от паметта си.

— Просто стой близо до мен — пророни Амон.

Сдържаната му реакция я подразни.

— Амон Бърн! Не ме ли чу? Преследват ни! От двете ни страни има по двама-трима души. Сигурна съм. — Раиса бръкна под пелерината си и извади от колана си кинжал.

Амон ококори очи.

— Откъде го взе? — попита той.

— Имам го от Демонаи. Тяхна изработка е.

— Е, добре, но го прибери. Няма да ти е необходим.

В същия миг ѝ просветна с такава сила, че спря на място.

— Знаеш кой ни преследва, нали? — завъртя се рязко към него. — Знаеш, нали? Кои са?

— Кои кои са? Нямам представа за какво говориш — отвърна той, докато очите му се стрелкаха наляво-надясно.

— Кои са? Гвардейци?

По лицето му се изписа подобие — по негово мнение — за невинно изражение, ала Амон открай време си беше безнадежден лъжец.

— Защо ще ни преследва гвардията?

— Ей, вие! — провикна се Раиса. — Покажете се! Заповядвам ви да се покажете!

— Шшш — изшътка леко паникьосан Амон.

— Тогава ми кажи кои са.

— Ами… — той се прокашля. — Това са… мои приятели. Кадети от моя отряд.

В ролята си на ефрейтор Амон командваше отряд от деветима гвардейци.

— Казах ти, че…

— Те не знаят коя си. Обясних им, че трябва да изпратя сестра си до храма през Вехтошарника и ги помолих да ни ескортират. Понеже си доста срамежлива покрай млади мъже, затова по-добре да ни следват незабелязано.

Личеше си колко се гордее с така съчинената история.

— Сестра ти! Как да ти повярват, че съм сестра ти? Та аз съм два пъти по-дребна от нея. — Амон наистина имаше сестра, Лидия, която почти не му отстъпваше по височина.

Той закърши нервно ръце.

— Е, ти си другата ми сестра. Онази… ъ… ниската и набожната, дето още от малка е станала поклонничка в храма. — Амон съобрази колко се заплита. — Е, ще…?

— По-добре ги привикай — предложи Раиса обидена, със студен глас. — Не виждам причина да се крият по тъмните улички.

— Добре. — Той изсвирука глухо. Явно това беше уреченият им сигнал, защото само след секунди Раиса дочу някой да тича към тях. Трудно би определила кое точно я подтикна към следващата ѝ постъпка, но щом стъпките доближиха на около три метра, сграбчи реверите на Амон и го придърпа към себе си за дълга, страстна целувка.

Харесваше ѝ да го целува. Устните му бяха топли и плътни — нямаха нищо общо с горещите устни на Мика или с отпуснатите влажни бърни на Уил Матис. На Амон му отне известно време да се откъсне от нея и когато Раиса вдигна поглед, двамата бяха обградени от шестима ококорени млади кадети в цивилно облекло, всичките приблизително на тяхна възраст.

— Е… хм… ефрейтор — подхвана единият. — Май сте много привързан към сестра си, а?

Лицето на Амон пламтеше.

— Извинявайте. Понякога се държи неадекватно — изграчи той. — Получи сериозен удар в главата като малка.

— Аз съм Ребека Морли — представи се Раиса и поздрави кадетите с малък реверанс. — Вие кои сте?

— Наричаме се Сиви вълци — обяви едно от момичетата: високо, снажно и с няколко години по-голямо от Раиса. — Или Глутницата. Аз съм Холи Талбът.

Останалите също се представиха — Гарет, Мик, Талия и Уод.

Всички заедно прекосиха Южен мост без други усложнения и влязоха в двора на храма.

Озова се в друг свят. Билкови, зеленчукови и цветни градини, прорязани от осветени с фенери алеи, обграждаха сградaтa на храма. Същинско райско убежище сред грозотията на Южен мост.

Светлокосо момиче в поклонническа роба ги посрещна на вратата и им се поклони припряно.

— Очакват ни — обяви Раиса. — Имаме среща с проповедник Джемсън.

— Вече пристигна един търговец — обяви поклонничката, поглеждайки към гвардейците в подгизнали пелерини, сякаш са кифлички на поднос. — В кабинета на проповедник Джемсън е. Надолу по коридора вдясно. Да взема ли пелерините Ви?

Всички струпаха мокрите си връхни дрехи в ръцете ѝ и тя буквално залитна под тежестта им.

— Да изчакаме ли тук? — обърна се Гарет към Амон. Личеше си колко се опасява да не го въвлекат във философски спор.

— Да — отвърна Раиса вместо Амон.

Амон се обърна към нея.

— А аз да…?

— Ти ела с мен — не му позволи да довърши Раиса. — Крайно време е да разбереш какво съм намислила.

— Най-сетне — измърмори неблагодарно той вече по коридора. — Чудо на чудесата.

— Точно ти ли го казваш? — парира го тя. — Братко?

Кабинетът на проповедник Джемсън напомни на Раиса за библиотеката в двореца — опасваха я рафтове с книги, отопляваше я уютен огън. Двама мъже седяха до камината в големи, удобни наглед кресла — единият в дрехи на кланов търговец, другият — в проповедническа тога. Разговаряха оживено, почти спореха.

При влизането на Раиса и Амон търговецът стана и се обърна към тях.

Раиса застина на място.

— Татко! Върнал си се!

— Дива розичке! — Авърил взе разстоянието между двамата с няколко дълги крачки и я прегърна нежно. Тя притисна лице към ризата му от еленова кожа, вдишвайки аромата му. Винаги ухаеше екзотично — на еленова кожа и билки, на свеж въздух, на далечни земи. Слава на Създателката! Колко ѝ беше липсвал само.

— Прибрах се в лагера на Демонаи онзи ден. Майка Елена каза, че си поискала да ти изпрати някой търговец и не можах да се сдържа — обясни той. Отдалечи я на една ръка разстояние и ѝ се усмихна широко. — Раиса, виждал съм те в кожен клин и в дворцова рокля, но никога в такова облекло.

— Това е маскировка — заяви самодоволно тя, остави торбата си върху масата и свали подгизналата си пелерина.

— Но носиш подаръка от Елена Сенестре, надявам се? — попита той и докосна демонайския амулет, окачен на верижка около врата му.

Значи баща ѝ и баба ѝ си бяха говорили за нея. Тя кимна и извади пръстена с бягащи вълци изпод корсета си.

— Хубаво — изкоментира той. Пое си въздух, сякаш се канеше да добави нещо, но очевидно размисли. Изглеждаше уморен от странстването си, а посивяващата му коса имаше нужда от подстрижка.

Проповедник Джемсън също беше станал и когато Раиса насочи вниманието си към него, той ѝ се поклони почтително, ала и някак предпазливо.

— Ваше Височество, лорд Демонаи отказа да ми съобщи целта на посещението ви, но за нас е чест да ни гостувате.

Раиса протегна ръка и той я целуна.

— Не съм имала удоволствието да се запознаем лично — подхвана тя, — но съм присъствала на няколко ваши лекции тук, в храма. Бях впечатлена от идеите ви за училището и отговорността на всички ни да се грижим за бедните. Изтъкнахте, че аристократите трябва да са много пo-дейни в това отношение.

Джемсън се изчерви леко, но не се смути, което направи добро впечатление на Раиса.

— Е, Ваше Височество, дано не сте изтълкувала думите ми като твърде критични към кралицата и съвета. Но вземам тази тема много присърце и…

— Думите ви наистина бяха доста критични, проповедник Джемсън, и навярно с право — прекъсна го Раиса. — Ние в двореца Превалски брод сме далеч от ежедневните затруднения на поданиците ни. Не си задаваме нужните въпроси, а случи ли се, околните обикновено ни казват онова, което искаме да чуем.

— Предполагам е така — отбеляза Джемсън с поведението на човек, наясно с необходимостта да си държи езика зад зъбите, но не може да се овладее. — За нас обаче, които живеем в града и всеки ден виждаме нищетата на народа, гледката е смущаваща. Не можем да не си задаваме въпроса защо толкова много средства се влагат в армията и войните на юг. Все пак нямаме наше куче в боя.

— Не съм много осведомена — призна смутено Раиса. — Но имам желание да науча повече, за да вземам правилни решения, когато настъпи моментът. Това е една от причините за посещението ми. Но също така искам да направя нещо малко, с което да подпомогна каузата ви.

— И какво е то? — попита недоумяващо Джемсън.

Тя погледна към Амон, застанал като на пост до вратата.

— Ефрейтор Бърн беше много… ъм… откровен с мен относно проблемите в Южен мост и Вехтошарника. — Тя сложи ръка върху торбата си. — Смятам да даря средства в помощ на училището ви и гладуващите хора.

Джемсън вирна и двете си вежди.

— Пренесла сте торба със злато през цял Южен мост? — изуми се той.

— Е, не съвсем. — Тя погледна баща си. — Затова си ми нужен ти.

— Не се и съмнявах, че си ме извикала с причина — усмихна се Авърил.

Раиса отвори торбата и изсипа съдържанието ѝ върху бюрото.

При вида на грамадната купчина бижута и дребни произведения на изкуството Джемсън, Авърил и Амон ахнаха.

— Татко, не познавам по-добър търговец от теб — каза Раиса. — Ще занесеш ли тези неща на пазара, за да ги продадеш за възможно повече злато? После искам да го дадеш на проповедник Джемсън.

Авърил се надвеси над масата и разрови бижутата, вдигайки скъпоценни камъни и други предмети към светлината. Погледна Раиса.

— Повечето са висококачествени. — Взе диамантена брошка, подарък от дребен лорд от Тамрон. — С изключение на тази брошка. Това е шлифовано стъкло. — Наклони глава. — И откъде ги взе, ако мога да попитам?

— Ами… — Раиса се поколеба. — Това са подаръци за дебютантския ми ден. Получавам купища от тях, затова…

От гърдите на Авърил се изтръгна онзи дълбок, гръмък смях, който Раиса обожаваше.

— Тоест ще продадеш мечтите на безпомощните си ухажори?

— Е — сви рамене Раиса. — Няма да се омъжа за някого само защото ми е дал някаква си джунджурия. — Намръщи се и побутна тамронската брошка с показалец. — И със сигурност няма да се омъжа за човек, който ме смята за глупачка.

— Значи добре съм си свършил работата, дъще — засмя се отново Авърил.

Изпита такова облекчение да чуе нечий смях за разнообразие. Той ѝ даде надежда, че положението може би не беше чак толкова лошо.

— Само дето няма да имам дума по въпроса — добави Раиса почти на себе си и вдигна поглед към Авърил. — Е, татко, за колко време ще превърнеш тези джунджурии в пари?

Той се замисли за момент.

— Пазарният ден в Морски борове е след седмица. Там се стичат доста равнински търговци, затова може да поискаме по-добра цена. Но не възразявам да ги занеса и на демонайския пазар, ако държиш да ги продам по-далече. Едва ли ще ти е приятно някой да разпознае на сергията внимателно подбрания си дар.

— Не ме е грижа — отвърна направо Раиса. — Запазих предметите с историческа, сантиментална или политическа стойност. Но повечето от тези тук вероятно са ги избирали пратеници. Никой от големците не ме познава лично. Подаръците им далеч не са символи на безсмъртната им любов. Така поне ще ги използвам за нещо полезно, вместо да киснат в съкровищницата ми.

Лицето на проповедник Джемсън се озари от възможностите, разкрили се пред него.

— Дори с малко пари има начин да постигнем големи промени. В училището се нуждаем се от толкова много неща, още значителен брой ученици биха могли да го посещават с известна помощ. Ще раздадем книги на деца, които никога не са имали свои. Ще го наречем Школа на Дивата роза във ваша чест, Ваше Височество.

— О, не — отказа Раиса и се зачуди как ли би реагирала майка ѝ, кралицата, на подобна новина. — Предпочитам да остане тайна. Просто реших със собствени усилия да…

— Но не разбираш ли, Раиса — прекъсна я баща ѝ, — ако народът научи, че подпомагаш училището на храма, може да създадеш нова мода в кралския двор, новината да привлече още дарения, освен твоето. Хората да започнат да даряват в твоя чест. Стига да разберат за постъпката ти, естествено.

— О! — Раиса не се бе замислила по въпроса. Със своите волеви родители за пореден път се чувстваше между чука и наковалнята. — Е, добре. Щом смяташ, че ще помогне.

— Отлично — възкликна Джемсън. — А дали е възможно да дойдете през деня за среща с учениците? За тях ще бъде полезно да се запознаят с благодетеля си. Ще им помогне да разберат, че са важни, че управляващите не са ги забравили.

Раиса кимна.

— Съгласна съм. Много ще се радвам. А след време ще им уредим чиракуване при занаятчии от другата страна на крепостните стени.

— Ще трябва да го обсъдим с майка ти — обади се Авърил. — В подходящия момент.

Раиса се питаше какво ли щеше да се случи сега, когато баща ѝ най-сетне се беше завърнал; доколко ли знаеше за връзката на Мариана с Гаван Баяр.

Доколко тя самата знаеше за нея.

Момичето хвана ръката на Авърил.

— Ще дойдеш ли с мен в двореца, татко? Майка ми знае ли, че си се прибрал?

Авърил кимна.

— Да. Изпратих вест до кралицата. — Поколеба се за част от секундата, преди да добави: — Ще се настаня в имението Кендал, докато в двореца се освободи място.

Имението Кендал се намираше в чертите на крепостните стени, но на известно разстояние от двореца.

Раиса примига неразбиращо насреща му.

— Докато се освободи… А някогашните ти покои? Какво е станало с тях?

— Очевидно са в ремонт и в момента не са годни за обитаване. — Баща ѝ говореше с тон на търговец, знак, че моментът не е подходящ да се обсъжда тази тема.

Раиса обаче не се сдържа.

— В такъв случай е време някой да бъде изгонен — заяви тя. — Това е неприемливо. Ще говоря с майка ми веднага щом…

— И сам мога да говоря с кралица Мариана, дъще — натърти Авърил. — Не ме подценявай, ако обичаш. Все пак съм търговец. — Той впери усмихнат поглед в очите ѝ. — Дива розичке. На майка ти ще ѝ трябва време да свикне, че отново съм си у дома.

„Знае повече, отколкото казва — помисли си тя. — Баща ми никога не е бил глупак.“

— Добре. — Раиса също се усмихна, макар и насила. — Но винаги когато ти се прииска да останеш в двореца, си добре дошъл при мен. Утре ела на вечеря.

Прегърна баща си за довиждане, въпреки нежеланието ѝ да се раздели с него след дългото му отсъствие.

Погледна към Амон, който пристъпваше от крак на крак, видимо нетърпелив да си тръгне.

— Е, това е засега — обяви тя. — Ефрейтор Бърн ще ви уведоми, когато се сдобия с още… вещи за продан.

Двамата тръгнаха към вратата, но преди да я достигнат, влетя млад мъж, вероятно връстник на Раиса или малко по-голям, с червеникавокафява коса. Облеклото му — клин и риза — бяха изработени в някой от клановете.

— Джемсън! Копоите са спипали трима от Вехтошарите. Май искат да ги накажат за назидание… — Гласът му заглъхна, като видя хората, струпани в стаята. — О! Извинете, сър. Не знаех, че имате гости.

Очите му отскочиха към Авърил, после към Амон и се изцъклиха от тревога.

„Разпозна ги“, помисли си Раиса.

— Ще го обсъдим малко по-късно, Хансън — побърза да го отпрати Джемсън и кимна рязко към вратата.

Хансън започна да отстъпва назад към коридора, но Амон викна:

— Чакай! Какво беше това за Вехтошарите?

Момчето примига насреща му с притъмняло лице.

— Вехтошари ли? Не съм казвал нищо за никакви Вехтошари.

— Напротив — възрази Амон и тръгна целеустремено към Хансън. — Срещали ли сме се и преди? Изглеждаш ми познат.

— О, не — отвърна момчето. — Не ми се вярва. — Беше висок почти колкото Амон, макар и с по-слабо телосложение и имаше лъскави сини очи. По лицето му личаха следи от неотдавнашен побой. Дясното му око беше насинено, а над скулата му имаше синкавожълт оток. Шина крепеше дясната му ръка, но не я пазеше особено. Неприкрит, се опитваше да държи лицето си извърнато от тях, сякаш се срамуваше от контузиите си.

„Сигурно е от учениците на Джемсън“, помисли си Раиса с прилив на състрадание.

— Какво ти се е случило? — попита тя и го приближи, за да огледа лицето му отблизо. Докосна ръката му. — Кой ти причини такова нещо?

Хансън се изчерви.

— Нищо особено не е. Беше… баща ми. Пийне ли повечко, става агресивен.

В същия момент Амон се пресегна внимателно напред. Хвана ранената ръка на момчето и дръпна ръкава нагоре, разкривайки широка сребърна гривна на китката му.

— Е, Хансън, май все пак сме се срещали и преди. Случайно да ти викат Гривник? — попита Амон.

Гривник? Погледът на Раиса прескочи от Амон към другото момче. Не беше ли това прякорът на разбойника, отговорен за убийствата?

После всичко се случи за част от секундата. Момчето заби свободния си юмрук в лицето на Амон и се изтръгна от хватката му с ловкост, придобита чрез дългогодишен опит. Амон извади меча си и застана между момчето и вратата, призовавайки гвардейците. В следващия момент момчето на име Гривник сграбчи Раиса и притисна гърба ѝ плътно към себе си. Тя усети острието на нож до врата си и направи всичко по силите си да не преглъща.

— Хансън, не! — изкрещя проповедник Джемсън, пребледнял от ужас.

— Така, така — процеди Гривник близо до ухото ѝ. — Назад или ще ѝ прережа гърлото. — Гласът му трепереше леко, но дали от страх, напрежение или възбуда Раиса не можеше да прецени.

Сети се за шестимата мъртъвци на улицата. Умрели в мъки. От ръката на симпатично синеоко момче, опряло нож в гърлото ѝ.

— Моля те — призова го Джемсън, — в името на Създателката, пусни я. Не знаеш с кого…

— Не. — Авърил вдигна ръка да спре проповедника, вперил поглед в Раиса. Не искаше Гривник да разбере кого е взел за заложник. — Чуй — обърна се той към момчето, — дали няма да се споразумеем за нещо?

— Ето какво споразумение ти предлагам аз — обади се Амон, отстъпвайки от вратата. — Пусни я и си свободен да си вървиш.

— Да, след като насъскаш копоите си по мен — изсумтя Гривник. — И до моста няма да се добера.

Лицето на Амон се беше вкаменило, а сивите му очи блестяха като парчета гранит.

— Ако я нараниш, кълна се в кръвта и костите на Ханалеа, ще съжаляваш.

Другите Сиви вълци вече се бяха струпали на входа и следяха сцената с изумление.

— Ей, вие — обърна се Гривник към новодошлите. — Отивайте при останалите.

— Правете каквото ви казва — нареди им Амон.

Докато кадетите крачеха бавно към дъното на кабинета, Раиса усещаше с гърба си бясното сърцебиене на Вехтошаря и топлия му дъх върху тила си. Ръката му постоянно променяше хватката си върху дръжката на ножа, навярно от нерви.

„Не го стряскайте“, помисли си Раиса, докато очите ѝ обхождаха лицата на Амон, Авърил и Джемсън, изпращайки им тайни послания.

— Не искам да нараня никого — увери ги Гривник. — Но и не искам да ме тикнете в тъмницата, където с мъчения ще ми изтръгнете самопризнание за престъпление, което не съм извършил.

Раиса се напрегна и момчето я стисна по-силно.

— Кралската гвардия не измъчва никого — изстреля тя. — Полага ти се справедлив процес. Ако си невинен, ако наистина не си извършил всички онези убийства, ще изчистиш името си.

Момчето се подсмихна.

— Ех, девойче — подхвърли той. — Де да беше така. Мнозина влизат в тъмницата и повече никой не ги вижда.

Раиса се почувства глупава, наивна. Какво ѝ бе казал Амон? „И мен да ме влачеха към ареста за разпит от Мак Гилън, щях да направя всичко възможно да избягам.“

Гривник преметна ръка през корема на Раиса и я затегли към вратата на кабинета.

— Ключовете ви, сър — обърна се към Джемсън. Държеше се учтиво, изискано, като благородните крадци от легендите. — Дайте ги на момичето.

„И той има вид на търговец — помисли си Раиса. — Използва го при нужда.“

— Хансън — обади се проповедник Джемсън. — Допускаш грешка. Знаеш го. Не си такъв човек. Пусни момичето.

Гривник поклати решително глава.

— Бил съм в тъмницата. Нямам намерение да се връщам там.

Въпреки странното положение, на Раиса ѝ беше любопитно каква ли е връзката между проповедник Джемсън и този уличен разбойник? Джемсън сякаш го познаваше, имаше му доверие поради една или друга причина. Сигурно Хансън/Гривник го беше заблудил, макар че проповедникът далеч не изглеждаше наивен.

Джемсън бръкна в джоба си, извади голяма връзка ключове и ги подаде на Раиса. В това време Гривник я държеше плътно притисната към гърдите си, затиснал главата ѝ под брадичката си и приготвил ножа за атака. Между лопатките на раменете ѝ се стичаше пот и навлажняваше ленената ѝ блуза.

— Умолявам те — повтори Джемсън. — Не го прави. Има и друг изход от положението.

— Съжалявам, сър — отвърна искрено момчето. — Но ако има друг изход, аз поне не го виждам.

Гривник излезе на заден ход през вратата, влачейки Раиса със себе си.

— Така. Затвори вратата след нас и я заключи — нареди ѝ той, сякаш бяха съзаклятници. — Това ще ги позабави. После ми дай ключовете и потегляме.

— Не! — изкрещя Амон. — Остави момичето тук. Вземи мен вместо нея.

Гривник погледна от Раиса към Амон и ухилен поклати глава.

— Ъ-ъ. Тя ще ми създава по-малко неприятности. Пък и е по-хубава.

„Маниер на търговец“, каза си наум Раиса.

По лицето на Амон се появи кръвожадно изражение.

— Трябваше да позволя на Гилън да те пребие до смърт. Ето какво ми се пада, щом съм толкова милостив.

— Милостта никога не е за порицание, друже — изтъкна Гривник. После посочи към вратата с върха на ножа си. — Хайде, девойче. Прави каквото ти казах. Нямаме цял ден.

Раиса му се подчини: затвори вратата след тях и врътна ключа с толкова разтреперани ръце, че едвам уцели ключалката. Библиотеката представляваше същинска крепост — с масивна дървена врата и без никакви прозорци. Зад вратата се чуваха приглушени крясъци и викове за помощ, последвани от глухо блъскане на тела по дървото.

Гривник имаше право. Маневрата му несъмнено щеше да забави онези вътре. Поклонниците спяха дълбоко от другата страна на вътрешния двор. Едва ли някой щеше да чуе затворниците до сутринта, когато коридорите отново щяха да се изпълнят с хора. Много неща можеха да се случат до сутринта.

Гривник я стисна за китката и я поведе по коридора към входната врата.

— Пусни… ме! — изкрещя Раиса, докато се мъчеше да вкопае петите си в каменните плочи. Успя обаче само да се строполи на пода.

Гривник изруга под нос, прибра ножа и я преметна през рамо като чувал с репи. Стори ѝ се учудващо силен.

— А сега да мълчиш — измърмори той. — Не ме принуждавай да направя нещо, което не искам.

Очевидно възнамеряваше да я отведе някъде, където да я изтезава на воля, както бе сторил и с другите. Раиса заопипва кръста си и докопа дръжката на ножа. Беше ли способна да го намушка? Стисна дръжката с две ръце, прицели се в средата на гърба му, затвори очи и спусна острието към кожата му.

Вместо да го наръга обаче, се озова по гръб на пода, замаяна от сблъсъка на главата си с твърдия плочник. Гривник я беше стоварил най-безцеремонно. Сграбчи отново китката ѝ и изтръгна ножа от ръката ѝ.

— Следващия път, като решиш да заколиш някой, действай по-бързо — посъветва я той. — Не му мисли толкова.

Той я опипа ловко, плъзвайки ръце по корсета ѝ, по двете страни на тялото ѝ, нагоре-надолу по краката ѝ и дори бръкна в дантелената ѝ мрежичка за коса, за да се увери, че не носи други оръжия. Въпреки че движенията на злодея бяха делови, лицето ѝ пламна при допира на ръцете му.

Беше добър в това, ловък и сръчен. Намери пръстена с вълци от Елена, увесен на верижка около шията ѝ, но не го взе. Напипа и малката кадифена кесийка, пълна с монети, която бе скътала в корсета си. Претегли я в длан, после ѝ я върна. Тя примига изненадана насреща му.

Накрая я вдигна на крака, пъхна мрежичката за коса в ръцете ѝ и я изтупа с престорено кавалерство, завършвайки с грубовато шляпване по задните части.

Макар и да се намираха в неприятна ситуация, похитителят ѝ — с изненадващото си чувство за хумор и напереност, с твърдоглавата си настойчивост — някак я привличаше. Като че ли не очакваше нищо, защото никога не бе получавал нищо.

А и никой никога не бе очаквал нещо от него. Имаше свобода, с каквато тя никога нямаше да разполага.

„Ти си глупава романтичка — укори се тя наум. — По-глупава дори от Миси. И по всяка вероятност ще свършиш обезчестена или убита от уличен главорез.“

Той я огледа подозрително от глава до пети, сякаш кроеше план за нападение.

— Не си тежка — заключи накрая. — Но си много неудобна за носене.

Тя му подаде кесията си с пари.

— Вземи я. И ме остави тук.

— Не ти ща парите — намръщи се той. Думите му увиснаха помежду им.

Но щом не искаше парите ѝ… Раиса преглътна сухо. Знаеше само едно — имаше по-голям шанс да се измъкне, стъпила на собствените си крака.

— Мога да вървя — пророни тя в опит да си върне поне част от достойнството.

— Хубаво, а можеш ли и да бягаш? — Той я сграбчи за китката и я издърпа през портата на храма. След секунда вече препускаха по Южен мост към Вехтошарника. Някъде по средата на моста той пусна връзката с ключове в реката.

Стъпиха на вехтошарска земя, прекосиха Пътя на кралиците и хлътнаха в странична уличка. После отбиха в друга, той извади голяма носна кърпа от джоба си и ѝ превърза очите.

— Винаги ли носиш превръзки за очи? — попита тя с умишлено равен глас. Този път разбойникът не ѝ отговори; просто я хвана за ръка и я поведе напред.

„Няма да ти се размине“, хрумна ѝ да му каже. Но ѝ се струваше твърде вероятно да му се размине, каквото и да си беше наумил.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ВЕХТОШАРИТЕ

Хан нямаше представа какво го накара да вземе момичето със себе си. Само му пречеше и отказваше да му съдейства. Бавеше го, а отгоре на всичко опита да го намушка с хубавичкото си ножче. Без нея несъмнено щеше да се е добрал къде-къде по-бързо до сигурността на Вехтошарника. С повечко късмет Джемсън и другите нямаше да се измъкнат от кабинета чак до сутринта, затова всъщност не се нуждаеше от заложник. А сега трябваше да се чуди и какво да прави с нея.

Поне вече не му се съпротивляваше, а подтичваше послушно до него. Хан я водеше все по-навътре във Вехтошарника, въртеше я по улички и пътечки, та да не може да се ориентира, скимнеше ли ѝ да хукне. Той самият следваше картата в главата си. Толкова далеч от главната улица цареше пълен мрак и нямаше особен смисъл от превръзката на очите ѝ. Но като я чуваше как брои шепнешком при всеки завой, разбираше, че следи накъде я води. Несъмнено щеше да се възползва от всеки удобен случай да му избяга.

Нещо в това момиче възбуждаше любопитството му. Беше облечена като дворцова слугиня, но дрехите ѝ бяха възголеми, носеше тежка кесия и се държеше сякаш е дукеса. Самоуверено. Дори горделиво.

Питаше се къде ли е усвоила такова поведение — че заслужаваш повече, отколкото даваш на света.

„Кралската гвардия не измъчва никого — бе заявила уверено, все едно е експерт по въпроса. — Полага ти се справедлив процес.“

„Ще ме прощаваш, девойче — каза си наум, — но аз съм експертът по този въпрос и хич не ти хващам вяра.“

Замисли се какво знае за нея. Намери я в компанията на Джемсън и кланов търговец, според него Авърил Демонаи, патриарх на лагера Демонаи. Не го беше виждал цели три години — Хан бе посещавал рядко Морски борове през трите си години по улиците, а и лорд Демонаи не се появяваше често в Морски борове. Ала лице като неговото не се забравя лесно.

Високото тъмнокосо, напрегнато момче, което го разпозна, беше същият онзи ефрейтор Бърн от случката му с гвардейците пред „Бъчвата и короната“. Пък и нали му се притекоха на помощ малолетните копойчета. Каква работа имаха тук, и то в цивилно облекло? Джемсън нямаше навик да се среща с гвардейци.

Е, сигурно всичко се дължеше обичайния му лош късмет — той поне си оставаше все същият.

А дали ефрейтор Бърн нямаше любовна връзка с девойчето? Вероятно, ако съдеше по реакцията му. Замисли се и за друго: дали не бяха отишли в храма, за да се венчаят, а приятелчетата му щяха да са им свидетели. Проповедниците редовно женят млади двойки.

Хан прогони тази идея от главата си. Не му допадаше.

Девойчето започваше да се изморява — задъхваше се, изоставаше и му се налагаше да я влачи след себе си. Трябваше да се скрият някъде за малко. Чувстваше се беглец, уязвим без укритието на храма. А и навярно беше пропилял шанса си да разбули мистерията около убийствата.

— Ела насам.

Дръпна я в една уличка, после свърна в пролуката между две сгради, толкова тясна, че се наложи да минат странично. Излязоха в малък вътрешен двор с тухлена настилка и жалко покривче, под което да се скрият от дъжда. До една от сградите имаше каменна постройка, навярно вход на мазе, с двойна дървена врата, заключена с масивен катинар.

Хан го отвори за част от секундата. Радваше го да констатира, че още не е загубил сръчността си в този тип работа.

Бутна вратата навътре, пантите ѝ възроптаха и го обля влажен, застоял въздух. Май никой не беше влизал тук, откакто Хан се отказа от уличния живот. Заведе момичето до стълбището.

— Надолу са десетина стъпала. — Хвана я за лакътя, за да не падне. — Опипвай всяко с крака си.

Тя се задържа на ръба на стълбището.

— Моля те — подхвана с вирната брадичка и изопнати рамене, — имай милост. Просто ме убий още сега. Не съм ти сторила нищо.

— Нямам намерение да те убивам — отвърна смаяно Хан.

— Не искам да търпя мъченията ти. И посегателствата ти.

— Не смятам да те измъчвам — увери я отчаяно Хан. — Hито пък… каквото и да било друго. Студено ми е, мокър съм до кости и силите ми се изчерпиха; просто искам да си почина малко, ясно?

— Но аз не искам да слизам надолу — настоя тя и видимо изтръпна. — Моля те, не ме принуждавай.

— Добре де, виж сама. — Той се пресегна, развърза кърпата и я свали от очите ѝ. — Eтo. — Отправи ѝ най-добрата си, най-очарователна усмивка. — Това е… един вид скривалище. Повярвай ми, долу е много по-удобно, отколкото навън в дъжда. Пък и аз ще сляза с теб.

— Това ни най-малко не ме успокоява, господин… Гривник — рече тя, възвърнала донякъде самоувереността си.

— Виж какво… как се казваш?

— Р… Ребека Морли — отвърна тя с треперлив глас и тракащи от студ или страх зъби.

— Ребека, не мога да те пусна във Вехтошарника посред нощ — повиши тон. — Почакай. Ще запаля фенера, но първо ми обещай, че няма да хукнеш нанякъде.

Ребека впери изпитателен поглед в лицето му.

— Добре — съгласи се накрая. — Обещавам. Засега. Ако ти се закълнеш в кръвта на демона, че няма да ме нараниш.

— Добре, кълна се — отвърна Хан.

Това девойче явно беше чело твърде много приказки. Тръгна надолу по стълбите, намери фенера и кибрита, където ги остави последния път, и се върна на горната площадка за отрицателно време. Тя не бе помръднала от мястото си; стоеше мирно и го наблюдаваше с мрачен поглед. Значи госпожичката държеше на думата си. Това беше полезна информация.

Той запали фенера и ѝ го подаде.

— Заповядай.

Тя му го върна.

— Дръж го над стълбището, за да осветява пътя ми надолу — нареди тя, а след кратък размисъл добави: — Ако обичаш.

Тръгна надолу по стълбите с гордо вдигната глава, същинска светица, крачеща към пламъците. Той слезе след нея, остави фенера в средата на стаята и се върна да затвори вратата.

Помещението наистина беше доста уютно за мазе. В него нямаше златни тронове и купища скъпоценности, нито монети и пленнички, както Дори си представяше, а три койки и одеяла, масивен дървен сандък с резервни дрехи и свещи и няколко бурканчета сушен боб, конфитюр, бисквити, захар и жито. Житото беше плесенясало, но всичко останало изглеждаше добре.

И най-хубавото — мазето си имаше задна врата с тясно стълбище към съседния склад. Хан обичаше да разполага със задна врата.

— Значи това е скривалището ти? — попита Ребека с видимо разочарование.

Изглеждаше грохнала, изстрадала бездомница. Косата ѝ, в началото прибрана в дантелената мрежичка, сега висеше на дълги мокри кичури около раменете ѝ. Големи зелени очи светеха сред маслинената кожа на лицето ѝ, загатвайки смесения ѝ произход: кланов и долски навярно. Сочни, изкусителни устни розовееха над гордо вдигнатата ѝ брадичка. Краищата на дългата ѝ пола бяха оцапани с кал, а блузата ѝ — подгизнала от дъжда.

Тя обърна глава в профил и на Хан му се стори някак позната. Вероятно я беше засичал на пазара или…

— Срещали ли сме се? — поинтересува се той.

— Едва ли — отвърна тя, подсмърчайки тихичко с нещастно изражение.

„Кръв и кости — помисли си той. — Само недей да плачеш. Положението е достатъчно окаяно.“

— Ей, ей — подвикна вместо това. — Аз трябва да плача. Благодарение на твоето войниче си нямам нито дом, нито работа, нито бъдеще.

— А дали… дали не е трябвало да помислиш за това, преди да убиеш всички онези хора?

— Не съм убивал никого — отрече засегнат Хан. — Вече ти казах. Друг е бил.

Тя не отвърна, а само обви тялото са с ръце и потрепери леко.

— Ако искаш сухи дрехи — подхвана той, — бръкни в онзи сандък и виж дали нещо ти става. Аз ще… ъм… ще се обърна с гръб или направо ще изляза навън. — В дъжда. Наистина прекаляваше с добрите обноски покрай таза госпожичка.

— Не, благодаря — побърза да откаже тя. Седна сред полите си в единия ъгъл и впери големите си уплашени очи в него.

— Искаш ли нещо за ядене? Бисквити? Или бисквити с конфитюр? — Жестикулираше широко, като един истински домакин. — Бисквити със захар?

— Не.

Накрая седна на пода с кръстосани крака, на разстояние. Надяваше се да е достатъчно, та гостенката му да се отпусне.

— Какво правеше в храма на Южен мост? — поинтересува се той.

Тя се замисли. Очевидно съчиняваше лъжа.

— Търсех си работа.

— Така ли? Каква работа? В какво те бива?

Изражението ѝ казваше „Изтръгвам сърцата на крадци и похитители.“.

Хан опита отново.

— Къде живееш?

Още една пауза.

— Близо до крепостните стени на двореца. На улица „Бредбъри“.

— Скъп квартал — коментира с изненада той.

— Аз съм слугиня. Ъм… домашна възпитателка. В… дома на семейство Баяр.

Лъжеше на пресекулки и видимо измисляше историята в движение. Или не я биваше в лъжите, или дори не се стараеше да звучи убедително.

Все отнякъде обаче ѝ беше хрумнало името Баяр.

— Лорд Баяр е висшият магьосник на кралството, нали? — попита той с престорено небрежен тон.

Тя кимна, изненадана, че е чувал за него.

— Е, какви са семейство Баяр? — полюбопитства той, дъвчейки една изсъхнала бисквита. — Вярно ли е, че са свестни хора, като ги опознаеш добре?

Тя присви очи, обмисляйки отново позицията си спрямо него.

— Защо ме доведе тук?

— Ами, както казах, ще починем тук до сутринта, а после…

— Не — прекъсна го нетърпеливо тя. — Защо не ме заключи с другите в храма?

Трябваше да ѝ го признае, момичето имаше кураж. Въпросът ѝ беше рискован, при положение че нямаше представа какъв е отговорът му.

— Реших, че може да си ми необходима, докато минавам по моста и…

Тя отпусна рамене и впи злобен поглед в него. Не му вярваше.

— Не знам — завърши простичко. — Да го наречем импулсивно решение. За всичко ли трябва да има логична причина?

Всъщност и той си задаваше същия въпрос. В кабинета тя се приближи към него с думите „Какво ти се е случило? Кой ти причини такова нещо?“ и с възмутено изражение, сякаш изцяло е на негова страна, готова да се бори за него. Докосвайки ръката му, го стопли отвътре като с буен огън.

После Бърн го набеди за убиец и тя се отдръпна погнусено от него. А в следващия момент Хан вече я теглеше по моста. Сякаш можеше отново да я придърпа на своя страна.

Да, но вече беше съсипал този си шанс. Шест или осем убийства бяха голяма спънка. Пък и щеше да се озове в тъмницата, ако някога покажеше лицето си в Превалски брод — поредната солидна пречка.

Защо наистина? Какво очакваше от това момиче? Да не си въобразяваше, че ще се измъкнат от това премеждие ръка за ръка? Че ще му дойде на гости в замъка над конюшнята?

Ребека не спираше да се оглежда, сякаш се опитваше да запамети и най-малката подробност от лицето му. Вероятно за да го разпознае при очна ставка.

— Откъде се сдоби с тези гривни? — попита го тя най-неочаквано. — Открадна ли ги от някой?

Имаше чувството, че цели да го провокира, да сложи край на напрежението помежду им.

— Не — отвърна той. — Не са крадени.

— Нали знаеш, че ни търсят? — попита Ребека. Това момиче направо преливаше от добри новини. — Няма да спрат, докато не ни открият.

— Опитай да поспиш — предложи той. — Аз ще направя така. Утре ще намеря начин да те освободя. — Той порови из сандъка и ѝ хвърли едно от по-немиризливите одеяла. За всеки случай ѝ даде и умалели му вече панталони и риза. После придърпа една от койките чак до стълбището и се сви на нея.

Сънят се бавеше. Хан дочу шумолене от ъгъла на Ребека, търкане на плат по каменния под. Явно все пак беше склонила да се преоблече в сухи дрехи. Той се взираше в мрака, мъчейки се да прогони тази картина от главата си. Само неприятности щеше да му донесе.

Накрая шумоленето стихна и из помещението се разнесе тихото ѝ ритмично дишане, което му подсказа, че е заспала.

Всеки път, затвореше ли очи, Хан виждаше амулета със зелената змия и магьосническия жезъл, сякаш беше гравиран върху клепачите му. Започваше да си мисли, че е прокълнат. Откакто взе пустото нещо, не можеше да се отърве от неприятности. Вероятно Мика Баяр му бе направил черна магия. Сигурно трябваше да пренебрегне съвета на Лушъс и да го върне на истинския му собственик.

Само дето, поне по думи на Лушъс, семейство Баяр не бяха истинските му собственици.

Но защо? Все пак бяха убили Краля-демон, присвоявайки си амулета му, нали така?

Навярно в това се коренеше проблемът. Ставаше само за тъмна магия. Но нали всички подобни предмети са били унищожени по време на Опустошението?

Най-накрая Хан успя да заспи. И образът на ефрейтор Бърн преследваше сънищата му.

Незнайно как Раиса поспа, независимо от очакванията си да не мигне на този мръсен под в компанията на сериен убиец. Събуди се рано, необезчестена, но пък болезнено схваната заради неудобната си поза в ъгъла.

Фенерът беше угаснал, ала през пролуките на вратата надничаше бледа утринна светлина. Гривник спеше, изтегнат на койката до стълбището.

Раиса го погледа, за да се увери, че наистина не е буден. Похитителят ѝ спеше неспокойно, мърмореше си нещо и се мяташе в леглото си, навярно измъчван от лоши сънища.

Или гузна съвест.

Тя се изправи със скърцащи колене, прекоси мазето и застана до койката. Гривник изглеждаше някак по-млад в съня си. Контузената му ръка лежеше върху гърдите му, а другата беше преметнал настрани; очите му се движеха трескаво под насинените му клепачи. Ножът се подаваше изпод тялото му.

Беше красив под синините, макар че червеникавокафявата коса му стоеше някак неестествено. Раиса удържа на импулса си да прокара пръсти по фините черти на лицето му.

Защо носеше кланови дрехи? Поредната неразгадана мистерия.

Можеше ли да се довери на инстинкта си — онзи, който ѝ нашепваше, че не е способен да извърши приписваните му престъпления? Наистина ли възнамеряваше да я освободи? Засега не я беше наранил, но имаше още време.

А и едва ли щеше да е толкова лошо, ако просто я заколи. Научеше ли за малкото ѝ приключение, кралицата щеше да я заключи в стаята ѝ. А Амон щеше да заточи във Варовикови чукари, и то по вина на Раиса. Сигурно дори в този момент Кралската гвардия претърсва града.

Раиса беше проснала пелерината, полата и фустата си на един стол да съхнат. Пипна ги и установи, че макар и вече да не бяха вир-вода, още бяха влажни, а и се бяха вкоравили. Замисли се дали да не ги облече отново, но се страхуваше да не събуди Гривник, докато се преоблича.

Панталоните ѝ бяха твърде дълги и широки в кръста, затова Раиса намери едно въже и го прокара през гайките, а крачолите нави. Ризата, мръснобяла, висеше почти до коленете ѝ. Закопча я до врата, сбърчвайки нос от миризмата на момчешка пот. Върху купчината дрехи намери ярко парче плат и върза косата си с него, после се наметна с пелерината си.

Възможно ли беше да се промъкне нагоре по стълбището и да излезе през вратата, без да го събуди? Трябваше да набере преднина, защото той, за разлика от нея, познаваше квартала.

Сърцето на Раиса така силно барабанеше в гърдите ѝ, че се страхуваше да не разбуди Гривник с тропота му. Тя прескочи проснатото му тяло и стъпи на първото стъпало. Оттласна се с другия крак и изкачи стълбището възможно по-бързо. Очакваше да усети ръката му около глезена си всеки момент. Стигна горното стъпало, погледна надолу и пое дълбока, бавна глътка въздух. Момчето още сънуваше размирния си сън.

Раиса протегна и двете си ръце и побутна двойната порта.

Скръ-ъ-ъ-ъ-ц! Стърженето на пантите прониза утринната тишина. Под нея равномерното дишане на Гривник секна и отстъпи място на сънено възклицание.

Е, вече нямаше връщане назад. Тя бутна вратите, разтваряйки ги докрай, и се смръщи пред ярката светлина. След кратка паническа борба с пелерината си изхвърча от мазето и хукна през вътрешния двор. Пъхна се в пролуката между двете сгради и в същия момент дочу приглушен крясък иззад гърба си.

Изскочи от другата страна като коркова тапа от бутилка и се втурна през тесните улички, без да я е грижа къде се намира или накъде отива, просто решена да избяга по-далеч от похитителя си.

Бяга, докато бодежът под лъжичката ѝ и липсата на въздух в дробовете ѝ я принуди да спре и да свърне в странична уличка. Остана там колкото да си поеме дъх с наострени уши и трескав поглед.

После продължи ходом. Възнамеряваше да намери странноприемница или отворен магазин. Вероятно все някой щеше да се съгласи да извика помощ, стига да го убеди, че за намирането ѝ е обявена награда.

Ала всички кръчми бяха заключени, къщите — също, улиците пустееха в ранния час. Почука по вратите на няколко от по-хубавите сгради, но никой не ѝ отвори. Пък и едва ли някой би я пуснал в дома си в този ѝ вид. Навярно изглеждаше потресаващо — дрипаво, мърляво същество с неопределен пол.

На изток кулите на двореца Превалски брод пробождаха хоризонта, силуетът им се открояваше на фона на изгряващото слънце. Струваше ѝ се на няколко километра разстояние, със сигурност по-далеч от пътя, изминат предишната вечер. Наистина ли едва преди ден с Амон и тайния им ескорт бяха прекосили Вехтошарника?

Нямаше друг избор, освен да си плюе на петите. Запъти се към високите кули, криволичеше през улици и улички с чувството, че изминава по два километра за всеки километър по права линия. Кварталът наподобяваше лабиринта в градината ѝ на покрива, само дето стените му бяха образувани от грохнали сгради, а краката ѝ стъпваха по калдъръм, натрошени тухли, прахоляк и всевъзможни боклуци.

Тъкмо пресичаше поредния вътрешен двор и от съседната уличка изскочи младо паникьосано момиче. Беше слабо, вероятно година-две по-малко от Мелани, с дълга руса коса, прибрана в плитка.

— Госпожице! Помогнете ми в името на Маделин Милостивата. Малката ми сестричка! Болна е!

Раиса се озърна, за да провери дали не говори на друг, но беше сама в двора.

— Аз ли? Какво ѝ е на сестричката ви?

— Задушава се! Започна да посинява! — Момичето дърпаше Раиса за ръката. — Моля ви, елате.

Раиса последва момичето по уличката. Навярно ѝ се отдаваше шанс да стори добро. Из града върлуваше задушаваща болест. В храма на двореца лечители успяваха да я надвият. Може би…

Тя и момичето внезапно се озоваха пред тухлена стена. Раиса се обърна и видя, че вече не са сами. Пет други фигури — четири момчета и още едно момиче — изникнаха от съседните улици и ги обградиха. Стомахът ѝ се сви.

— Ей, ти — обади се новопоявилото се момиче, присвивайки очи насреща ѝ. — Накъде си хукнала?

Акцентът ѝ подсказваше, че е от южните острови. Беше по-голяма от другата, на около шестнайсет, с тъмна кожа, високи скули, плътни устни и дълга вълниста черна коса, увита в конци, които я разделяха на дебели кичури. Носеше панталони и блуза без ръкави, разкриваща мускулестите ѝ, татуирани рамене.

Момичето се пресегна и отскубна импровизираното шалче от косата на Раиса.

— Защо го носиш? — попита тя и тикна шалчето пред лицето на Раиса. — Откъде го взе?

В същия момент Раиса забеляза, че всичките носят около врата си такива шалчета.

— Вехтошари! — изстреля тя. — Вие сте Вехтошари!

Момичето подскочи и се огледа нагоре-надолу по улицата, преди да отвърне:

— Нищо подобно. Кой ти каза?

— Гривник ли ви изпрати? — попита Раиса, бясна, задето я спипаха толкова лесно. — Е, може да му предадете, че не ме интересува колко улични хулигани е насъскал по мен; аз не съм…

— Я да мълчиш! — прекъсна я момичето, колкото ядосано, толкова и уплашено. — Нямаме нищо общо с далаверите на Гривник Алистър. Той вече не е от Вехтошарите. Няма дума във Вехтошарника. А сега да видим какво криеш в тая торба, хмм? — Бандитите запристъпваха към нея, а тя заотстъпва назад, докато гърбът ѝ опря о стената на сградата.

По-голямо момче в протрито палто от червено кадифе се пресегна да пипне косата ѝ и тя шляпна ръката му. Той се усмихна и разкри език, почервенял от дъвчене на шиполист.

— Имаш ли си семейство, момиче? Някой, дето би платил да си те върне? — Приведе се към нея и от миризмата на шиполист в дъха му тя се просълзи. Нервните му движения не оставяха съмнение, че често злоупотребява с шиполист.

— Ето къде си била, Ребека! — Всички се завъртяха към Гривник, който крачеше важно по улицата, досущ като пиратски принц, облечен в кланови дрехи от глава до пети: клин, ботуши и протрито палто от еленова кожа.

Той кимна на останалите Вехтошари.

— Здрасти, Кадифе, благодарско, че си се погрижил за девойчето ми, друже. Казвам ти, таралеж в гащите е.

Пред смаяния поглед на Кадифе Гривник сграбчи Раиса за ръката и я тикна зад себе си, заставяйки между нея и останалите. Сложи нещо в дланта ѝ и тя усети студения допир на метал. Ножът ѝ. Тя го стисна и надникна иззад гърба на Гривник, замаяна от недоумение.

Вехтошарите го зяпаха с живия интерес, резервиран за убийците, прелюбодейците, кралете, актьорите и други прочути личности.

Всички, с изключение на татуираното момиче. Нейното изражение съчетаваше по-сложни чувства: смесица от гняв, желание и ядно разочарование.

„Влюбена е в него — прецени Раиса. — А той я е зарязал.“

— Разкарай се, Алистър — направи опит да го прогони татуираната. — Това девойче е наше.

— Ъ-ъ, Кат — отвърна той. — Аз пръв си я видях. Няма много кяр за шайкаджийка като теб, ама поне е хубавичка.

— Тя ли те преби така? — подхилна се злобно Кат. — Или бяха Южняците, както разправят всички?

— Какво имаш в косата бе, друже? — поинтересува се Кадифе. — Кръв или кал?

Гривник пипна главата си, озадачен за момент.

— O, да — отговори, като му просветна. — Изпробвам нов цвят. Отива ли ми?

— Крие се от копоите, браточки — изкоментира Кат. — Вече не му стиска и по улиците да се весне.

— Да не би да се връщаш при нас, Гривник? — попита с надежда в гласа едно по-младо момче. — Добра плячка имаше, когато ти ни беше главатар. — Той залепи длан върху устатата си и стрелна уплашен поглед към Кат.

— Не се връща — отговори вместо него Кат и излезе пред другите с ръка върху дръжката на кинжала, пъхнат в колана на панталоните ѝ. — Заради него пипнаха Флин и другите. Гривник е по-кофти от отрова. Хванем ли се пак с него, копоите веднага ще ни погнат.

— Те вече са ни погнали — изтъкна по-голямо момче. — Ръцете са ни вързани заради Гвардията. Гривник поне ги подкупваше.

— Млъквай, Джонас — затапи го със свиреп поглед Кат. Джонас млъкна.

— Осем Южняка са очистени — подхвърли Гривник. — Гламав ход. От това и с рушвети няма спасение.

Явно Гривник се беше върнал в кожата си на уличен главатар и говореше на чужд език.

Кат впери бесен поглед в него.

— Да не намекваш, че ние сме гътнали Южняците?

Гривник сви рамене.

— Че кой друг?

Раиса, изключена от разговора, пристъпваше нервно от крак на крак и умуваше какви шансове има да им се изплъзне. Внезапно обаче се заслуша в спора им.

Кат изсумтя.

— Ние ли бе? Нямаме нищо общо с тая работа. Решихме, че си бил ти. Нали и гвардията теб обвинява.

— Копоите са набедили всички ни — поправи я Гривник. — Така де, как да натръшкам осем Южняка самичък? — Ухили се. — Теб, Кат, пò те бива. Аз съм добър, ама не колкото теб.

„Гривник е сладкодумец, спор няма“, помисли си Раиса.

Кат го изгледа подозрително.

— И не си с друга банда? Пазачите? Касапите? Кръвниците?

Гривник поклати глава.

— Подочухме, че си носел шиполист от Уе’енхавен — обади се Джонас. — Добре си щял да се нагушкаш, като го коснеш на пиратите във Варовикови чукари.

— Вече не търгувам с пирати — уточни Гривник. — По-вероятно е да ти резнат гърлото, отколкото да ти платят.

— От какво живееш тогава? — забели очи Кат.

Гривник се прокашля леко смутено.

— Това-онова. Пренасям стоката на Лушъс Чорлав. Продавам разни неща. Лъскам обувките на големите клечки. — Докосна ножа си. — Бръсна тоя-оня.

Сред Вехтошарите се разнесе смях. Само Кат остана сериозна.

Гривник забеляза.

— Виж какво — подхвана трезво той, — не знам кой трепе Южняците, но всички ще си платим. Нужна ми е помощта ти. Ако знаеш нещо…

— Ето какво — подхвана Кат, привеждайки се към Гривник. — Ще те предадем на копоите. Така вероятно ще ни оставят на мира.

— Нищо не ти пречи да опиташ — върна ѝ го Гривник. Гласът му звучеше спокоен, невъзмутим, но Раиса забеляза как изправи гръб и хвана дръжката на ножа си. — Аз, естествено, не бих ви предал. Мисля си, че аверите трябва да се подкрепят. Това си е лично мое мнение, де.

Вехтошарите запристъпваха нервно от крак на крак, заразменяха си погледи и неколцина поклатиха одобрително глава.

Гривник побутна Раиса към слепия край на уличката, заставайки пред нея.

— Стой тук — изръмжа ѝ, после се отдръпна няколко крачки встрани, за да поговори с Кат. Раиса се преструваше, че не им обръща внимание, но през цялото време се мъчеше да чуе какво си говорят.

— Коя е тази и каква ти е тя на теб? — Кат кимна към Раиса.

— Просто някакво девойче, оказа се на грешното място по грешното време — обясни той. — Дадох ѝ дума да я освободя.

— Дал cи ѝ дума? — засмя се горчиво Кат. — Горката.

— Кат — подхвана Гривник, разпери ръце и пак ги отпусна до тялото си. — Нищо не съм ти обещавал.

— Не. Не си. — Изражението ѝ говореше, че обещания е имало, макар и не гласни.

— Трябваше да се откажа от тая работа. Налагаше се. Нямаше нищо общо с теб.

Кат го изгледа смаяно.

— Нямало… нищо… общо с мен? И какво значи това?

Гривник опита да закърпи ситуацията.

— Значи, че не си тръгнах заради теб.

— Но и не остана заради мен — изплю тя. — А и защо си въобразяваш, че ме е грижа къде ходиш и какво правиш? — Кат отметна коса назад. — Заради теб копоите спипаха трима от нашите. Сигурно сега ги изтезават, за да изпеят къде си. Ще ги мъчат до смърт, защото те си нямат представа.

Гривник застина и съсредоточи поглед в нея.

— Дочух, че са заловили трима, Флин и кои други?

— Мак и Сари.

Гривник погледна към Раиса и понижи гласа си.

— Къде ги държат?

— В стражевата кула на Южен мост.

Раиса чу как Гривник вдишва рязко.

— Окървавени кости! При Гилън?

Кат кимна.

— Все едно те е грижа. — Стойката ѝ издаваше бунтарство, сякаш очакваше поредното разочарование от него. — Знаеш, че никой не бих изпяла пред копоите. Теб обаче бих те натопила, за да спася тях.

Гривник впери поглед в нищото и стегна челюстта си.

— Добре, но първо трябва да уредя девойчето. Ще ни пуснеш ли?

Раиса разбра жеста му. Искаше позволение от Кат, демонстрираше ѝ, че признава ролята ѝ на улична главатарка.

— Хубаво — съгласи се тя с безизразно лице и равен глас. — Да ви няма. Но да не съм те видяла да…

— Чакай ме в другия край на Южен мост довечера — прекъсна я той. — Ще ти помогна да измъкнеш Сари и другите.

Kaт го изгледа преценяващо.

— Как да съм сигурна, че няма да доведеш гвардията със себе си? — попита тя. — Че няма да ни предадеш?

Той хвана лактите ѝ, погледна я право в очите и прошепна с отривист глас:

— Защото този път ти обещавам.

Всичко наоколо се разбуждаше. Отдалечаваха се от центъра на Вехтошарника. По един или друг начин Хан трябваше да се раздели с девойчето, преди да са се натъкнали на любопитен стражар или друг опасен индивид. Само дето нещо му подсказваше, че тя не би го издала.

При всеки поглед към Ребека се убеждаваше, че тя го изучава с присвити зелени очи, сякаш Хан е шифър и се опитва да го разгадае. Май предпочиташе да вижда предишния ѝ, опулен от страх поглед. Колко ли беше дочула от разговора му с Кат?

— С онова момиче Кат явно сте били много близки, а? — попита го тя, сякаш посветена в мислите му.

— Не съвсем — отвърна той.

Тя забели очи по онзи типичен момичешки начин.

— Какво? — подразни се той, заобикаляйки голяма купчина картофени обелки насред тротоара. Във Вехтошарника можеше да се очаква и по-лошо.

— Е, очевидно тя така е мислила.

— Да, но вече е с Кадифе. — Защо ѝ споделя такова нещо? Хан реши да смени темата. — Знаеш ли, изглеждаш добре в панталони — отбеляза той, плъзгайки поглед нагоре по краката ѝ. — Подчертават… хм… извивките ти — добави ухилен и демонстрира с ръце.

Това ѝ затвори устата. Тя се изчерви и не продума нито дума повече по въпроса.

Всъщност наистина изглеждаше добре в панталони и то не защото за пръв път виждаше така облечено момиче. В клановете беше обичайна практика все пак.

В лагерите разправяха истории как дребни красиви горски нимфи омагьосвали скитниците и ги предизвиквали с гатанки. Ребека приличаше на същество от тези приказки. Талията ѝ беше толкова тънка, не можеше да я обхване с пръсти, но същевременно притежаваше гъвкавост, която го привличаше.

Стрелна с ъгълчето на окото си Ребека и се запита какво ли ще е чувството да я целуне. „Спри се, Алистър — укори се наум той. — Имаш си предостатъчно неприятности.“ Която и да беше тя, определено можеше да се похвали с влиятелни приятели.

— Ще те оставя на Пътя на кралиците — обяви той, докато я теглеше за ръка между товарните талиги и тълпите работници и магазинери по тясната уличка. — По това време на деня е доста оживено и би трябвало да си в безопасност. Спокойно ще се прибереш зад крепостните стени.

— И сама ще се справя, ако искаш да знаеш — заяви тя и вирна нос.

Той изсумтя.

— Да бе, вярно. Беше си съвсем добре, като те намерих в оная задънена уличка. Само дето Кат и другарчетата ѝ щяха да те изядат с парцалките.

— Защо ме спаси? — полюбопитства тя. — Така де, все пак ти избягах.

На моменти Ребека му се струваше доста остроумна, а в други говореше пълни безсмислици.

— Аз те отвлякох от храма на Южен мост — обясни той. — Ако някой ти пререже гърлото, мен ще обвинят. И бездруго си имам достатъчно неприятности.

— Ще опиташ да спасиш арестуваните Вехтошари, нали? — изстреля тя.

Зъби ханалееви! Защо не се отърва от нея, докато още имаше тайни.

— Как пък ти хрумна?

— Права съм, нали? — настоя тя.

— Е, би било доста глупаво от моя страна, не смяташ ли? — измести въпроса Хан. — За глупав ли ме имаш?

— Не. Чувстваш се виновен, задето са ги арестували. Но ако нямаш пръст в убийствата, значи не си.

Ребека почти се препъна в дългите си панталони и той стисна още по-силно ръката ѝ, за да я задържи.

— Хм. Тоест Вече ме смяташ за невинен?

— Поне що се отнася до убийствата на онези Южняци — уточни тя, но укорителният ѝ поглед говореше, че въпреки това далеч не е невинен. — Ще те спипат, ако опиташ да ги измъкнеш. Навярно очакват подобен подвиг от твоя страна. Вероятно именно заради това са ги тикнали в ареста — за да те изкарат от скривалището ти.

Все едно не го знаеше.

— Е, при всички случаи не е твоя грижа, нали? — След още няколко пресечки щеше да я освободи и…

Внезапно тя заби пети в земята, изривайки пръстта под себе си, и очите ѝ пламнаха от ново хрумване.

— Върни ме в храма на Южен мост — нареди му тя с тона на дукеса. — Забравих нещо.

— Да не откачи? — Гласът му проехтя по-силно от очакваното и няколко минувача впериха поглед в него. — Нали оттам идваме — продължи по-тихо. — Едвам се измъкнах и не възнамерявам да се връщам.

— Така или иначе ще се върнеш, за да освободиш Вехтошарите — съобрази тя. — Стражевата кула на Южен мост е точно до двора на храма — добави след миг.

Все едно и това не знаеше.

— Не. Ти се прибираш. Ако искаш да ми помогнеш, ще си мълчиш за всичко случило се.

Тя стисна устни и се изправи в пълния си ръст, колкото и дребен да беше.

— Хубаво. В такъв случай тръгвам сама към храма.

Хан имаше чувството, че сънува един от онези кошмари, които стават все по-ужасни, вече си сигурен, че сърцето ти всеки момент ще се пръсне, но дори тогава не успяваш да се събудиш. С неговия кофти късмет естествено бе взел за заложник пълна откачалка.

Огледа се наоколо: нямаше как да завлече девойчето накъдето и да било из гъмжащите от хора улици.

Хрумна му да я хвърли в реката и да се надява да потъне. Вместо това вдигна яката на палтото си и тръгна след нея към Южен мост, мърморейки под носа си.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

СБЛЪСЪК СЪС ЗАКОНА

Независимо от всички сполетели я неприятности през изминалите два дни — отвличане, заплахи, кражби, мръсотия и какво ли още не — Раиса беше опиянена, омагьосана, запленена от чувство за свобода. Вървеше непозната за никого по улиците, облечена в панталони и риза, и очите ѝ попиваха всяка подробност от пъстрия квартал, наречен Вехтошарника.

„Пъстър“ беше един от начините да се опише. Имаше и доста други: смърдящ, шумен, жив, крайно вълнуващ; кипящ от възможности и рискове. Затвореният и защитен свят на принцесата-наследница на Превалски брод се беше пръснал и я бяха връхлетели безброй нови изживявания, породени от картините, миризмите и голата енергия на кралството, което предстоеше да управлява един ден.

Трудно превъзмогваше мисълта, че единствено средата и облеклото я правеха разпознаваема. Това ли представляваше тя — случайна брънка от древна линия кралици? Какво пречеше да хванат първото срещнато на улицата момиче, да го напудрят и да го сложат на нейното място? Тя имаше ли изобщо вродена способност да изпълнява такава важна роля?

Улиците гъмжаха от гвардейци с оръжия и страховита осанка, ала никой от тях не я разпозна. Наоколо не се носеха слухове, както се очакваше, ако отвличането ѝ бе станало обществено достояние. Озадачена, Раиса спря и заговори един човек — мъжът метеше стълбите пред магазина си.

— Били отвлекли някой. Затова ли по улиците е пълно с гвардейци?

Магазинерът поклати глава.

— Не съм чул нищо за отвличане. Стражата е нащрек заради убийствата в Южен мост. Претърсват всички кръчми, странноприемници и складове във Вехтошарника. Само ми спъват работата. Мен ако питаш, щом уличните плъхове искат да се трепят един друг, нека се трепят. — Озърна се наоколо и понижи глас. — Разправят, че бил оня Гривник Алистър. Кръволок ненадминат.

Раиса не се сдържа и хвърли поглед през рамо. Гривник се мъкнеше на около пресечка разстояние — или се надяваше да не го видят с нея, или тя да не го види. Кой знае?

Мисълта, че върви по петите ѝ, че я преследва както в историята за Ханалеа и разбойника, я вълнуваше.

Ала това не беше приказка. Случваше се наистина. И Раиса възнамеряваше да разбере какво точно се случва.

В полезрението ѝ изникваха кулите на моста. Стражницата сякаш клечеше в засада в отсрещния му край, откъм Южен мост. Представляваше ниска, масивна каменна постройка с малки зарешетени прозорчета, насред павиран двор и конюшни в задната ѝ част. Над сградата се вееше знамето с герба на Сивия вълк, оповестявайки присъствието на кралицата дори сред мизерията на Южен мост.

Пред портата на моста се извиваше по-дълга от обичайното опашка. И в двата края стояха по половин дузина въоръжени до зъби стражи и разпитваха всеки желаещ да го прекоси. Стомахът на Раиса подскочи. Нямаше как да остане неразпозната от хората, изпратени със задачата да я открият.

Без да му мисли много, свърна встрани и влезе в една пекарна. На витрината на помещението, относително чисто и добре поддържано, бяха подредени медени рулца, месни пайове и всякакви сладкиши. Момчето зад тезгяха носеше червена вълнена шапка с широка увиснала задна част, в която бе прибрал косата си.

— Добро утро — поздрави го Раиса. — Искам осем медени рулца за из път. И шапката ти.

След кратко пазарене Раиса си тръгна от пекарната с осем медени рулца и коса, скрита под шапката на продавача.

„Сигурно ще въшлясам“, помисли си тя.

Гривник я чакаше отпред. Сграбчи я за китката и я дръпна в един вход.

— Какви. Ги. Вършиш? — процеди през зъби той, с лице на сантиметри от нейното. От такова разстояние Раиса виждаше, че сините му очи са изпъстрени със златисти точки, миглите му са гъсти и светли, синините по лицето му са започнали да избледняват до пастелни цветове, а по бузите му е набола русолява брада.

Вдигна торбичката с рулцата.

— Умирам за вкусотии — обясни Раиса.

— Това не ти е игра — скастри я Гривник. — Трябва да се предадеш на униформените на моста. Просто им кажи, че си отвлеченото от храма момиче. И се прибери у дома.

— Първо имам да свърша нещо.

— Слушай. Не мога да мина по моста, при положение че е тъпкан с копои. Няма да мога да ти помогна, ако ти се случи нещо в Южен мост.

— Хубаво. Дотук беше работата ти с мен. Ще се справя и сама, ясно? — каза Раиса, а наум продължи: „И бездруго не си в състояние да ми помогнеш там, където отивам.“

Изтръгна ръката си от неговата и се запъти към близкия край на моста. Погледна през рамо, видя да я наблюдава, пъхнал ръце в джобовете и с разкривено от гримаса лице.

Цели десет минути вися на опашката. През цялото време тропа нервно с крак, нетърпелива да дойде редът ѝ. Не беше свикнала да чака.

Най-после стигна до пропускателния пункт. Поклони се ниско на стражите, както беше видяла да правят всички останали.

— Как се казваш и каква работа имаш в Южен мост, момиче? — попита стражът, почесвайки се където не трябва.

— Ребека Морли, ваша чест — представи се Раиса, приковала поглед в земята от страх да не я разпознаят. — Искам да продам едни сладкиши от другата страна на реката.

— Сладкиши, казваш? Я да видим.

Раиса отвори безмълвно торбичката и я показа на войника. Той бръкна с мръсна ръка и извади едно рулце. Отхапа, ухили се одобрително и си взе второ.

Бузите на Раиса пламнаха и тя впрегна целия си самоконтрол да не дръпне торбичката от лапите му. Ако наистина беше пекарка, трябваше да плати за загубите от собствения си джоб.

— Бива си ги — изкоментира войникът, върна ѝ поолекналата торбичка и избърса устата си с ръкав. — Запази ми няколко и за на връщане. — И с ехидна усмивка махна да продължава напред.

По целия път до отсрещната порта Раиса се гневи. И това ми било представител на кралицата? Най-обикновен крадец и хулиган. Нищо чудно защо Амон не изключва вероятността за народен бунт.

В Южен мост храмът се намираше от едната страна на Пътя, а стражевата кула — от другата, същински символи на доброто и злото. Раиса се облегна върху стената на храма и заоглежда отсрещната постройка. Изглеждаше непревземаема и сякаш ѝ се присмиваше с малките си прозорчета, наподобяващи присвити очи. Просто нямаше начин Гривник и приятелчетата му да проникнат там и да се измъкнат невредими.

Поне можеше да проучи дали онова момиче казва истината — в действителност ли държат трима вехтошари в ареста и ги изтезават?

Вдиша дълбоко и опита да се потопи в заданието си, както се изразяваше Елена. После прекоси Пътя и се озова пред вратата на стражевата кула.

Единственият страж на входа я огледа с видимо отегчение. В помещението зад него неколцина войника играеха на зарове и карти.

— Какво искаш? — излая стражът.

— Ами… ъм… сестра ми Сари… — подхвана с мише гласче Раиса. — Заловиха я кo… гвардейците оня ден. Във Вехтошарника. Казаха ми, че била тук. Просто ѝ нося нещо да яде. — Показа му торбичката от пекарницата.

Стражът я грабна от ръцете ѝ.

— Ще се погрижим да го получи. — Острият му тон не допускаше по-нататъшни приказки.

Е. Това не ѝ вършеше работа.

— Моля ви, сър — настоя тя. — Право ви казвам, много ми се иска да я видя. Три дни минаха и вече се кахъря за нея. Болнава е напоследък и три дни в тъмницата сигур зле ѝ се отразяват.

— Не се допускат посетители. — Той примижа подозрително. — Знаеш го, нали?

Раиса сграбчи ръкава му, но той я блъсна и хвана дръжката на меча си.

— Бягай оттук! Проклета твар такава!

— Умолявам ви. Имам малко пари — продължи треперливо Раиса. — Не са много, ама все пак ако…

Стражът се обърна към нея с лице озарено от интерес.

— Дай да видим колко пари имаш.

— Имам. Ще видите, сър. Ама дали не може, след като… — подхвана Раиса.

Войникът стрелна ръка напред. Сграбчи деколтето на ризата ѝ и я издърпа към себе си.

— Недей да ми остроумничиш, госпожичке. — Свободната му ръка се сви в огромен юмрук и устата на Раиса пресъхна от ужас, но в следващия момент иззад него се чу друг глас.

— Пусни момичето, Слоут. Дай да я видя.

Слоут я пусна и отстъпи настрани.

Мъжът, който се беше обадил, седеше до камината, на маса, отрупана с мазни чинии, карти за игра и няколко празни халби. Имаше слабо, отблъскващо лице, ръждивокафяви очи и рядка коса до раменете. Носеше синята униформа на Кралската гвардия и нашивката на яката му сочеше, че е сержант.

— Ела тук, момиче — махна ѝ сержантът с усмивка, от която вътрешностите ѝ се стопиха.

Тя прекоси стаята уплашено и застана пред него, забила поглед в пода. Как въобще ѝ беше хрумнало, че това е добра идея?

— Значи ти си сестричката на Сари, така ли?

Тя кимна мълчаливо.

Мъжът сграбчи китката ѝ и я изви безмилостно.

— Отговаряй, като те питат нещо, момиче.

Раиса ахна от болка и очите ѝ се насълзиха.

— Да, сър. Аз съм сестрата на Сари. — Вдигна торбата от пекарната с другата си ръка, сякаш е щит. — Донесох ѝ вечеря, сър.

— Оная Сари, от Вехтошарите? — продължи с разпита сержантът.

Тя го погледна за миг и побърза да сведе очи отново.

— Вехтошарите ли, сър? Какво е това?

Сержантът се изсмя. Пусна китката ѝ и отпи голяма глътка бира.

— Как ти викат?

— Ребека, сър.

— Хубавичка си, Ребека. На колко години си?

Съзнанието ѝ заработи трескаво. Накрая Раиса прецени, че е по-добре да се представи за по-малка.

— На тринайсет, сър — попрегърби се тя. Опита да си представи как изглежда тринайсетгодишно момиче.

— Я виж ти. — Усмивката му стана по-широка. — Та значи искаш да видиш сестра си, а?

— Да, сър.

Сержантът стана и я хвана за лакътя.

— Ела тогава.

— Сержант Гилън, вече ѝ казах, че не се допускат посетители — възрази Слоут.

— Затваряй си плювалника, Слоут — отсече Гилън. — В този случай ще направим изключение.

Той я повлече с такава скорост по дълъг коридор с наредени една до друга масивни дървени врати, че краката и докосваха пода едва на всяка трета стъпка. През цялото време Раиса си мислеше „Това е жестокият сержант Гилън. За него си говореха вехтошарите. За него ми разказа Амон, той пребива редовно хора по улиците. В какво се забърках?“

В дъното на коридора спряха пред метална порта. Отвъд нея Гилън отключи с голям метален ключ друга, дървена. Преведе я през нея и спря само колкото да запали една факла, после я бутна надолу по тясно стълбище към подземния етаж.

Раиса трепереше от страх и студ. Тук беше хладно и влажно, а неприятната миризма ѝ подсказа, че се намират близо до реката.

А дали пък това не беше миризмата на смъртта около нея? Косата ѝ настръхна от това място, тук се случваха ужасни неща. Какви ли не кървави картини прелетяха през главата ѝ. Започваше да я обзема паника, клаустрофобия, съобразяваше, че трябва да се измъкне оттук.

— Знаете ли, сър, май е най-добре да се върна утре — пророни тя и се обърна към стълбището.

— Хайде, девойче, почти стигнахме. — Гилън я хвана за тила и я блъсна напред с такава сила, че Раиса едва не падна.

Нещо ѝ подсказваше, че разкриеше ли най-внезапно кралския си произход, сержантът няма да ѝ повярва. А ако по някаква случайност ѝ повярва, просто ще я удуши и ще хвърли тялото ѝ в реката, та тази история да не стигне до двореца. Под синята си униформа Гилън носеше сърце на убиец.

Доскоро Раиса възприемаше подвига си като приключение, като постъпка, каквато и Ханалеа би предприела. Самозалъгваше се, че разбира в какво ѝ предстои да нагази.

Дали и Ханалеа е била уплашена при срещата си с Краля-демон? Защото в момента Раиса умираше от страх.

Стигнаха до метална решетка, прикрепена към каменната стена с масивна метална ключалка. Светлината от факлата проникна през пръчките и Раиса видя как в затвореното помещение няколко фигури се раздвижиха.

Бяха момиче и две момчета, петнайсет-шестнайсетгодишни. Впрочем, беше трудно да се определи, защото не само бяха кльощави и мръсни, но и толкова жестоко пребити, че почти не приличаха на човешки същества. Не се спуснаха към решетката, както очакваше Раиса, а се скътаха още по-навътре в ъглите на килията, по-скоро с надежда Гилън да не ги забележи.

На Раиса ѝ прилоша и се вбеси, задето Гривник Алистър се оказваше прав.

— Здравей, Сари — подвикна с престорена гальовност Гилън и отключи вратата. — Водя ти компания.

— Махай се — прошепна някой от мрака. — Не можем да си изсмучем отговора от пръстите. Не сме виждали Алистър от месеци.

— Е, недей така — изчурулика Гилън с копринен гласец. — Водя ти посетителка.

— Каква посетителка? — попита момичето от килията.

— Малката Ребека, слънце. Донесла ти е вечеря.

— Кой? — Обзета от любопитство, Сари се подаде от сенките. Беше височка за възрастта си и доста едра. По никакъв начин не изглеждаше да има роднинска връзка с Раиса.

— Е, сега, когато малката ти сестричка е тук, май ще постигнем някакво развитие. — Усмивката на Гилън би вледенила всеки. Затегна хватката си върху тила на Раиса. — Дали пък езикът ти няма да се развърже, ако я потормозя малко?

Сари задържа погледа си върху Раиса, после го върна към Гилън.

— Коя е тази, дявол да го вземе?

В легендите кралица Ханалеа побеждаваше Краля-демон с желязна воля и силата на доброто.

В лагерите разказваха истории как малките надделявали над могъщите чрез силата на съсредоточването.

Раиса беше достатъчно умна да съобрази, че шансовете ѝ срещу мъж като Мак Гилън са меко казано нищожни. Но когато човек се бори със зъби и нокти за живота си, шанс винаги има.

Поряза с малкото си ножче месестия тумбак на Мак Гилън с пълното съзнание, че едва ли е смъртоносно. Просто се надяваше да е достатъчно, за да отвлече вниманието му поне за миг.

И се получи. Той изквича като заклано прасе и я блъсна в стената с един мощен замах на ръката си. После се преви одве, стисна се за корема и започна да ругае люто.

— Хванете го! — изкрещя безразсъдно Раиса, докато се изправяше на крака. — Елате насам! Хайде!

С енергия, родена от отчаянието, тримата вехтошари се нахвърлиха върху Гилън, повалиха го на пода, а после го заритаха и заудряха с всички сили. Гилън приличаше на грамадна мечка, нападната от койоти, които се зъбят, хапят и ръмжат, без да нанасят особена вреда.

Ръцете на Гилън се стегнаха около гърлото на Раиса, спирайки дъха ѝ. Тя се гърчеше и въртеше в хватката му, но не успяваше да се измъкне. Кръвта бучеше в ушите ѝ, а пред очите ѝ танцуваха ярки точки и се съединяваха във вълчи образи.

В следващия момент някой ги разпръсна и натискът върху врата ѝ олекна.

Раиса вдиша трескава глътка въздух, грабна падналата, все още горяща факла и я забоде в лицето на Гилън. Той изкрещя от болка и гняв, отскочи от нея и се нахвърли върху едно от момчетата. Изглежда най-внезапно беше загубил желание да ги пребие до смърт; вместо това се мъчеше да достигне вратата. Раиса подложи крак пред глезена му, той полетя към пода, а Сари вдигна тежко желязно гърне и го блъсна в главата му.

Гилън остана на мръсния под напълно неподвижен.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

НЕОЧАКВАНИ ДРУГАРИ

Амон Бърн не беше от хората, които размишляват дълго по даден въпрос. Обикновено вземаше решение — правилно или погрешно — и продължаваше напред. Този път обаче беше различно. През изминалите два дни умува повече, отколкото през целия си живот дотогава.

От кабинета на проповедник Джемсън ги освободиха чак на сутринта след отвличането на Раиса. До онзи момент Амон успя да изкопае с помощта на лъжица дупка с размерите на юмрук в каменната стена.

Ала междувременно бяха загубили следите на Гривник и Раиса. Амон изпрати Сивите вълци във Вехтошарника, за да ги издирват, а той самият хукна право към баща си, за да му признае какво е направил.

Завари го да закусва сам, какъвто беше обичаят му. Щом първите няколко думи излязоха от устата на Амон, капитан Бърн спря да яде, облегна се назад в стола си и изслуша разказа му с каменно лице, изстрелвайки от време на време по някой и друг въпрос.

Накрая хвърли кърпата на масата и изпрати ординареца си да свика дежурните стражи в гарнизонното помещение.

Амон поднесе меча си на капитана с дръжката напред.

— Съжалявам, сър — каза сковано. — Подавам ос…

— Задръж го — изръмжа баща му. — Вероятно ще ти е нужен.

— Сър? — заекна объркано Амон. — Но… когато кралицата чуе…

— Кралиците от рода Сив вълк са страшно своеволни — отбеляза баща му. — Знам го по-добре от всички. Най-трудната задача за един гвардеец е да откаже на суверена си, дори под угрозата това да доведе до освобождаването му от длъжност, престой в затвора и не на последно място смъртна присъда. — Впери ястребовия си поглед в него. — Но понякога се налага да откажеш. Както ти е трябвало да откликнеш на искането на принцесата-наследница.

— Но как, сър? — Амон прибра меча си в ножницата му. — Нали служим на кралицата, а от това следва…

— Служим на всички кралици от рода Сив вълк — поправи го баща му. — Служим на трона. Понякога човек греши в преценката си.

Амон продължи да се взира в баща си.

— Но това не е ли… не е ли…

— Държавна измяна? — Капитан Бърн се усмихна сдържано. — Някои биха го нарекли така. Но кои сме ние в крайна сметка? — Той стана, отиде до камината и сръчка огъня с ръжена. Внимателно подредените цепеници се срутиха, отприщвайки фонтан от искри.

— Ние, родът Бърн, сме в двореца заради спогодба, сключена с Ханалеа, първата от твърдоглавите ни кралици — обясни баща му, вперил поглед в пламъците. — Работата ни е трудна, спор няма, но се справяме за доброто на кралския род и кралството.

— Е… не всеки гвардеец мисли за доброто на кралството — отбеляза Амон, сетил се за Мак Гилън.

Баща му кимна.

— Едно време капитанът подбираше лично всички мъже и жени, постъпващи в гвардията. Не е така откакто политиката се намеси в управлението. Не аз съм назначил Мак Гилън и колкото и да се опитвам, не успявам да го отстраня от поста му.

„Кой тогава е назначил Мак Гилън?“, искаше да попита Амон. Ала не посмя.

— Какво… какво ще правим, сър? — попита вместо това.

Баща му продължи да се взира в пламъците с каменно, безизразно лице.

— Ще рискуваме всичко, за да защитим кралския род.

— Какво имаш предвид?

— Това лято принцесата-наследница ще отбележи дебютантския си ден, после ще може да сключи стратегически брак. — Обърна се към сина си и се облегна върху рамката на камината с необичайно сериозно изражение. — По моя преценка за дългосрочната сигурност на Превалски брод би било най-добре принцесата-наследница да се омъжи за южняшки принц. Но южните кралства са доста консервативни. Разчуе ли се, че принцесата ни е била пленница на уличен разбойник, шансовете ѝ да намери достоен жених рязко ще спаднат.

Стомахът на Амон се сви. Той се замисли за Гривник Алистър, за ножа му, опрян в гърлото на Раиса, за отказа му да вземе него за пленник и да освободи нея. Мисълта го накара да запелтечи от тревога.

— Той не би… ако и с пръст я е докоснал, ако открия, че…

Баща му вдигна ръка да го спре.

— Самите факти са по-маловажни от начина, по който се възприемат, що се отнася до брачните договори, ефрейтор.

„За мен пък са важни фактите“, каза си наум Амон.

— Не биха… не биха обявили Мелани за наследница, нали? Ако Рай… ако честта на принцесата-наследница бъде опетнена? — попита той, без да знае от кого зависи това.

Баща му поклати глава.

— Може и да опитат, но не бива да им го позволяваме. Мелани не е кръвна наследница. Наеминг не признава политическите фактори. Само дано Нейно Величество не бъде повлияна от… — гласът му заглъхна. — Имаме отчайваща нужда от силна кралица — завърши тихо, потривайки челото си, сякаш го болеше.

— Татко — подхвана Амон, нетърпелив да се върне към първоначалната тема, — като казваш, че ще трябва да рискуваме всичко, за да защитим кралския род, какво точно имаш предвид?

Баща му върна погледа си върху него.

— Ами това. Няма да обявяваме, че принцесата е била отвлечена. Ще изпратим гвардейците да търсят момиче на име Ребека Морли — нали това е използвала? — чието описание съвпада с това на принцесата, а Гривник Алистър е отвлякъл от храма на Южен мост. Ще разгласим, че Ребека произхожда от заможно семейство и обича да помага на бедните. Ще предложим щедро възнаграждение за каквато и да е информация.

Амон се поколеба дали го е разбрал правилно.

— Но… ще съобщим поне на кралицата, нали?

Баща му го погледна право в очите.

— Не.

Амон не повярва на ушите си. Баща му, олицетворението на дълга и предаността, възнамеряваше да създадат масова заблуда с евентуални страшни последствия не сработеше ли планът. Хората биха сметнали, че капитанът на гвардията е рискувал живота на принцесата-наследница, за да защити сина си. Това заплашваше да сложи край на кариерата му.

— Татко! Не бива да постъпваме така. Ако някой разбере…

— Не забравяй какво ти казах. Длъжни сме да браним кралския род на всяка цена. Ако този Гривник научи коя е пленницата му, принцесата-наследница ще бъде в още по-голяма опасност. Новината може да го изплаши дотолкова, че да я убие на място. Или пък да я преведе през границата и да я продаде на някой от южняшките принцове, решил да напълни хазната си. Или да застане на страната на враговете ни.

— Ако изобщо е жива още — насили се да каже Амон. — В плен е от часове.

— Жива е — обяви баща му. — Щях да разбера, ако кралската линия е прекъсната. Ти също ще придобиеш тази способност, след като те назначат официално за пазител на рода. — Баща му сложи ръка на рамото му, за да възпре следващия му въпрос. — Да, кралицата те назначи на служба в гвардията си, но както вече ти казах, подобно нещо може да се случи на всеки. Аз ти говоря за друго.

Обясненията му спряха дотук, но Амон му вярваше. Радваше се, че няма да му се налага във всяка своя догадка да вмъква изречението „Ако Раиса е още жива“.

— Но… как ще обясним липсата на Раиса? — продължи въпреки това с въпросите той. Беше наполовина облекчен, защото не му предстоеше да съобщи лошата новина на кралицата, и наполовина убеден, че планът им няма да проработи. — Сигурно вече се чудят къде е. Вероятно се притесняват.

— Авърил Демонаи ще ни помогне в това отношение — увери го баща му. — Ще каже, че Раиса се е върнала в лагера Демонаи за… ритуала, предшестващ дебютантския ѝ ден. Много таен, много свещен ритуал. Лорд Баяр ще побеснее, но това ще го преживеем. — По лицето му изплува бледа усмивка.

— Защо му е на Авърил да ни помага? Та той ѝ е баща. Сигурно се тревожи за нея.

— Ще иска да запази похищението ѝ в тайна поради същата причина — за доброто на дъщеря си и на кралския род.

— С какво да помогна аз? — попита смирено Амон, макар и да съзнаваше, че не заслужава роля в предстоящата мисия.

— Ще претърсиш Вехтошарника и Южен мост. Ще използваш всичките си връзки. Ще разгласиш за наградата по всички кръчми и странноприемници. Все пак познаваш улиците и самата Раиса, а и можеш да разпознаеш Гривник, което е важно, при положение че повечето гвардейци не са виждали принцесата с очите си.

През следващите два дни Амон обикаляше улиците неуморно. Наблягаше на Вехтошарника, защото това беше територията на Вехтошарите, а и го осведомиха, че Гривник е пресякъл моста заедно с Раиса непосредствено след случката в кабинета на Джемсън. Черпеше наред из кръчмите, без да близва алкохол. Разпита безброй хора дали не са виждали „Ребека Морли“, като я описваше подробно и дори показваше скица на Раиса, нарисувана от сестра му Лидия.

Не си даваше нито миг почивка, за да не му остане време за размисли. Защото замислеше ли се, обземаше го чувството за вина.

Все пак той носеше отговорност за бягството на Гривник онзи ден, когато го спипаха пред „Бъчвата и короната“. А съгласявайки се да придружи Раиса до храма на Южен мост, стана причина тя да се намира в кабинета на Джемсън при нахлуването на Гривник.

Отгоре на всичко именно решението му да се опълчи на Гривник още в храма доведе до отвличането на Раиса.

Естествено, имаше вероятност Раиса вече да е признала на разбойника коя е всъщност. Амон си представяше разговора, но не и какво би се случило после, като изключим ужасните сцени от кошмарите му. Затова и се стараеше да не заспива.

А това пречеше на концентрацията му в дните след изчезването на Раиса, докато преброждаше тесните улички на Вехтошарника. Съзнаваше, че е лесна плячка; нали беше разказал на Раиса за тукашния уличен живот, преди да предприемат злочестия си преход през квартала. Не го беше грижа обаче, дори да му прережеха гърлото.

По пладне имаше среща с Глутницата на моста, за да разменят информация. Не че очакваше да научи нещо важно. Вървеше по тясна уличка и вече наближаваше реката, когато някой го извика по име зад гърба му.

— Ефрейтор Бърн.

Завъртя се. Гривник Алистър стоеше в страничен двор, отвъд ограда от ковано желязо. Край него стърчаха още половин дузина Вехтошари. От Раиса нямаше и следа.

Амон се спусна към Гривник и спря чак пред оградата от твърде нагъсто разположени пречки, за да си пъхне дори ръката. Въпреки това Гривник отстъпи крачка назад, сякаш очакваше Амон да успее.

— Къде е тя? — попита Амон и се заоглежда как да прескочи или заобиколи оградата. — Какво си ѝ направил? Само ако си я докоснал, кълна се, ще…

— Ребека ли? — свъси объркано вежди Гривник.

— Да. Ребека. — Амон успя да си извади поне едно заключение от въпроса му. Разбойникът още не знаеше коя е всъщност. — Кой друг бих издирвал, кръвожадно, крадливо…

— Тя е в стражевата кула на Южен мост — прекъсна го Гривник и кимна надясно, към реката.

— В стражевата кула? — Амон се помъчи да овладее гласа си, все още не особено надежден в ниския регистър. — Какво прави там?

— Нямам особена представа какво прави там. — Гривник, въртеше неспокойно сребърната гривна на едната си китка. — Влезе вчера и още не е излязла. Случило се е нещо. Надявах се да… сещаш се, да надникнеш вътре. Да се увериш, че е добре.

Амон недоумяваше какво се случва. Уличният главатар му спестяваше нещо съществено.

— Защо да не е добре? — И защо Амон не знаеше, че са я открили?

Гривник сви рамене.

— Ами, първо на първо, Маг Гилън е там.

Мак Гилън беше абсолютен гадняр по улиците, но какво общо имаше това с Раиса?

— Как се е озовала в стражевата кула? — попита Амон. Подбираше внимателно думите си, макар че едва се стърпяваше да не заблъска по металната порта помежду им. — Да не би гвардейците да са я намерили или ви е избягала, или…

— Всъщност май влезе да спаси трима Вехтошаря от тъмницата — обясни Гривник. — Не пожела да ми сподели плановете си.

— Влязла е да спаси… защо ѝ е хрумнало да го прави? — Амон сграбчи с две ръце кованото желязо, изучавайки лицето на разбойника. Лъжеше ли? И ако да, с каква цел?

— Явно сме ѝ симпатични — сви рамене Гривник. — Знаеш каква притегателна сила има уличният живот. Страхотно е да те пребиват всеки ден, да те арестуват за престъпления, които не си извършил, да спиш в студени, влажни килии в тъмницата. Някак е… съблазнително. — Вирна едната си вежда.

Амон остана с впечатлението, че Гривник не използва последната си дума случайно. Но независимо от саркастичния му тон, под мръсотията и синините лицето му бледнееше от тревога и по цялото му тяло пробягваха нервни спазми.

Наистина ли се притесняваше за Раиса?

Не. Нямаше това право.

— И защо да ти вярвам? Защо да те слушам изобщо? — предизвика го Амон.

Гривник се изплю на земята.

— Добре. Щом те е шубе да влезеш в собствената си стражева кула и да потърсиш твойто си девойче, аз ще се погрижа. Просто очаквах теб да те приемат по-радушно. — Сините очи на вкамененото му лице светеха от гняв.

Амон се подвоуми; не искаше да загуби Гривник точно сега, когато се намираше на педя от него. Същевременно и дразнещо недосегаем.

— Виж — подхвана отново разбойникът, потривайки брадичка. — Съжалявам, че отвлякох девойчето ти. Но не искам да пострада. А колкото повече отлагаш, толкова по-вероятно е да ѝ се случи нещо лошо. Не знам какво друго да ти кажа.

— Чакай ме тук — нареди Амон. — Да не си мръднал. — Все едно имаше силата да му го наложи.

— Добре — съгласи се Гривник с крива усмивка. — Ти върви. Аз ще чакам тук.

Амон се обърна и хукна към моста, ала само след няколко крачки чу името си отново.

— Амон! Ефрейтор Бърн! Къде се загубихте? Нали уж имахме среща по пладне?

Бяха Сивите вълци, струпани край колоната на моста.

Без да се замисля, Амон им викна:

— Елате с мен до стражевата кула. Случило се е нещо.

Кадетите си проправиха път до началото на опашката пред моста. Дежурният страж им козирува.

— Вие ли сте подкрепленията? — огледа той придружителите на Амон.

— Ъ, да — кимна Амон. — Подкрепленията. Проблем ли има?

— Не знам. Май затворнически бунт.

Амон закрачи стремглаво по моста, което го спаси от въпросите на Глутницата. Вратата на стражевата кула беше открехната. Няколко стражи стояха отпред, въоръжени с палки. Амон забави крачка и ги доближи предпазливо, захождайки отстрани. Надникна през пролуката на вратата и видя шепа стражи, скупчени в дъното на коридора към затворническите килии.

— Какво става тук? — попита, влизайки заедно с кадетите. — Къде е сержант Гилън?

— Ефрейтор Бърн, слава на Създателката — викна един от стражите, доволен, че има на кого да прехвърли отговорността. — Вчера сутринта затворниците превзеха килийното отделение. Барикадирали са вратата и държат в плен сержант Гилън и още един заложник.

Амон примига неразбиращо.

— Как се е случило такова нещо?

Мъжът сви рамене.

— Де да знам. Едно момиче дойде да търси сестра си, наша затворничка. Сержант Гилън я заведе в тъмницата.

— Момиче ли? Кого е искала да види?

— Една Вехтошарка, от ония, дето сержант Гилън държи за разпит. Хубаво, ама по едно време стана страшен карамбол и сега затворниците искат да им подсигурим изход, инак ще прережат гърлото на сержанта.

„Ех — помисли си Амон, — срамота. Може да се наложи да жертваме сержант Гилън за доброто на кралството“. На глас обаче попита:

— Кой говори от тяхно име?

— Момичето и сестра ѝ май. Не знаехме какво да направим, затова чакаме нареждания от капитана.

— Капитан Бърн ме изпраща да… проуча случая. — Амон надникна в коридора. Затворниците бяха сложили запалени факли от двете страни на портата, та да не се вижда какво правят от другата ѝ страна. — Хей, вие! Вие в клетките! Аз съм ефрейтор Бърн. Трябва да поговорим.

— Ефрейтор Бърн? Наистина ли?

Гласът на Раиса. Амон едва не припадна от облекчение. Нямаше представа какво е намислила, но поне беше жива и далеч от лапите на Гривник. Сега оставаше само да я измъкне от тъмницата, без да разкрива самоличността ѝ и без да повдига въпроси, на които тя не бива да отговаря.

— Да — потвърди той. — А… ти коя си? — Това му се стори най-безопасният въпрос.

— Аз съм сестрата на Сари, Ребека — отвърна леко колебливо тя.

— А аз съм главнокомандващият тук — заяви той. Чувстваше се доста глупаво. — Примирие за среща?

Oт другия край на коридора се чу оживен разговор — по-скоро спор — и непознат глас каза:

— Ти ела при нас. Невъоръжен. С вдигнати ръце. И ако направиш някоя глупост, ще те порна като прасе.

— На ваше място не бих отишъл, сър — обади се някой от хората зад него. — Просто ще вземат и вас за заложник. Нека погладуват и сами ще излязат.

Амон извади меча си от ножницата и го даде на един от стражите.

— Идвам — провикна се той. — Невъоръжен. Имаме примирие — добави, за да им напомни. Чудеше се какъв ли ще е изходът от тази ситуация. Как ли би постъпил баща му.

Тръгна бавно по коридора с вдигнати ръце. Достигна портата и спря. Груб женски глас му нареди да влезе и той мина между двете факли. Кожата му настръхна, сякаш очакваше всеки момент да усети острието на нечий нож.

С влизането в килийното отделение го връхлетя зловонието на урина, на немити тела и отвратителната металическа миризма на кръв. Постепенно очите му привикнаха към мрака. Видя, че е обкръжен от двайсетина затворника на различна възраст — от деца до приличния на труп старец с мазна коса, който се взираше в ръцете си, бръщолевейки нещо. Неколцина, навярно болни или ранени, седяха и стояха облегнати на стените.

Две фигури пристъпиха напред. Едната беше на високо момиче, облечено във възголяма гвардейска униформа. Лицето ѝ бе покрито със синини, носът ѝ — счупен; и това бяха само видимите ѝ травми. До нея стоеше Раиса, въоръжена с къс меч и облечена в панталон и риза. Косата ѝ беше прибрана под мъжка шапка, като онези, които носят пажовете на странстващите рицари. По врата ѝ се виждаха множество синини, а върху скулата ѝ имаше отворена рана. Тя го гледаше с широко отворени зелени очи и пръст, опрян в устните.

— Аз съм Ребека — представи му се, в случай че е забравил. — Това е Сари.

Точно в този момент Амон не знаеше дали иска да я прегърне, или да я удуши. Затова избра пo-неутрален подход.

— Къде са сержант Гилън и другите стражи? — попита.

— Прибрани са по клетките — заяви самодоволно високото момиче, Сари. — Това заслужават животни като тях.

— Какви са исканията ви? — попита Амон.

— Ами, първо на първо, искаме безопасен изход от тъмницата — заяви Сари. — Искаме стражите да не ни насилват да се признаем за виновни в престъпление, в което нямаме пръст.

— И искаме Гилън да бъде назначен на друг пост — обади се Раиса. — Пратете го в пограничните земи, където хората умеят да се отбраняват.

— Теглете му ножа! — провикна се някой от дъното на помещението. — Така няма да се върне.

— Хм. — Амон се прокашля. — Може ли да поговоря с Ребека? На четири очи?

Сари прехвърли погледа си от Амон към Раиса и поклати глава.

— Ако имаш нещо за казване, кажи го пред всички.

Умът на Амон работеше на пълни обороти.

— Добре. Ще ви изведа оттук, но ще трябва да предадете оръжията си и да бъдете ескортирани от стражи.

От всички страни избухнаха шумни протести.

— Чуйте ме! — За толкова дребно момиче Раиса имаше внушителен глас. — Чуйте — повтори тя. — Имате основание да мразите копоите, знам, но аз познавам ефрейтор Бърн и гарантирам, че няма да ви излъже. — После се обърна към Амон с въпроса: — Защо трябва да предаваме оръжията си?

Амон се приведе към нея и заговори дискретно, пренебрегвайки укорителните погледи на останалите.

— Защото не бива да изглежда, сякаш ви освобождавам — обясни той. — Баяр имат очи и уши навсякъде. Не ги е грижа за мъртвите Южняци, но ако видят, че пускам престъпници на свобода, ще го използват срещу баща ми.

Сари се набута между двамата.

— Ама коя си ти? — попита тя Раиса. — Как така сте толкова близки с тоя копой? Казваш, Гривник те е бил изпратил, ама откъде да знам дали изобщо е жив. Не съм го виждала от една година.

Амон започваше да губи търпение.

— Ако не искате да тръгнете с мен, добре. Останете си тук, но вземам Ребека със себе си. — Разнесе се поредната вълна на негодувание и той добави: — Ваша воля.

Предложението му беше последвано от възгласи от рода на „Тикнете го в клетката при Гилън!“ и „Не ти щем помощта!“.

Сари обаче вдигна ръка да ги усмири и впери очи в лицето на Амон.

— Така да бъде — съгласи се тя. — Ама ножовете ще си ги вземем. Ще ги скрием под палтата си. — И пъхна демонстративно кинжала си под своето. — А девойчето ще върви с мен. Опиташ ли нещо, тя първа ще го отнесе. — Преметна ръка през раменете на Раиса и я придърпа близо до себе си, а с другата си ръка хвана дръжката на скрития кинжал.

На Амон му мина през ума просто да изтръгне Раиса от хватката ѝ и да я отведе със себе си, но Раиса го погледна и поклати глава леко — дори Сари не забеляза.

— Хубаво — съгласи се той. — Само трябва да… дайте ми минута.

Мина през вратата между двете факли и се отправи към предната част на сградата, съзнавайки с болезнена яснота колко привлекателна мишена е гърбът му.

Гвардейците в стражевата стая го засипаха с въпроси и той вдигна ръка, за да ги спре.

— Искат среща с капитана — обясни Амон. — За да му се оплачат. Съгласих се. Затова ще ги изведем от ареста с въоръжен ескорт. — Без да обръща внимание на учудените коментари и приглушени възражения, той плъзна поглед сред струпалата се тълпа и намери кадетите си. — Мик, Холи, Гарет и Уейд, елате с мен.

— Искате ли да им скочим веднага щом ги изведете от килийното? — предложи един от униформените, стиснал палката си.

— Не. — Амон обходи с очи помещението, срещайки всеки поглед. — Никой да не пипа оръжието си. Държа да ги изведа оттук без кръвопролития. Ако някой войник действа на своя глава, отива в тъмницата.

Последва нова вълна протести, но Амон беше уверен, че ще изпълнят заповедта му.

Образуваха чудата процесия, досущ като група дезертьори от зле планирана, недомислена война. Около двайсет и петима затворника куцукаха, влачеха крака и залитаха, обградени от шепа голобради съкурсанти на Амон. Минаха през стражевото помещение, излязоха през вратата и прекосиха вътрешния двор, оттам се отправиха към моста. С объркани изражения униформените ги пропуснаха да минат. Хората им правеха път по улиците, а някои зяпаха подир тях, надвесени през прозорци и врати.

Препускащото сърце на Амон позабави ритъма си веднага щом стъпиха на другия бряг на реката. Тръгнаха по Пътя на кралиците и останаха на него, докато не се скриха от очите на стражите.

— Насам — подвикна той и свърна в странична уличка. Повървяха малко, направиха още един завой и Амон спря шествието. — Добре. Свободни сте да си вървите. И гледайте да не се озовете пак в тъмницата, ясно? Ще ми бъде трудно да давам обяснения.

Повечето затворници бързо се покриха из сенките и изчезнаха.

Сари обаче му отпрати подозрителен поглед и се заозърта наоколо.

— Просто ей така? Пускаш ни да си вървим? Защо?

„Защото принцесата ви иска така — помисли си да отвърне Амон. — Защото съм глупак. Защото още не съм се научил да отказвам.“

— Защото са злоупотребили с вас — каза вместо това. — Защото някои от нас не вярват в изтръгването на самопризнания с насилие.

— Прекрасна реч, ефрейтор. — Гривник се появи от нищото с шайката си Вехтошари. Сивите вълци се скупчиха и наизвадиха оръжията си. — Не се шашкайте — усмихна се той. — С Кат дойдохме само да ви приветстваме. — Той кимна към високо, чернокосо момиче с намръщено лице.

— Да вървим — подкани Кат и всички Вехтошари, включително тримата, заловени от Гвардията, се пръснаха по околните улици.

Всички, с изключение на Гривник.

Той отиде дo Раиса и направи театрален поклон.

— Ребека, браво. Мен ако питаш, ти си Вехтошарка по душа.

— Не, не е — отсече Амон и застана между тях. — Не и ако имаш предвид, че е крадла и разбойница.

— Амон — обади се Раиса и сложи ръка върху рамото му.

— Девойчето ти, струва ми се, не се радва особено да те види — отбеляза Гривник, поклащайки печално глава. — Очаквах да ти скочи на врата от щастие, а тя даже по бузата не те целуна.

— А на мен ми се струва, че трябва да ми отговориш на няколко въпроса — подхвана Амон. — Искам да знам какво… — Преглътна сухо. — Искам да знам дали си ѝ причинил нещо.

— Добре съм — намеси се Раиса и стисна ръката му. — Нищо не ми е направил.

Амон сведе поглед към лицето ѝ. Тя вдигна вежди — сигнал да остави темата.

— Ами случаят с мъртвите Южняци? — продължи Амон, неспособен да се въздържи. — Не знам доколко мога да ти вярвам, че не си замесен.

— И какво? Ще ме изтезаваш като колегите си ли? — попита Гривник, все още с усмивка, макар вече да изглеждаше залепена на лицето му. — Ще ми изтръгваш ноктите? Ще ми смачкаш…

— Престани! — остро го прекъсна Раиса. — Амон не е мъчител. Освободи бандитите ти от тъмницата. Ако не беше той, щях…

— Те не са мои бандити — не ѝ позволи да продължи Гривник.

— Хубаво — отвърна свирепо тя.

— Хубаво — забели очи Гривник.

Амон започваше да се чувства малко излишен.

— Знаеш, че Гилън ще те погне отново — напомни твърдо той на Гривник. — Най-добре е да се предадеш сам.

— Така ли смяташ? Хм, нека помисля… Не, благодаря — отвърна Гривник. — Е, ще ви оставям. Късмет с девойчето, друже. Май ще ти трябва.

И преди да успеят да кажат нещо, той свърна зад ъгъла.

Пламнал от гняв и срам, замаян от облекчение, Амон свирна на отряда си и кадетите се струпаха край него, неспокойни като жребци.

— Първо ви поздравявам за добрата работа — огледа ги един по един Амон. — Трябва да се гордеете със себе си, задето се справихте със задачата без нито капка пролята кръв. — Вълците се сръчкаха с лакти, ухилени до уши. — Другото важно нещо е никой да не продумва и дума за случилото се тук. Не ми задавайте въпроси, на които не мога да ви дам отговори. Това беше секретна мисия, спусната от кралския двор. Колкото по-малко хора знаят за нея, толкова по-добре.

Усмивките на кадетите посърнаха и Амон знаеше защо: надеждите им за хвалби по кръчмите и безплатни питиета се изпаряваха от главите им.

— Така. Сега ще върнем Ребека в двореца — обяви той. — Стройте се.

Амон поведе скромната си армийка към двореца на Превалски брод. Гвардейците вървяха на по няколко крачки пред и зад тях, оставяйки на Раиса и Амон малко пространство.

— Какво е положението? — попита Раиса шепнешком. — Майка ми ядосана ли е, или притеснена, или и двете?

— Ядосана — изсумтя Амон. — Кралицата беснее, а лорд Баяр сипе заплахи. Но не заради теб. Баща ми и лорд Авърил ѝ казаха, че ще прекараш една седмица в лагера на Демонаи заради кланов ритуал по случай дебютантския ти ден. — Амон сдържа усмивката си с усилие.

Раиса примига недоумяващо.

— Сериозно ли? Но защо?

Амон се прокашля.

— Баща ми се опасява, че ако се разчуе за приключението ти с главатар на улична банда, шансовете ти за ползотворен брак ще… спаднат.

Тя продължаваше да се взира в него.

— Аз съм потомствената принцеса-наследница на Превала — заяви през стиснати зъби и зелени очи, по-притъмнели от океанските дълбини. — Всеки принц и благородник на земята би се радвал да получи ръката ми. Независимо от всичко.

Гласът ѝ започваше да звучи все по-високо и накрая Амон долепи пръст до устните ѝ.

— Шшш. Съгласен съм, татко — също, но южняшките принцове имат… старомодни виждания за жените — отбеляза той. — Очакват булката да е… непокварена… когато се стигне до… Хиляди кости, Раиса, просто ми се довери, става ли?

Лицето му гореше. Не беше редно да провежда подобен разговор с принцесата-наследница на превалския трон. Никак даже.

— А не бива да пропиляваш тази си възможност, защото вярваме… тоест баща ми вярва, че би било по-изгодно да се омъжиш за южняк, отколкото за човек от нашето кралство…

— И на какво се основава това му вярване?

— Ами на това, че не е изключено да са ни необходими съюзници след края на Ардънската война — обясни тромаво Амон. „Макар че лорд Баяр май не е на същото мнение“, добави наум.

— Значи капитанът на Гвардията ми и един от ефрейторите му уреждат бъдещето ми — заключи Раиса с онзи кротък глас, който обикновено не предвещаваше нищо добро. — И треперят за репутацията ми все едно са две стари лелки.

— Както и да е — побърза да ѝ отнеме думата Амон с надеждата да сложи край на разговора, — баща ми сметна, че е най-разумно да избегнем подобни проблеми, като…

— Излъжете кралицата си?

— Ами, да. В общи линии. — Амон се прокашля. Усещаше как лицето му се налива с кръв.

Раиса продължи да крачи напред, сбърчила тъмните си вежди. Правеше по две стъпки за всяка негова.

— И никой не знае за… за разходката ни през Южен мост и отвличането?

— Някои получиха откъслечна информация. Кралската гвардия издирва момиче на име Ребека. Отрядът ми те мисли за моя… приятелка. — Погледна към Раиса. — А колко знае Гривник?

Тя сви рамене.

— Май и той си мисли, че съм ти приятелка — подхвърли тя дяволито.

Искрица оптимизъм осени Амон.

— Значи може и да се получи — обобщи той. Изгледа я с неудържимо желание да ѝ поиска подробен отчет за всички подробности след отвличането ѝ от храма.

Знаеше със сигурност, че помежду им се е случило нещо, а това не му харесваше. Една нощ с Гривник Алистър, и Раиса се бе превърнала в същинска злосторница. Затова попита:

— Сигурна ли си, че… че си добре? Че… Гривник… нали той…?

— Аз ли? Аз съм си добре — отвърна отнесено тя. — Но трябва да направим нещо по въпроса с гвардията. Те измъчват затворниците. Онзи старец, който дойде с нас, е прекарал цели петнайсет години в тъмницата. Мак Гилън е коравосърдечен звяр.

— Значи си влязла в ареста… за да ги спасиш? — продължаваше да недоумява Амон.

— Влязох да проверя дали Гривник ми казва истината. Твърдеше, че не искал да се подлага на правосъдието на кралицата, защото такова нямало. И се оказа прав.

— Не всички са като Гилън — възрази Амон, подтикнат от нужда да защити Гвардията. — А и не бива да вярваш на Гривник. Обвинен е в убийството на осем човека.

— Но за тъмницата се оказа прав. И не вярвам той да е отговорен за онези убийства. Според него са ги извършили Вехтошарите. А той от една година не е с тях.

„Не ти ли хрумна, че се преструва заради теб?“, помисли си Амон, но не посмя да го изрече на глас.

— Ако не е бил Алистър, то кой е тогава? — попита вместо това.

— Не знам — отвърна нервно тя. — Все пак ти си в гвардията.

— Но не забравяй, че той те е изпратил да спасиш приятелите му. Интересно щеше да се получи, ако беше избягала от уличен злодей само за да умреш в ръцете на собствената си гвардия.

— Не съм избягала. Той ме пусна. И не ме е изпращал никъде. Отидох по собствена воля.

— Не бива да поемаш подобни рискове — избухна Амон. — Ситуацията и бездруго е достатъчно нестабилна. Не ни трябва смяна на престолонаследницата.

— Престолът, та престолът! Е, мен ако питаш, кралското потекло тегне като верига около врата ми — измърмори Раиса. — Няма да съм от полза на никого, ако подобни зверства се вършат в мое име. И очаквам да ми помогнеш за прекратяването им.

С тези думи Раиса потъна в мълчание, стиснала ръце в юмруци край тялото си.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

ДЕМОНИ ПО УЛИЦИТЕ

Хан не знаеше дали да се надява майка му да е вкъщи, или да не е. Вероятно дълго нямаше да я види, но и нямаше сили за повече драма днес.

Докато изкачваше стълбите, сбърчи нос заради миризмата на варено зеле. Бе свикнал да я свързва с най-тежките времена.

Отвори вратата, а майка му и Мари вдигнаха поглед от книгата, която четяха.

Книга?

— Хан! — изпищя Мари и скочи на крака. Спусна се през стаята и се щипна за крака му като някоя от екзотичните змиорки минога, познати му от книгите на Джемсън. — Имам си лично моя книга! Днес проповедник Джемсън раздаде на всички ни. Каза, че принцеса Раиса ни ги била купила. За нас са си.

— Това е чудесно, Мари — изкоментира отнесено Хан. Погледна над русата ѝ глава към майка си, по чието лице се четяха едновременно облекчение и страх.

— Слава на Създателката — отдъхна си тя. Прекоси стаята, прегърна го и го потупа неловко по гърба. — Гвардията те издирва — продължи, приглаждайки косата му. — Разпитвали са за теб из целия Вехтощарник. Сержант Гилън е бесен. Разправят, че си измъкнал няколко Вехтошаря от тъмницата.

Защо вечно на него прехвърлят вината?

— Не точно — възрази той. Майка му явно беше много притеснена, щом пропускаше конското. — Идвали ли са тук?

Тя поклати глава.

— Но знаеш, че не бива да оставаш. Рано или късно ще те залови.

— Знам. Връщам се в Морски борове. Ще постоя там, докато нещата се уталожат. — Поколеба се. — А ти защо си вкъщи? Очаквах да си на работа.

— Вече не работя в двореца — отговори майка му. Пусна го и отиде да разбърка зелето, което вреше в тенджера над огъня в камината. — Така поне ще мога да водя Мари на училище.

Досега той изпълняваше тази задача. Негово бе задължението да води сестричката си при Джемсън.

— Вече не работиш за кралицата? — Хан отлепи внимателно Мари от крака си, отиде да седне на стола пред камината и настани сестра си върху коленете си. — Защо? Какво е станало?

— Съсипах една от роклите на кралицата. — Майка му сви рамене. — Ама защото маргаритите по нея бяха фалшиви. И бездруго не ми харесваше в двореца. Хората там са сноби. Поне във Вехтошарника се държат с теб като с човешко същество.

— Но как ще изкарваш пари? — попита Хан. — Аз няма да мога да припаря до града, камо ли да разнасям стоката на Лушъс и да продавам планински билки.

— Ще се справим някак — увери го майка му. — Винаги ще има парцали за пране. А и вече раздават храна в храма два-три пъти седмично. И това е част от помощното дело на принцеса Раиса, наречено „Дива роза“.

— Принцеса Раиса? — повтори учудено Хан. Да не би да е хукнала да обикаля бедните квартали на Южен мост? — Хм. Чудя се колко ли време ще трае човеколюбието ѝ.

— Много помага — продължи майка му. — Всички я благославят. Даренията ще са ни от полза, докато си намеря работа.

Хан се замисли за Ребека Морли. Тя познаваше разни хора от територията около двореца. Вероятно имаше начин да помогне на майка му да си върне работата или да ѝ намери нова.

А дали просто не си търсеше оправдание да я види отново.

Не. Пред никого не биваше да разкрива връзката си с Мари и майка им. Искаше му се да вярва, че двете са в безопасност, скътани на сигурно място в стаята над конюшнята, и по никакъв начин не са свързани с уличния му живот.

— Хансън — подхвана майка му с тон на човек, подготвил предварително речта си.

Хан въздъхна. Трябваше да се досети, че няма да му се размине без конско.

— Не може да се криеш в планината толкова време — продължи майка му. — А и тук не успяваш да се задържиш, без да се забъркаш в някоя каша. Вече си на шестнайсет и трябва си избереш занаят. Нищо не ти пречи да отидеш в Одънов брод и да се запишеш във военното училище. За там ще минеш и без връзки, напоследък има голяма нужда от войници, затова не задават много въпроси.

Само дето повечето от познатите му войници работеха в гвардията, а там нямаше да го приемат посмъртно. И въобще не се виждаше като уличен мародер. Но ако пък го приемеха в армията? Ще има доспехи и меч и ще среща враговете си лице в лице, а не да се налага вечно да се оглежда през рамо.

Да, но имаше една съществена пречка.

— В Одънов брод се влиза с пари. А ние нямаме никакви.

В следващия момент му хрумна нещо. Вдигна си ръкавите, разкривайки сребърните гривни.

— Защо да не ги продадем? — предложи. — Сигурно ще изкараме достатъчно пари да се изхранвате цяла година, че и повече.

Майка му поклати глава и с бледо, напрегнато лице вдигна поглед от гривните към очите му.

— Мисля, че е най-добре да се примириш с положението. Не можеш да ги свалиш. По никакъв начин.

Хан се вторачи в майка си. В очите ѝ се четеше тайно познание, но и страх.

Прииска му се да я хване за раменете и да я разтърси. Да изкрещи „Какво искаш от мен? Ако не ги продам, пак трябва да крада! Нищо друго не ми остава.“ Ала не можеше, не и в присъствието на Мари.

— Отново ще разпитам Върба — той си спусна ръкавите. — Все трябва да има някакъв начин.

Начин имаше. Един добър удар, една добра мишена с тежка кесия и майка му и Мари щяха да са уредени за известно време. А след няколко удара вероятно щеше да натрупа достатъчно пари да се запише в Одънов брод.

Прогони мисълта от съзнанието си.

После грабна раницата си от ъгъла и натъпка в нея чифт панталони и няколко ризи. След мигновено колебание извади вехтошарското шалче изпод дюшека си. Сети се и за амулета, заровен в двора. Пръстите го сърбяха да го докосне отново. Не. Беше най-сигурно да остане там. Ако нещо се случеше с Хан, никой никога нямаше да намери проклетата джунджурия, дори Баяр. Това поне му донесе малко удовлетворение.

Майка му дойде с една платнена торба.

— Тук има малко хляб и резен сирене за из път. Благодари на Върба от мое име, че ще се грижи за теб — добави грубо. — Кажи ѝ… кажи ѝ, че съжалявам, задето не мога да гледам сина си. — Долната ѝ устна потрепери и очите ѝ плувнаха в сълзи.

— Не се притеснявай, мамо — успокои я Хан. — Върба няма нищо против. А и аз имам вина да си тръгна оттук.

Мари също плачеше и бузите ѝ се обливаха в сълзи.

— Не може пак да ме изоставиш — ридаеше малката. — Току-що се върна.

Хан се усмихна насила и разроши косата ѝ.

— Ще се върна, преди да си усетила, че ме няма. И се надявам да ми почетеш, като си дойда.

— Ще ти почета още сега — грабна книгата си Мари. — Остани и ще видиш.

Той поклати глава.

— Трябва да вървя.

Нямаше какво друго да каже, затова просто тръгна.

Вече се стъмваше. Той се запромъква през задните улички нащрек за гвардейци и други нежелани свидетели. Веднъж-два пъти му се стори, че мярна раздвижване в пролуките между сградите и чува тихи стъпки зад гърба си, ала обърнеше ли се, не откриваше никой.

Беше започнало да вали — студеният, неспирен ръмеж изсмукваше светлината и влияеше още по-зле на настроението му. Хан извървя две пресечки и влезе в месарницата на Бърнет. В задния ѝ двор дълъг улей отвеждаше кръвта и дребните остатъци към канавката. Хан натопи чифт панталони, една риза и шалчето си в кръвта.

Стигна до реката на около два километра източно от моста, където се надяваше да е по-пусто. Спусна се по склона, нахвърля окървавените си дрехи до водата и довърши картината с вехтошарското си шалче. После намери една пръчка и написа в калта „ГРИВНИК — ПРЕДАТЕЛ“. Получи се доста недодялано, но вероятно щеше да заблуди Гвардията.

Камбаните в кулата на храма отброяваха два часа, когато Хан притича по моста, придържайки се близо до стената. Над страничния вход на храма висеше нов надпис: „ПОМОЩНО ДЕЛО „ДИВА РОЗА“. А отдолу с по-дребни букви: „НА НЕЙНО МИЛОСЪРДНО ВИСОЧЕСТВО ПРИНЦЕСА РАИСА AHA’MАРИАНА“.

„Хм — помисли си Хан. — Май нейна милост е навсякъде.“

Кри се из сенките на храма в продължение на две дълги пресечки и си мислеше за Джемсън, който навярно спеше някъде зад стените му.

— Съжалявам, Джемсън — прошепна си. — Съжалявам, че те предадох. Дано не загубиш вярата си в човечеството.

В очите му запариха сълзи и той ги избърса с ръка, обзет от самосъжаление.

Улиците бяха опустели, необичайно смълчани. Виждаха се само гвардейци. И то много. На два пъти му се наложи да се скрие от патрулиращи отряди. За щастие бяха шумни като кръчмарски скандалджии и лесно им се изплъзваше. Зави на изток. Отдалечи се от храма с намерението да прекоси Южен мост по задните улички. Смяташе да се върне на Пътя на кралиците чак на излизане от Дола. Надяваше се там поне гвардейците да са по-нарядко. На няколко пъти му се причуха стъпки, но обърнеше ли се, не откриваше никой.

„По-страхлив си от сърна — помисли си той. — Добре че се махаш от града.“

Вървеше по калдъръма на малък вътрешен двор, когато от мрака изникнаха три високи, загърнати в пелерини фигури. Обградиха го от три страни, носейки се безшумно над земята.

— Демонска кръв — изруга под нос Хан и заотстъпва назад с пресъхнала от страх уста.

Качулките на пелерините им бяха спуснати напред и закриваха лицата им (ако изобщо имаха лица); освен това носеха черни кожени ръкавици и нищо във вида им не ги определяше като хора. Понеже излъчваха сияние, през ситния дъжд образуваха магически светлинни петна около себе си.

Беше чувал за подобни същества — демони, бродещи по улиците в търсене на души за Опустошителя в тежки времена.

— Не бягай, момко — изсъска единият с шипящ змийски глас. — Искаме да говорим с теб. Издирваме един човек.

— Аз не… не мога да ви помогна — отвърна Хан, опрял гръб в стената на една от сградите. — Не… не знам нищо за никой.

Кикотът на страшилището смрази кръвта във вените му.

— О, напротив. И вярвам, че ще ни помогнеш. Всъщност съвсем скоро ще умираш от желание да ни помогнеш.

— Ако ни помогнеш, ще те пуснем — обади се най-високият демон. — Хубаво момче си. Би било жалко да те сполети нещо лошо.

— Кои сте вие? — попита Хан с писклив от уплаха глас.

— Въпросите задаваме ние — изсъска първият демон. — Търсим момче на име Шив.

В този момент Хан получи прозрение. Мъртвите Южняци. Сети се за обгорените им, обезобразени тела. Това бяха убийците им и вътрешностите му направо се втечниха.

— Не го познавам. — Хан се плъзна настрани по стената в опит да се измъкне от кръга, в който го бяха затворили. Високият демон обаче стрелна ръка да го спре.

— Хм, аз пък си мисля, че го познаваш. И ще ни кажеш всичко, което знаеш за него, така ми се струва. Но първо ще те отведем на някое по-закътано местенце.

Тримата демони изглеждаха напрегнати, постоянно се озъртаха през рамо, сякаш се опасяваха да не би някой да ги прекъсне. Стори му се странно. Как така демони ще се страхуват от гвардейци?

Третият демон бръкна под пелерината си, явно за да извади някакво оръжие, и Хан реши, че сега е моментът да направи нещо.

— Убийци! Кръвожадни улични убийци! — изкрещя той. — Някой да извика Кралската гвардия!

Демоните се стреснаха и онзи, който беше бръкнал под пелерината си, извади ръката си и сграбчи китката на Хан, но веднага изпищя от болка и го пусна като опарен, изтупвайки длан в бедрото си.

Хан не спря да крещи и след малко чу тропот на подковани обувки и нечий вик:

— В името на кралицата спри!

В продължение на две дълги секунди демоните стояха замръзнали, обърнали черните дупки на качулките си към Хан, после изсъскаха злобно и се изпариха в близките улички.

За втори път в рамките на един месец се радваше да види гвардията. Какво му говореше това?

Само дето този път трябваше да им се изплъзне на всяка цена. Свали козирката на подгизналия си каскет още по-ниско върху лицето си, посочи неопределено и промълви с умолителен хленч:

— Хукнаха натам. Долните шайкаджии ми откраднаха кесията и заплашиха да ме заколят! Побързайте, че ще избягат.

Ако ги беше описал като демони, копоите едва ли щяха да припнат по петите им.

Стражарите се втурнаха нататък.

— Ще ви възнаградя, ако ми върнете кесията! — провикна се за всеки случай.

Хан се запрепъва на разтрепераните си крака в съвършено друга посока, без да мисли накъде отива, съсредоточен единствено върху стремежа си да се отдалечи възможно повече от мястото, където срещна демоните.

В един момент усети странна топлина върху китките си. Дръпна ръкавите си нагоре и видя, че сребърните му гривни светят. Но защо? Да не би демоните да му бяха направили нещо — на него или на гривните му? Дали с тяхна помощ нямаше да го проследят? С трескави пръсти се опита да ги изтръгне от ръцете си, но успя само да нарани кожата си.

В съзнанието му зафучаха панически мисли. Кои са демоните и защо издирват Шив? Да не би провиненията му да са дотам непростими, че Опустошителя да е изпратил личния си отряд от убийци да го намери?

А дали Южняците не воюват един срещу друг? Или срещу друга банда? В такъв случай, определено залага на онези с демоните на своя страна.

Накрая умората го принуди да забави крачка и обезумялото му сърце започна да се укротява. За жалост вече бе успял да се загуби. Вдигна поглед към небето, но то му отвърна само с равнодушни пръски дъжд. Подуши въздуха. Натрапчивата миризма на реката май бе останала зад гърба му, значи ако продължи в същата посока, рано или късно ще стигне до стените на града.

Внезапна шумотевица зад него го накара да се хвърли настрани. Някой прелетя по улицата и падна тежко на земята. Първата мисъл на Хан беше, че демоните са го настигнали. Но не. Тази фигура беше много по-дребна — просто момче с нож в ръка. Хан си отдъхна, ала в следващия момент осъзна, че неприятностите му далеч не са приключили. Другото момче скочи като котка към него.

„Не мога да повярвам — помисли си отчаяно Хан. — Ох, върви си — идеше му да каже на момчето. — Стига ми за тази вечер.“

Момчето продължи напред, мина под уличната лампа и Хан изтръпна. Пред него стоеше Шив Конър с изпито лице и хлътнали очи, останал без капка от неистовото си мъжкарство.

— Какво искаш? — попита го Хан. — Този път нямам нищо за крадене. — „Освен ако пак не ти хрумне да ми отсечеш ръцете“, помисли си той, не че имаше намерение да повдига темата.

— Кажи им да спрат — прошепна Шив, озъртайки се наоколо, сякаш някой можеше да ги подслушва.

— На кого? — попита объркано Хан. — Нямам представа за какво говориш.

— На онези… онези твари. — Шив си облиза устните. — Демоните ти. Кажи им да спрат, или ще те наръгам. Ще ти тегля ножа, кълна се. Нищо не губя.

— Говориш за онези… за чудовищата? — попита Хан. — Нищо не мога да им кажа. Та аз дори не съм наясно какви са тези неща.

— И твърдиш, че е съвпадение, така ли? Че ей така са решили да ме погнат точно след като те ступахме? — Шив опита да се ухили злобно, но и това не е лесно, когато си уплашен до смърт.

Хан поклати глава. Имаше чувството, че Създателката го сочи през цялото време. Този е. Него обвинявайте.

— Не знам що за същества са тези — отвърна той, понижавайки глас. — Току-що се натъкнах на три такива малко пò на север оттук.

— И си отървал кожата? — Шив се засмя пресилено. — Преборил си ги, така ли?

Хан просто поклати мълчаливо глава, без да откъсва очи от ножа на Шив, стиснал дръжката на своя.

— Мога да ти видя сметката, нали знаеш? — заяви с дивашки тон Шив, порейки въздуха с острието си. — По-добър съм от теб с ножа.

Така си беше, но Хан нямаше намерение да си го признава.

— Не искам да се бия с никого — отвърна напълно откровено той.

— И защо ти е? Нали си имаш демони за целта? — Шив врътна глава наляво-надясно, сякаш очакваше чудовищата да изникнат от нищото. — Южняците ще ми забият нож в гърба. Ще ме предадат, за да спасят себе си. Вече има осем трупа и… — Гласът му заглъхна и той преглътна сухо, навярно усетил, че се е поувлякъл с откровенията.

В момента Хан изпитваше към врага си повече съпричастност, отколкото някога бе допускал, че е способен.

— Май е най-добре да се махнеш оттук — предложи той. — Да се покриеш някъде, докато нещата се… уталожат.

— Точно това целиш, нали? — озъби му се Шив с подновена агресия. — Цял Южен мост да стане твой. — Разпери ръце, покрити с белези, и пръсти отрупани със сребро. — Аз изградих всичко това. Борих се за него. Това е моята територия. Лично моя. Нямам къде другаде да отида. — Гласът му пресекна в края.

Хан си припомни змийското съскане на единия демон и изтръпна.

— Някои неща не можеш да пребориш — пророни тихо.

Шив го погледна с присвити очи.

— С какво си толкова различен? Все си в устата на хората. За теб се носят легенди. Отвсякъде чувам само твоето име. Гривник Алистър това, Гривник Алистър онова. Някой ще каже, че си от злато.

Хан онемя. От злато? Преди малко инсценира собствената си смърт, а сега опитваше да се измъкне от града, преследван от Гвардията. Не бе способен да издържа дори майка си и малката си сестра.

Шив продължаваше.

— Държа да знам. Как го направи? Как призова ония демони? Да не би да си продал душата си на Опустошителя? Да не си сключил… съглашение с него?

Шив имаше вид на човек, повече от готов да сключи такъв съюз.

Хан започваше да губи търпение, жадуваше да сложи край на ужасната среща.

— Чуй ме добре. Колкото и да ме разпитваш, нямам представа какво те гони.

Шив впери недоверчив поглед в него, тялото му се отпусна и почти потъна в себе си.

— Добре. Ти печелиш. — Вдиша дълбоко и падна на колене насред плувналата в дъждовна вода улица. Изглеждаше съвсем дребен сред сенките на околните сгради. Сведе глава и поднесе ножа си с дръжката напред към Хан.

— Аз, Шив Конър, се кълна във вярност на Гривник Алистър, уличен господар на Южен мост и Вехтошарника. Отдавам му… предаността си и оръжията си и слагам живота си под негово покровителство. Вричам се да му нося всички трофеи и да приемам определения ми от него дял. Наруша ли обещанието си, нека ме разкъсат… нека ме разкъсат… — Тук гласът му го изостави.

Хан се почувства още по-зле, ако изобщо беше възможно.

— Не мога да ти осигуря покровителство. Съжалявам. Съветвам те да бягаш оттук.

Остави Шив на колене под дъжда.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ПРАЗНИЧНО СНАРЯЖЕНИЕ

През юни имаше цял порой от тържества по случай дебютантски дни, защото повечето девойки, родени в годината на Раиса, предпочитаха да не се съревновават с юлското празненство на принцесата-наследница. Някои навярно се надяваха да си осигурят половинки преди летвата да се вдигне след навлизането ѝ във възраст за женене, докато по-оптимистично настроените момчета вероятно си казваха „Защо пък аз да не се пробвам за принц-консорт?“.

Подаръците продължаваха да прииждат в стремглав поток и Раиса с огромно удоволствие ги препращаше към баща си, а той, от своя страна, ги даряваше на училището в храма. Ала начинанието доста ги затрудняваше. Кралица Мариана остана крайно разочарована от съпруга си след изненадващото „посещение“ на Раиса в лагера на Демонаи. Даде му да разбере, че не е добре дошъл в кралския двор, още по-малко в леглото ѝ.

Затова, въпреки че баща ѝ се беше върнал в Дола, Раиса не го виждаше толкова често, колкото ѝ се искаше.

И нейният брак ли щеше да е такъв — безкрайна поредица от препирни, измени, заговори и непостоянство? Обичаше и двамата си твърдоглави родители, но не ѝ беше лесно да е между чука и наковалнята.

Ако преди се бе чувствала в затвор, сега вече се задушаваше в клетката на чуждите очаквания, чиито стени я притискаха все повече и повече с всеки изминал ден. Почти никога не оставаше сама; непрекъснато я заобикаляха шпиони, слуги, лордове и дами, готови да докладват на майка ѝ за всяко нейно действие. Кралица Мариана беше решена да не позволява на вироглавата си дъщеря каквито и да било други волности.

Амон често изпълняваше ролята на пощальон — носеше послания и стоки на Авърил, макар че на Раиса не ѝ харесваше да насърчава член на Кралската гвардия да действа зад гърба на кралицата си.

Опасяваше се да не се върне, когато тя се възкачи на трона.

Кралицата стигна дотам, че нареди на Магрет да спи в стаята на Раиса, което затрудняваше срещите ѝ с Амон в градината. Успяваше да се измъква само когато дойката ѝ притъпяваше болките в костите си с помощта на чашка шери и заспиваше като пън. Веднъж обаче на връщане от тайния проход Раиса завари Магрет да издирва изчезналата си повереница под леглото. Раиса си съчини, че е заспала в гардероба, любувайки се на новите си танцувални обувки.

Единствено тържеството, организирано от лорд и лейди Баяр на Мика и Фиона, бе достойно да си съперничи по великолепие с това на Раиса. Комбинацията от магическа сила, политическо влияние, блясък и лек привкус на зло се оказа неустоима. Родители от цялото кралство правеха всичко възможно да включат отрочетата си в списъка с гости. Поканените се чувстваха на седмото небе от щастие; пренебрегнатите бяха съкрушени.

Лейди Баяр оповести решението си всички гости на празненството в чест на прелестните ѝ деца да бъдат в черно-бели тоалети. Новината бе посрещната със сълзи, изхвърлени дрехи и заложени домове, освен че всички черни и бели платове в Дола бяха изкупени до последния топ.

Привикаха шивачи от всички краища на кралството; коприни и кадифета пристигаха чак от Тамрон и Уе’енхавен, независимо от безбожните цени, скочили до небесата заради войните. Носеше се мълва, че в платовете за тоалетите на семейство Баяр, не просто доставени от Северните острови, е вплетена магия.

— А ако реша да се появя с лилави клоунски панталони на зелени точки? — попита Раиса, понасяйки стоически последната проба. — Дали ще затворят вратата под носа ми?

— Стойте мирно — смъмри я през зъби Магрет, стиснала няколко карфици в уста.

Тя стоеше от едната ѝ страна, шивачката — от другата, и двете стесняваха със съвместни усилия роклята около бедрата ѝ. Най-после приключиха: чернят плат прилепваше към тялото ѝ като втора кожа и Раиса се чудеше дали изобщо ще успее да я съблече.

Раиса тайничко се радваше на последните изисквания за облекло за тържеството. На подобни събития одобрените цветове за гостите се свеждаха до сладникави нюанси на синьото, розовото и зеленото. Черното и бялото се считаха за твърде изтънчени.

Раиса не беше оставала насаме с Мика от спора им пред нейните покои. Виждаха се само в трапезарията, в присъствието на придворни, и разговорите им се свеждаха до размяна на вежливи коментари относно храната и времето.

Той продължаваше да я обсипва с дребни подаръци, тайни послания и покани, на които тя не откликваше. Често усещаше настойчивите му погледи от другия край на една или друга многолюдна стая.

Ала вече ѝ омръзваше да се сърди на Мика. Реши, че е време да му прости, все пак имаше празник. Сърцето ѝ затуптя при мисълта за предстоящата среща. Отново щяха да си разменят пиперливи реплики и тайни целувки. С Мика Баяр животът беше много по-интересен.

Радваше я перспективата да види Амон. Макар той и Мика да не се понасяха особено, семейство Баяр не биха изключили кадетите от списъка с гости. Все пак доста от тях бяха синове и дъщери на изтъкнати благородници. Дебютантските тържества даваха шанс на много от младите да забогатеят чрез изгоден брак.

— Ваше Височество, времето напредна — оплака се фризьорката ѝ. — Трябва да се погрижа за косата ви.

Paиca седна на висок стол и момичето се зае да оформя косата в тежки къдрици, които после вдигна в елегантна прическа.

Откъм коридора пред стаята ѝ се чу шумотевица; в следващия момент вратата се отвори със замах и кралицата влетя вътре, ослепителна в бяла сатенена рокля с черен колан и огърлица от перли и черен оникс.

Кралица Мариана направи пълна обиколка около дъщеря си с леко кисела гримаса и я огледа от всеки ъгъл. Побутна неодобрително очукания пръстен от Елена, който висеше на верижка над корсета на Раиса.

— Нали не смяташ да го носиш на тържеството?

Раиса сви рамене.

— Ами, мислех да…

— Какво ще кажете за диамантентения медальон, Ваше Височество? — предложи Магрет, докато тършуваше из кутията ѝ за бижута. — Или пък перлената ви огърлица? Би ви стояла прекрасно.

— Какво ти изпратиха семейство Баяр за твоя дебютантски ден? — поинтересува се кралица Мариана. — Някакво бижу, доколкото си спомням?

— Ето го! — възкликна Магрет и извади кадифена кутийка. Отвори капачето ѝ и я обърна към кралицата. Вътре лежеше медальонът със змията от смарагд и рубини.

— Идеално! — одобри Мариана. — Добре е да го сложиш в тяхна чест.

— Е — подхвана плахо Раиса, — не пречи да ги нося заедно. — Беше свикнала с тежестта на пръстена между гърдите си. Харесваше ѝ да го усеща до себе си.

— Глупости — отсече кралица Мариана. Изхлузи верижката през главата на Раиса и остави пръстена от Елена върху нощната ѝ масичка. После сложи смарагдовия медальон на врата ѝ и го закопча със студени, сухи пръсти. — Изглеждаш прекрасно, скъпа — обяви накрая кралица Мариана, целуна я по челото и пъхна ръката ѝ в свивката на лакътя си. — Е, да вървим; баща ти и Мелани вече ни чакат в каретата.

Понякога Раиса си мислеше, че всичко щеше да е наред между родителите ѝ, ако търговските дела на баща ѝ не го бяха отвеждали толкова често далеч от Дола. Двамата се допълваха — той здрав, с мощно телосложение, със загрубяла от живота на открито кожа, кафяви очи, разположени под гъсти тъмни вежди, и сребриста коса; тя с типичната си сдържаност и висока, слаба фигура. Авърил винаги успяваше да я разсмее и грижите на кралицата буквално се изпаряваха, щом той се завърнеше от поредното си странстване. Когато баща ѝ си стоеше вкъщи, майка ѝ стъпваше стабилно по земята, ала в негово отсъствие кралицата ставаше уязвима като трепетликите по склоновете на Ханалеа — олюляваше се и трепереше под напора на политическите ветрове.

Тази вечер, вместо обичайните си ярки одежди, Авърил бе облякъл кланова роба от груба черно-бяла коприна, а на ръцете си носеше масивни пръстени от сребро и оникс.

Кралската гвардия обграждаше каретата на кралицата от всички страни. Амон и Едън не бяха сред гвардейците, защото тази вечер бяха гости.

Дълга колона от карети лъкатушеше нагоре по Стария път, който водеше към Сивата дама. Другите карети отбиваха в уширенията, за да пропуснат кралската.

Имението Баяр бе скътано в полите на Сивата дама — планина, наречена на кралица от толкова отдавна отминали времена, че името ѝ се губеше в мъглите на миналото. Високо горе, близо до върха, се издигаше сградата на Магьосническия съвет, вперила свъсен поглед към града. Оттам магьосниците бяха управлявали Дола едно време.

Тропотът на копита по калдъръм подсказа на Раиса, че са пристигнали. Лакеите отвориха двойната врата на каретата и спуснаха стъпалата. Авърил излезе пръв, обърна се и предложи ръка на кралицата.

Цялата фасада на имението искреше от запалени факли. Магьоснически светлини пробождаха тъмнината покрай градинските пътеки, преплитаха се в клоните на дърветата и създаваха приказна картина. Слуги в ливреи, украсени със символа на рода Баяр — Устремен сокол — стояха на пост пред входовете, поемаха връхните дрехи и насочваха гостите.

Лорд и лейди Баяр стояха във вестибюла, разкошни в черно-белите си тоалети. Раиса и майка ѝ влязоха заедно, както повеляваше традицията, следвани на няколко метра разстояние от консорта и принцеса Мелани.

Лорд Баяр направи дълбок поклон, а съпругата му ги посрещна с реверанс.

— Ваше Величество — поздрави лордът. — И Ваше Височество. За нас е огромна чест. Мика и Фиона са безкрайно щастливи, че ги удостоявате с присъствието си. Ще ги намерите в балната зала. — Лорд Баяр кимна любезно на Авърил. — Лорд Авърил, добре дошъл. Доколкото разбирам, търговията процъфтява.

Раиса се запита дали това не е подигравка към баща ѝ, търговецът, но дори така да беше, нищо по лицето на магьосника не го показа. Баяр продължи:

— Надявам се с вас да свършим малко работа през идните седмици. Позволявате ли да ви изпратя пълномощника си?

— За мен ще бъде удоволствие, лорд Баяр — пророни Авърил, свеждайки глава в поклон.

Познатата бална зала беше преобразена от помещение със студен мраморен под в елегантен салон, по чиято смътно осветена периферия бяха разположени уютни усамотени кътчета. Слугите кръжаха наоколо с подноси с храна и напитки. В предната част на залата черно-бели завеси отделяха малки масички, украсени със свещи с черни и бели лилии. По стените висяха черно-бели флагове с изображения на соколи.

— Изглежда… изглежда прекрасно — възкликна очарована Раиса. — Никога не съм виждала мястото в такъв вид.

Кралица Мариана огледа сцената пред себе си, прехапала долната си устна. Несъмнено сравняваше тукашната обстановка със собствените си планове за тържеството на Раиса.

Мика и Фиона стояха в далечния край на залата и приветстваха тълпите от гости. Както обикновено, двамата се допълваха. Мика носеше бял втален жакет, черни панталони, ботуши и тежки черни шалове със соколовата емблема. Лъскавата му черна коса беше разпусната и достигаше раменете му. Фиона носеше дълга черна рокля с цепка до бедрото, черни ръкавици и бели шалове. Диаманти и платина лъщяха по фините извивки на шията и китките ѝ.

Раиса неволно сравни собствената си дребна фигура с елегантната височина на Фиона.

При влизането им в салона вестителят обявяваше пристигането на други гости.

— Лейди Амали Хересфорд, тан на Хересфорд, Ардън — произнесе напевно той.

Лейди Хересфорд беше пълничко момиче, връстница на Раиса, с рижава коса, млечнобяла кожа и лунички. Черната ѝ рокля в консервативен южняшки стил покриваше цялото ѝ тяло, а с украшението от черна дантела в косата си приличаше на оплаквачките, които заможните семейства наемат за погребения.

Вървеше с вирната глава и вперен право напред поглед, както старите художници бяха изобразявали Ханалеа в свърталището на демоните.

Раиса ѝ съчувстваше. Горкото момиче изглеждаше уплашено до смърт.

След нея, без да бъдат специално представени, влязоха висока, едра жена, покрита от главата до петите с черно, и върлинест мъж, загърнат в свещеническа роба. Той бърчеше лице, сякаш надушваше нещо зловонно.

В Превала един израз гласеше: „кисел като равнински свещеник“. „Е — помисли си Раиса, — ето го и първообраза.“

— Странно — прошепна ѝ Авърил. — Момиче от Юга, изпратено на север само под закрилата на гувернантка и свещеник. По южните земи бракът с магьосник би бил скандален. Това показва колко са отчаяни. Бащата на лейди Хересфорд, Брайтън Хересфорд, беше екзекутиран от Джерард Монтен, един от кандидатите за ардънския трон. Тя е наследницата на двореца Хересфорд, но се нуждае от силен съпруг, който да ѝ помага с управлението. Изгодна партия е за правилния човек.

Раиса кимна, благодарна на баща си за обяснението, макар това да беше работа на майка и.

— Нейно Кралско Височество Марина Томлин, принцеса на Тамрон — обяви глашатаят. — Негово Кралско Височество Лиъм Томлин, принц на Тамрон.

— А-ха — кимна баща ѝ. — Тамронският крал се надява на съюз с Превала, защото е по силите ни да му подсигурим поне някаква защита срещу Ардън. Ще започне преговори с рода Баяр, но ще стигнат до конкретно решение чак след твоя дебютантски ден. Могат да омъжат за Лиъм теб или Марина — за Мика Баяр. В краен случай Лиъм ще остане с Фиона, а ръката на Марина ще дадат на някой от южните кандидати.

Раиса изучи семейство Томлин със заинтригуван поглед. Бяха високи, с медна кожа и изключително грациозни, стройни като състезателни коне. Лиъм Томлин имаше тъмна къдрава коса, мъжествен нос и лъчезарна усмивка. Беше допълнил черно-белия си тоалет с много сребро.

По свой начин младите Томлин бяха също толкова поразителни, колкото близнаците Баяр.

Дойде и техният ред. Глашатаят излезе напред и обяви:

— Кралица Мариана ана’Лиса от Превала и дъщеря ѝ, Раиса ана’Мариана, принцесата-наследница.

От двете им страни придворните се приведоха в поклони и реверанси като ливада от черно-бяла трева, окосена с един замах.

Раиса и майка ѝ се понесоха напред, влачейки поли по мраморния под. След тях глашатаят представи баща ѝ и Мелани. Отпред Мика и Фиона бяха коленичили един до друг в ореол от светлина — същински бог и богиня, слезли на земята.

Достигнаха предната част на балната зала.

— Станете — заповяда кралица Мариана и навсякъде около тях се разнесе шумолене на коприна и сатен.

Мика се изправи с елегантно движение. Кралица Мариана протегна ръка към него и той сведе глава да я целуне.

После се обърна към Раиса; очите му се задържаха върху лицето ѝ, а след това се плъзнаха надолу, спирайки отново в горния край на корсета ѝ, където останаха, докато страните му не пламнаха от стеснение.

— О — пророни той. — Най-сетне си го сложила, Раиса. Опасявах се, че не ти е харесал.

— Харесва ми, разбира се — увери го тя и докосна медальона с пръсти. — Прекрасен е. Семейна антика ли е?

— Да — отвърна Мика. Продължаваше да я наблюдава, без да откъсва очи от нея, и дори успя малко да я смути. Винаги се държеше дръзко, но тази вечер се бе отказал от обичайната саркастична нотка в поведението си.

Тя му подаде ръката си. Той я притисна към устните си, без да откъсва очи от нейните. Целувката му сякаш прогори кожата ѝ и позамая главата ѝ.

— Прощаваш ли ми, Раиса?

— Да — прошепна тя с пламнали бузи. — Простено ти е.

— Ще бъде ли прекалено самонадеяно от моя страна да си запазя всички танци с теб? — попита той, без да пуска пръстите ѝ.

Тя отдръпна ръката си без особено желание.

— Ти си почетният гост — напомни му тя. — И знаеш, че те чака тежка задача. Покоряването на всички женски сърца тук е лесната част. Освен това обаче ще трябва да танцуваш и с възрастните дами — лелите, бабите и майките. Навярно дори и с някои от бащите, като се има предвид, че ще се бориш за ръцете на дъщерите им.

Той се засмя.

— Все пак запазете ми няколко танца, Ваше Височество. Ще ми трябва малко почивка от лелите и бабите. — Задържа погледа ѝ за още един дълъг момент, после се обърна да поздрави Мелани и баща ѝ.

Раиса танцува с Мифис Мандър и магьосника Уил Матис, който през цялото време надничаше през рамото ѝ към Фиона. Мик Брикър и Гарет Фрай, кадети от Одънов брод, я занимаваха с тромави салонни разговори и я водеха по танцовата площадка като порцеланова кукла. Накрая я покани и баща ѝ, също толкова вещ в дворцовите танци, колкото и в по-сложните кланови.

През цялото време сетивата ѝ бяха насочени към Мика. Привличаше вниманието ѝ като фенер в тъмна стая. Винаги когато го потърсеше с поглед, установяваше, че я гледа.

Кип Клемат я покани на танц. После и Кийт. После отново Кип. Братята очевидно възнамеряваха да си я прехвърлят един на друг все едно е облечена в сатен топка, ала докато спореха кой ще е следващият, някой иззад гърба ѝ каза:

— Ваше Височество, ще ме удостоите ли с един танц?

Тя се обърна. Пред нея стоеше Амон Бърн, висок и широкоплещест, в официална синя униформа, която лежеше съвършено на фигурата му.

Усмихна му се широко и отвърна:

— Разбира се.

И той я поведе към танцовата площадка, пораждайки бурно негодувание от страна на братята Клемат.

— Къде се загуби? — попита го тя. — Започвах да си мисля, че няма да дойдеш?

— Забавиха ме. Изникна ми… ангажимент във Вехтошарника. — Той си пое дъх, сякаш се канеше да каже още нещо, но размисли.

— Къде се научи да танцуваш така? — попита го Раиса, докато кръжаха по танцовата площадка. — Доколкото си спомням, преди нямаше такива умения.

— Понаучих това-онова през изминалите три години — усмихна се Амон.

Ако беше очаквала по-конкретен отговор, щеше да остане разочарована. Направиха една безмълвна обиколка на площадката. На няколко пъти Амон я поглеждаше в очите, ала само за да извърне поглед, навярно от опасение да не издаде твърде много.

Раиса знаеше, че ухажорските закачки не влизат в репертоара му, но тази вечер ѝ се струваше подозрително мълчалив.

Отново се опита да го заговори.

— Нали уж в Одънов брод нямало време за танци?

— Казах, че няма време за момичета — поправи я той.

Раиса се изненада — как така си спомня разговора им с такива подробности?

— Тогава къде се научи да танцуваш? — настоя тя с чувството, че вади думите му с ченгел, като миди от черупките.

— Тамронова крепост не е далеч от Одънов брод. Посещавахме го през свободните дни.

Тамронова крепост, столицата на Тамрон, имаше репутация на порочен град, дом на проститутки, комарджии и любители на незаконните забавления.

— О, така значи, ефрейтор Бърн? — вдигна вежди Раиса. — И с какво точно се занимавахте там?

— С танци — отговори той, сякаш беше очевидно. — Играехме и на карти. Доста ме бива — изтъкна той почти отбранително.

— Ама разбира се — възкликна Раиса. — Все пак си войник. — Опита да си представи как Амон гуляе в някоя кръчма, но не успя.

Той не отвърна на коментара ѝ, потънал в собствените си мисли, затова Раиса побърза да смени темата.

— Как вървят нещата в Южен мост? Разкрихте ли убиеца на онези Южняци?

Амон подскочи, сякаш го хвана в престъпление.

— Всъщност имам новина за теб — промърмори, без да я погледне.

— Новина? Каква новина?

Амон се озърна, видимо притеснен да не го чуе някой. Музиката заглъхна и той я издърпа до една от по-усамотените маси. Веднага дойде слуга с поднос. Амон взе две чаши и ѝ подаде едната.

Раиса се отпусна в стола, доволна, че краката ѝ най-сетне ще починат.

— Трябва ли ми питие, за да понеса новината ти? — попита шеговито тя и отпи скромна глътка вино, защото още не беше слагала и троха в устата си.

— Е, като начало баща ми отново опита да отстрани Гилън от поста му, но без успех. — Направи гримаса. — Сигурно има влиятелни приятели.

Раиса остави енергично чашата върху масата и оля китката си с вино.

— Не по-влиятелни от мен. Това е. Ще говоря с майка ми. Не може да продължава така.

Амон се пресегна към ръката ѝ, но тутакси се отдръпна, оглеждайки се отново.

— Моля те, Раиса, не бива да разкриваш на кралицата какво се е случило в Южен мост. Повярвай ми. Не бива. — Пресуши чашата си и я остави на масата. — Не се безпокой. Ние от семейство Бърн не се предаваме лесно. Рано или късно ще го спипаме.

Думите му не я успокоиха. Каква беше ползата да си наследница на трона, ако не разполагаш с истинска сила?

Paиca вдигна поглед и видя, че Амон продължава да я наблюдава със същото странно изражение. Плахо. Почти гузно.

— Какво? — попита го сприхаво.

— Онова момче. Гривник — прокашля се той.

В съзнанието ѝ изплуваха рой различни картини: Гривник седи с кръстосани крака на пръстения под в мазето и ѝ предлага стари бисквити. Гривник по кожен клин и късо палто от еленова кожа, с нож в ръка.

Често се сещаше за него след приключението им в Южен мост. Надяваше се да е избягал на гвардейците. Дори ѝ се искаше да го види отново.

— Какво за него?

— Мъртъв е. Убили са го във Вехтошарника.

— Какво? — Гласът ѝ прозвуча по-силно от очакваното и Амон ѝ изшътка стреснато. — Кога? Кога се е случило? — попита тя. Вътрешностите ѝ буквално се свлякоха до пръстите на краката.

— По всяка вероятност снощи. Тази сутрин са открили дрехите му край брега на реката.

Чувстваше се впримчена. Предадена. Не можеше да повярва на ушите си.

— Дрехите му? Но не и тялото му?

Той поклати глава.

— Само дрехите и шалче, от онези, които носят Вехтошарите. Явно извършителят го е хвърлил в реката.

— Как разбрахте, че дрехите са негови?

— Намерихме името му написано в калта — обясни Амон. — Своеобразно предупреждение.

Гривник Алистър беше мъртъв. Раиса си спомни за последната им среща на един уличен ъгъл във Вехтошарника, за ироничния му поклон на раздяла.

„Мен ако питаш, ти си Вехтошарка по душа“, беше я похвалил тогава.

Само дето грешеше. Той беше свободен, а Раиса — пленничка на цялото кралство. Смъртта ли се оказва цената, която човек плаща за свободата си?

— В такъв случай откъде сте сигурни, че е мъртъв — продължи упорито тя. — Щом не сте намерили тяло.

— Имаше… имаше много кръв. — Амон обиколи с поглед залата, осъзнавайки, че не е избрал подходящото място за подобен разговор. — Съжалявам, Раиса. Трябваше да си замълча, но… хубавото е, че убийствата вероятно ще престанат. Същата нощ е намерено и друго тяло. Шив Конър, главатарят на Южняците. И той е бил измъчван като другите. Смятаме, че Гривник е станал жертва на отмъщение заради него.

— А може и да не е имал нищо общо. Сигурно и Шив, и Гривник са убити от едни и същи хора. Ако Гривник изобщо е мъртъв. — Тя вдигна поглед, изпълнен с пробудена надежда. — Много е хитър. Ами ако само е искал да ни заблуди, че е мъртъв? Гвардията го издирва от толкова време! Вероятно просто е решил да изчезне за малко.

Амон не отвърна, но съжалението, изписало се на лицето му, я вбеси.

— Добре! — тросна се тя, преглъщайки парещите си сълзи. — Ти печелиш. Мъртъв е. Доволен ли си?

Амон я погледна, сякаш го е ударила.

— Рай, недей така, не исках да…

— Трябва да се връщам на танцовата площадка — заяви тя и стана сред шумолене на сатен. — Списъкът ми с партньори е доста дълъг.

Изскочи през завесата, отделяща масата от танцовата площадка, без да се замисля и се блъсна право в Мика Баяр.

Той я хвана за лактите и я спря да не падне.

— Ето къде си била. Търсих те навсякъде. — Взря се в лицето ѝ. — Какво има? Плачеш ли?

— О — подсмъркна Раиса и си избърса бузите. — Нищо ми няма. Просто ядох доста люти чушки.

— Люти чушки? — засмя се Мика. — Тази вечер отвсякъде ни дебнат опасности. Лейди Хересфорд например е по-студена от Блуден връх по време на зимното слънцестоене. Опитах да си открадна една целувка от нея, но пазвантите ѝ едва не ми скочиха на врата.

— А принцеса Марина? — попита Раиса с мисълта, че тамронските порядки вероятно му се харесват. — Много е красива.

Дори прекалено.

— В момента искам да танцувам с нашата принцеса — обяви той с грациозен поклон. — Току-що се изплъзнах на лелите и бабите. Да се възползваме от шанса.

Поведе я към танцовата площадка, тъкмо когато оркестърът подхващаше валс.

— Защо не танцуваш с някое момиче, което ще ти е от полза? — попита шепнешком Раиса още при първата им обиколка на балната зала. — Миси Хакам седи доста унило в онзи ъгъл. А и си наясно, че принцеса Марина е дошла, за да я ухажваш.

Говореше самата истина и все пак ѝ се искаше да запази Мика Баяр само за себе си.

— Разумно е да извлечеш максималното от тържеството. Родителите ти сигурно са вложили цяло състояние в него.

— Това и правя — пошушна ѝ той и я придърпа по-близо от общоприетото. Пръстите му прогаряха кожата ѝ през фината материя на роклята. Главата ѝ отново започваше да се замайва, но дали от виното?

— Или вече си завоювал, когото трябва? — подхвърли безразсъдно тя. — И остава да подготвиш брачния договор? Или си запланувал някоя романтична среща за по-късно тази вечер?

— Само едно момиче искам да завоювам — увери я той и се приведе да прошепне в ухото ѝ: — Само едно сърце искам да спечеля.

— О, не — възропта вяло тя. „Не си пилей ласкателствата по мен“, прииска ѝ се да му каже, но нещо възпираше думите в гърлото ѝ. Явно остроумието ѝ се беше изпарило. Затова се предаде и отпусна глава върху гърдите му, заслушана в ритъма на сърцето му през плата на дрехата. Дори ароматът му ѝ действаше опияняващо.

„Само една чаша вино съм изпила“, помисли си тя.

Струваше ѝ се, че Мика е способен да посрещне всеки неин коментар с хитроумен отговор. Затова просто му подари още три танца. С всяко завъртане се чувстваше все по-безплътна в обятията му, сякаш лека-полека се изпаряваше.

— Може ли да… да си вземем нещо за хапване? — попита накрая с надежда храната да ѝ помогне да се поосвести.

— Естествено — съгласи се той и я поведе през лабиринта от черно-бели платове към уединена масичка. Настани я в стола и за дълъг момент отпусна горещите си длани върху раменете ѝ.

После явно се бе отдалечил, без тя да усети. Дори музиката ѝ се струваше позатихнала, сякаш всички други се намираха далече, далече.

Мика се върна с отрупани чинии и две чаши вино и я изтръгна от унеса ѝ като от дълбок сън. Придърпа стол до нейния и седна толкова близо, че краката им се допираха. После преметна ръка през раменете ѝ, положи главата ѝ върху своето рамо и започна да ѝ дава малки хапки храна.

Поднесе чашата вино до устните ѝ и тя понечи да откаже, но в същия момент отпи глътка.

Той обхвана брадичката ѝ с длани и я целуна. И отново, още по-страстно, по-сладко. И отново. Съпротивата ѝ се изпари. Мика обсипваше с целувки устните ѝ, брадичката ѝ, ключиците ѝ.

„Магьосническите целувки — помисли си унесено тя — са опасно нещо.“

Вече отвръщаше на целувките му, увиваше ръка около врата му, губеше се в опиянението, копнееше да се притисне още по-силно до него. А той се подсмихваше лекичко на увлечението ѝ, ала и неговият дъх излизаше насечено, а по бузите му избиваха червени петна.

„Не ме е грижа кой си — мислеше си тя. — Не ме е грижа за кого трябва да се омъжа. Омръзна ми да следвам вековни правила.“

Мика отмести стола ѝ назад и стана.

— Ела — прошепна и я вдигна нежно на крака, придържайки я за ръката. — Знам къде да отидем.

Тя кимна безмълвно и се вкопчи с две ръце в лакътя му, за да не залитне. Мика я поведе през гората от копринени шатри, покрай осветени от свещи маси и приглушени разговори.

Един звук се промъкна крадешком в замъгленото ѝ съзнание. Познат глас я викаше от много далеч.

— Раиса! Къде си?

Мика затегна хватката си около ръката ѝ.

— Не му отговаряй.

— Но това е татко — възпротиви се тя. — Звучи разтревожен.

— Просто иска да ни раздели — отвърна Мика. — Всички това искат. Хайде. — И отново я задърпа в обратната посока. — Насам.

Хукнаха към страничния изход, заобикаляйки множество препятствия, включително Уил Матис, който омагьосваше с приказки едно момиче в ъгъла, и Мелани, отново примъкваща се до подноса с десерти. Беше вълнуващо като игра на криеница в официално облекло.

Щом стъпиха в коридора обаче, се оказаха лице в лице с Амон Бърн. Стоеше там и им препречваше пътя.

— О! — Раиса едва спря; копринените ѝ чорапи се пързаляха по пода. Беше си загубила обувките.

— Пак ли ти? — въздъхна Мика. — Как е възможно да си навсякъде?

Амон не му обърна внимание.

— Баща ти те търси — обърна се към Раиса. — Не го ли чу да те вика?

— Ами… — Тя погледна към Мика, незнайно защо останала без думи. — Ние отиваме… на друго място.

— Не ти влиза в работата — сопна се Мика и дръпна Раиса напред с намерението да мине през Амон. — Разкарай се от пътя ми.

Амон не помръдна, само прехвърли погледа си от Раиса към Мика и сбърчи чело.

— Какво са ѝ направили? Изглежда в транс.

Раиса отново чу гласа на баща си, този път по-отблизо.

— Раиса!

— Лорд Демонаи! — провикна се Амон. — Тук е! В коридора! С Мика Баяр. Побързайте!

— Кръв и кости — изруга Мика. — Кога ще спреш да се бъркаш, където не ти е работа? Ще си платиш за това. — Пусна ръката на Раиса и си взе една пастичка от близкия поднос. После се облегна на стената и зачака.

Внезапно пред нея се озова лицето на баща ѝ, свъсено като буреносен облак над Ханалеа.

— Е, оставям ви да си говорите. — Амон заотстъпва към балната зала. Ъгълчетата на устата му потрепваха, видимо горд с постъпката си.

— Ти! Да не си мръднал, докато не изясним въпроса — заповяда Авърил и Амон замръзна на място.

Авърил вдигна падналата на пода пелерина на Раиса и я наметна. Меджувременно впери поглед в медальона около врата ѝ. Взира се в него дълго, преди да обърне очи към Мика.

— Каква работа имате тук? — попита ядосано той.

Мика сви рамене и размаха пастичката. Стараеше се да говори небрежно, ала ръката му трепереше.

— Опитвах се да накарам принцесата да хапне нещо. Май че е пийнала повечко.

— Я виж ти! Така ли било?

Авърил вдигна брадичката на Раиса и я погледна в очите. Изглеждаше толкова странно. Тя се засмя, но спря, когато баща ѝ я стисна по-силно.

— Не бъди толкова груб — смъмри го тя и се изтръгна от хватката му. — Защо се държиш така? С Мика тъкмо си тръгвахме.

— Така ли? — Внезапно Авърил придоби в очите ѝ вид на изключително висок и внушителен в клановата си роба.

— Исках дай покажа гледката от терасата — оправда се Мика, налапа остатъка от пастичката и си облиза пръстите. По устните му остана пудра захар. Раиса спонтанно дръпна главата му надолу и понечи да събере с целувка белия прашец. Устата му и бездруго беше сладка и гореща, затова с учудване се питаше колко ли по-сладка би могла да стане.

— Раиса — простена дрезгаво Мика и плъзна ръце около кръста ѝ, без да обръща внимание на убийствения поглед на баща ѝ.

И Мика изглеждаше леко опиянен.

— Раиса! — Авърил я издърпа от Мика и я бутна в един стол. — Не си на себе си. Време е да извикаме каретата.

— Още е paнo — възпротиви се Мика. Прокашля се, местейки поглед от Раиса към Авърил и обратно. — Моля ви, Ваше Височество. Останете още малко. Все пак празнуваме дебютантския ми ден.

— Забрави — отговори вместо нея Авърил със суров, равен глас. — Връщай се на тържеството си, вещерняк. Но първо искам да знам откъде си взел това. — Авърил го сграбчи за китката и вдигна ръката му към лицето си, за да огледа изкусния му пръстен, инкрустиран със смарагди и рубини.

— Пусни ме! — възропта Мика и опита да измъкне ръката си. — Не те интересува.

— Всъщност живо ме интересува — поправи го Авърил и го пусна. — Виждал съм този символ само по древни ръкописи. Съществува още отпреди Опустошението и е забранен в наши дни.

Мика разтри китката си.

— Подарък ми е. За дебютантския ми ден. Имам цяла съкровищница с подаръци. И какво от това?

Раиса примижа, вперила замъглен поглед в пръстена. Чак сега го забелязваше. Представляваше змия с рубинени очи, увита около пръста на Мика. Стори ѝ се някак позната.

Тя вдигна ръка и докосна златния медальон, долепен до кожата ѝ. Символът беше същият, а металът — топъл на допир.

Очите на Авърил запрескачаха между двете бижута.

— А ти откъде имаш този медальон, Раиса?

— Хммм? — В първия момент не можа да си спомни. — О! Подарък ми е от семейство Баяр.

Авърил хвана медальона и го вдигна от гърдите ѝ. Кожата под него беше жигосана с червен символ. Змийска глава.

С гневен рев Авърил дръпна яростно медальона и скъса верижката му. После го захвърли в смаяното лице на Мика.

— Какво се надяваше да постигнеш, вещерняко?

Мика примига насреща му и сведе поглед към медальона на пода. Младежът изглеждаше съвършено объркан.

— Не знам за какво говориш.

Раиса се преви надве и стисна гърдите си с ръце, сякаш Авърил беше изтръгнал сърцето ѝ.

— Милостива Създателко — простена тя.

Авърил я погледна и за момент затвори очи в опит да си възвърне самообладанието. После се обърна към Мика.

— Член на Демонаи съм, забрави ли? На какво разчиташ? Че няма да разпозная символа ли? — Авърил сграбчи предницата на елегантния му жакет и го разтърси силно. — Тя не е за теб, разбра ли? Никога няма да я имаш.

Гняв заля лицето на Мика и измести смущението.

— И защо не? Достатъчно добър съм за тамронските принцеси.

— Тогава се ожени за някоя от тях — отвърна Авърил.

— Кой говори нещо за женене? — парира го Мика с блеснали черни очи. — Но щом го споменаваш, защо да не се оженим, ако искаме? Омръзна ми да се подчинявам на глупави закони, изковани преди хиляда години.

— Ако още веднъж опиташ подобно нещо, клановете отново ще погнат магьосници. И ще започнем от теб.

— Никога не са спирали да преследват магьосници — горчиво констатира Мика. — Знаем какви планове кроите в лагерите си. Знаем, че ти си демонайски воин. И ние си имаме шпиони. А що се отнася до този медальон — той го побутна с крак, — всички истории за зли магически амулети са именно това — истории. На вас, демонайците, само магически заговори са ви в главата.

Мика се наведе, взе медальона и го пъхна в джоба си.

— Води я в двореца тогава. Аз се връщам на тържеството. — Минавайки покрай Раиса, се приведе и я целуна по устните. После вдигна поглед и се ухили злобно на Авърил. — Но знай, че ми харесва да я целувам и ако съдя по реакцията и, на нея също ѝ харесва. Само опитай да ни разделиш.

И си тръгна.

Авърил го изпрати с поглед. Амон пристъпваше от крак на крак в колебание дали да остане, или да си тръгне.

Вътрешностите на Раиса се бунтуваха. В тялото ѝ — същинско бойно поле — различни усещания се разбиваха едно в друго със силата на вълните край Варовикови чукари. Устните ѝ още пареха от целувката на Мика и ѝ се искаше да се втурне след него, да му се извини за изстъпленията на баща си. Чувстваше се зашеметена, измъчваше я копнеж. Отпусна глава между коленете си и започна да диша дълбоко, решена да не припада.

Амон коленичи пред нея и хвана ръцете ѝ.

— Рай… Ваше Височество — поправи се той с изпито, бледo лице. — Мога ли… да ви донеса нещо? — Тя вдигна поглед към него; изражението му беше колкото колебливо, толкова и решително, сякаш се боеше тя да не се изплюе в лицето му, но май имаше готовност да поеме дори този риск.

В крайна сметка Раиса повърна върху него. И върху себе си.

Ужасена, тя направи опит да се извини, но Амон изглеждаше толкова сериозно и абсурдно със стомашните ѝ сокове по косата и парадната си униформа, че я досмеша. Той впери укорителен поглед в нея, извади кърпичката си и избърса внимателно лицето ѝ.

Авърил побърза да спаси пелерината ѝ.

— Къде са ти обувките, Раиса? — попита той, озъртайки се наоколо.

Тя поклати безпомощно глава. Вече ронеше големи, тежки сълзи и трепереше неконтролируемо. Какво ѝ ставаше?

— Не ми търси обувките — спря го тя и понечи да се изправи. — Трябва да намеря Мика. Имам да… му казвам нещо.

— Амон — подхвана Авърил, — отиди да кажеш на кралицата, че… — погледна към Амон и размисли. — Не. Аз ще ида да кажа на кралицата, че принцесата-наследница не се чувства добре. Ти отведи Раиса в двореца. И никой да не ви вижда. Води я в покоите ѝ и не я пускай никъде. Каквото и да става. Не откъсвай поглед от нея нито за миг. И стой там, докато се прибера.

Завъртя се на пета и се отдалечи.

Амон помогна на Раиса да стане, но ако не я държеше, тя пак щеше да се свлече.

Огледа се наоколо за свидетели, после грабна покривката от близката маса — вазата с дяволски бурен и калии се изтърколи на пода — загърна Раиса от главата до петите и я взе на ръце.

— Амон! Пусни ме! — противеше се тя с приглушен от покривката глас и се гърчеше немощно. — Трябва да… Трябва да отида при…

Той допря устни до ухото ѝ и тя усети топлия му дъх през плата.

— Успокой се, Рай — прошепна и с отчаяна нотка в гласа. — Не усложнявай нещата допълнително.

Направиха няколко завоя и чупки; светлината се променяше, докато минаваха през тъмни коридори и ярко осветени стаи. Накрая Раиса вдиша нощния въздух и съобрази, че са излезли на двора.

Спомни си целувките на Мика, дланите му върху раменете ѝ, и сърцето ѝ затуптя по-бързо. Копнежът отново я покори.

— Не! — загърни се пак в ръцете на Амон тя. — Трябва да… да се върна, за да си взема обувките.

Амон изсвири и до ушите ѝ долетя скрибуцането на приближаваща карета.

— Какво си помъкнал, войниче? — попита лакеят през смях. — Сувенир от забавата?

— Сестра ми — отговори Амон със сериозен глас. — Не се чувства добре.

Раиса чу смях.

— Ще ни запознаеш ли, ефрейтор? — провикна се някой.

— Не… съм… ти… сестра — изръмжа Раиса. — Защо все това повтаряш? — Но Амон вече я вкарваше в каретата. Тя дочу изплющяването на юзди и колелата затрополяха в нощта, отвеждайки я все по-надалеч от Сивата дама и прелъстителя Мика Баяр.

Явно беше задрямала, защото в следващия момент Амон вече я носеше нагоре по някакво стълбище. Направи завой, извървя стотина крачка по един коридор и внимателно я сложи да стъпи на краката си. Размота импровизираната плащаница, с която я беше увил като труп, стиснал едната ѝ ръка. Стояха пред вратата на покоите ѝ.

— Пусни ме! — измрънка Раиса и опита да се изтръгне от хватката му. — Забравих нещо. Трябва да се върна на Сивата дама.

Той похлопа на вратата.

— Отвори!

Раиса чу тежките стъпки на Магрет, придружени от мърморене.

Тряс! Вратата се отвори със замах и дойката ѝ изникна на входа по халат.

— Ей богу, човек не може да мигне без… — Очите на Магpeт се съсредоточиха върху Раиса. — Ваше Височество! Какво ви се е случило?

— Не се чувства добре — обясни Амон.

— Пфу! — възкликна Магрет и размаха ръка пред носа си. — Ще ме прощавате, ама и двамата смърдите на повръщня! — Изгледа Раиса подозрително. — Да не сте налетяла на брендито, а?

— Лорд Авърил ме помоли да ви я доведа — обади се Амон. — Каза, че ще се погрижите за нея.

Магрет се възгордя.

— То се знае, че така ще каже; познава той старата Магрет. — Хвана Раиса за ръката и я вкара в стаята, после понечи да затвори вратата пред лицето на Амон.

— Лорд Авърил ми заръча да остана с нея, докато дойде — заяви твърдо Амон и пъхна ботуша си в пролуката на затваряната се врата. — Може да е… в опасност. Нареди ми да не я изпускам от очи.

— Така значи? — накокошини се Магрет. — Какви времена доживях: младежи да се самопоканват в стаите на млади дами посред нощ. — Огледа го за следи на поквареност и поклати глава. — Е, влизай тогава.

— Магрет — подхвана отчаяно Раиса, — трябва да се върна на тържеството. Ефрейтор Бърн ме отвлече и ме докара тук против волята ми.

— Ти да видиш. — Магрет погледна Амон с възобновена враждебност.

— Така е — потвърди Амон с директен, безкрайно убедителен поглед. — Но го направих по заповед на лорд Авърил. И той ще дойде скоро.

— Е — измърмори неохотно Магрет, — не бива да се връща на тържеството, ако ѝ е зле, нали?

Амон поклати сериозно глава.

— Не, не ми се струва разумно.

Точно в този момент Раиса мразеше и двамата.

— Хайде — подкани я Магрет и я задърпа към спалнята. — Да ти направим една вана, гълъбче.

Амон понечи да тръгне след тях, но Магрет изпъна ръка и го спря.

— Ти поседни край камината, ефрейтор Бърн.

— Лорд Авърил ми заръча да не я изпускам от очи, докато се върне — повтори упорито Амон. — Тя не е на себе си.

Магрет свъси вежди.

— Къде ще избяга, като завардиш вратата? — поиска да узнае тя.

— Дадох дума — настоя Амон.

Раиса знаеше, че мисли за тайния проход към градината, скрит зад гардероба ѝ. Нямаше да ѝ позволи да се изплъзне оттам. Раиса се прокле, задето му бе разкрила тази си тайна.

Амон демонстрира типичното за рода Бърн твърдоглавие и в крайна сметка Магрет сложи параван пред ваната на Раиса, а той се настани на стол до прозореца. Тя се чувстваше странно при мисълта, че ги дели само един параван, докато беше чисто гола.

Магрет я обяви за изкъпана и ѝ помогна да си облече нощницата. Раиса излезе иззад паравана и завари Амон гол от кръста нагоре, с щръкнала, мокра коса и леген пред себе си. Широките му рамене и мускулести ръце лъщяха на светлината от огъня. Тази картина затрептя в унисон със спомените ѝ за изваяното лице и тъмните очи на Мика Баяр и на Раиса ѝ призля отново.

— Пресвещена мъченице! — възкликна Магрет, изчерви се и затвори очи, само за да ги отвори отново, поглеждайки към Амон. — Елате, Ваше Височество, да ви сложим в леглото.

Раиса едва се пъхна под завивките и на вратата на покоите ѝ се почука. Магрет хвърли свиреп предупредителен поглед на Амон и отиде да отвори.

Баща ѝ и баба ѝ Елена, и двамата в церемониални роби от тържеството на Мика, стояха на прага. Елена носеше украсена с мъниста лечителска торба.

— Благодаря ви за помощта — рече Елена на Магрет и успя да я изтика в коридора. Отиде до леглото на Раиса, усмихна ѝ се и долепи длан до челото ѝ.

— Раиса, внучке, как се чувстваш?

— Не знам, Елена Сенестре — отвърна разпалено Раиса. — На мен може и да ми е зле, но всички около мен са обезумели. — Впери злобен поглед в баща си и Амон Бърн, който явно се бе сдобил отнякъде с риза.

Елена се засмя и се плесна по бедрото, а Раиса мигом изпита облекчение. Баба ѝ щеше да се погрижи за всичко.

— Да видим белега.

Развърза връзката на нощницата ѝ, разгърна плата и огледа белега в основата на врата ѝ. Мехури покриваха нежната розова кожа, попаднала под медальона.

— Боли ли, Раиса? — попита баба ѝ.

— Не. Дори не разбрах, че ми е станало нещо — призна си Раиса. — Сигурно е алергична реакция.

— Така изглежда. — Елена поогледа още малко засегнатото място, бръкна в торбата си и извади бурканче от дялан камък. — Не ми се вижда кожата да е засегната дълбоко. Не съм добра лечителка като Върба, но имам известни умения. — Свали капака на бурканчето: оказа се пълно с яркозелен мехлем. — Направен е от офика и няколко други билки. Разрешаваш ли?

— Да — отвърна колебливо Раиса.

Елена потопи пръсти в мехлема и намаза мехурите по врата на Раиса. Ухаеше на бор и свеж въздух и охлади цялото ѝ тяло. Тя се отпусна на възглавниците и въздъхна дълбоко. Главата ѝ спря да се върти. Допреди малко се чувстваше трескава и напрегната, сега я обливаше вълна на спокойствие и съсредоточеност. Съзнанието ѝ бавно се очисти от съмненията и тревогите, копнежите ѝ се утаиха като мътилка по дъното на планинско езеро.

— Благодаря ти, майко Елена — прошепна тя. — Много ми олекна.

Елена затвори бурканчето и го пусна в лечителската си торба.

— Баща ти каза, че си била с магьосника Мика Баяр. Какво се случи помежду ви?

Раиса не разбираше какво точно я пита баба ѝ.

— Ами, танцувахме. И… и се целунахме.

— Нищо друго? — Елена не откъсваше очи от лицето ѝ.

Страните на Раиса пламнаха от срам. Не ѝ харесваше да води подобен разговор с баба си, матриархатът на Демонаи.

А и всичко това се случваше пред очите на Амон Бърн, който поне имаше благоприличието да се засрами.

— Не, това е — отвърна лаконично тя.

Елена и Авърил си размениха многозначителни погледи.

— Затова и не разбирам защо всички така драматизират — продължи Раиса. — Ако искам да танцувам с Мика Баяр, никой не може да ме спре. Той е… добър танцьор — довърши неубедително тя. — И много чаровно момче.

Амон Бърн забели очи и Раиса едвам се сдържа да не му се изплези.

— Медальонът от семейство Баяр е амулет за прелъстяване, Раиса — обясни Авърил. — Често са използвали такива преди Опустошението, но в наши дни са забранени. Действа в комбинация с пръстена, който младият Баяр носеше тази вечер, за да създаде мощно привличане и у двете страни.

„Най-сетне си го сложила, Раиса — беше се зарадвал Мика. — Опасявах се, че не ти е харесал.“

— Но защо му е да прилага действието му върху мен? — недоумяваше тя. — Какво би спечелил? — Всички в стаята се прокашляха многозначително и лицето ѝ отново пламна. — Тоест, като изключим… сещате се какво. Каквото ѝ да ми е наговорил на тържеството, отлично знае, че не можем да се оженим. Трябва да използва амулета си върху принцеса Марина или някоя друга кандидатка.

Още в същия момент осъзна колко безполезен щеше да е. Политическите бракове се уреждаха от трети лица с цел създаване на съюзи и трупане на мощ. В този процес прелъстяването нямаше място. А дори да имаше, Раиса знаеше, че Мика Баяр е способен да се справи и без чужда помощ.

— Именно там е въпросът — обади се Авърил с мрачно изражение. — Защо му е било да го прилага върху теб?

„Знам къде да отидем“, беше казал Мика. И все пак…

— Едва ли е бил наясно какво представлява медальонът — оправда го Раиса. — Всичко това го изненада.

— Раиса — подхвана баща ѝ с тревожна гримаса, — ти винаги предпочиташ да виждаш само доброто у хората, но…

Раиса вдигна ръка.

— Спри. Не виждам само доброто у хората. Всъщност често виждам доста лоши неща. Особено у Мика Баяр. Но ми се стори съвършено смаян, когато скъса колието ми и го запрати по него. Той нямаше представа каква е връзката между неговия пръстен и моя медальон. Въобразявал си е, че ме омайва със своя чар.

Амон се обади за пръв път.

— Нека си изясня нещо. Според теб двамата по чисто съвпадение сте се появили на тържеството с вещерски дрънкулки? — Той вдигна едната си вежда по онзи вбесяващ начин.

— Ако не е бил той, значи друг е уредил да се случи така — заумува на глас Авърил. — Въпросът е защо. И ако притежава такова оръжие, с какво друго разполага? И къде го държи?

— Къде е пръстенът, който ти дадох? — попита внезапно Елена. — Казах ти да не го сваляш.

Раиса свъси умислено вежди.

— О! Щях да остана с него, но майка ми настоя да го заменя със смарагдовия медальон.

Всички впериха погледи в нея.

— Какво? — тросна им се Раиса. — Смятате, че майка ми, кралицата, е замесена в заговор срещу собствената си дъщеря? Не. Беше въпрос на естетика, не на политика, сигурна съм.

— Къде е пръстенът сега? — повтори Елена.

Раиса се помъчи да си спомни.

— Върху тоалетната ми масичка. — Тя махна вяло към всекидневната си.

— Ще отида да го донеса. — И Амон се втурна към вратата, видимо доволен да помогне с нещо. Върна се след секунди, стиснал пръстена в големия си юмрук. Подаде го на Раиса.

Тя надяна верижката му около врата си и усети студенината на метала върху горещата си кожа.

— Мика каза, че не разбирал защо не може да се ожени за теб — напомни ѝ Авърил. — Възнамерявал да продължи да те ухажва.

— Да ме целува — поправи го Раиса. — Харесвало му да ме целува и смятал да продължи.

— А ти? — поинтересува се Елена. — Имаш ли намерение да продължиш контактите си с него?

На Раиса ѝ дотегна от този разпит, дотегна ѝ да я карат да се чувства глупачка, при положение че даваше толкова много от себе си. До гуша ѝ дойде.

— Не знам — отговори през прозявка. — Възможно е.

Последното нещо, което видя, преди да заспи, беше как Авърил, Елена и Амон Бърн си шушнат нещо, скупчени един до друг. Несъмнено работеха по своя си заговор.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

НА ГРАНИЦАТА

Хан не очакваше да е център на вниманието в Морски борове. Но и не беше свикнал да го пренебрегва напълно, а именно така се чувстваше. Церемонията по преименуването наближаваше — щеше да се състои едва след седмица. Всеки ден Птица прекарваше дълги часове на усамотение в женския храм и размишляваше върху бъдещето си. Веднъж Хан опита да се промъкне вътре, за да я поразсее — все пак вече знаеше каква иска да стане. Надяваше се да продължат с целувките. И да преминат към следващия етап.

Изгониха го най-безцеремонно.

Дори когато не медитираше, Птица беше погълната от планове за преимения си ден. He ѝ оставаше време за лов, риболов и плуване в Притулените води или Старешката река. He ѝ се ходеше на разходки в Ханалеа, където някога лагеруваха до езерото или се любуваха на изгледа от върха.

И понеже беше недосегаема за него, притегателната ѝ сила върху Хан нарасна. Като я гледаше как се разхожда из лагера, облечена в ефирни летни поли, очите му се задържаха върху изкусително полюшващите ѝ се бедра, върху слънчевата ѝ усмивка, озарила смуглата ѝ кожа. Дори онези части от тялото ѝ, които преди не му бяха правили впечатление, като лактите и коленете ѝ, започваха да го привличат.

Но беше обречен да ѝ се любува от разстояние.

Жарава се бе променил, и то към лошо. Открай време имаше слабо, крехко телосложение, но сега изглеждаше изпит, почти мършав. Да не би да боледуваше от нещо? Или гневът, който носеше със себе си, изяждаше плътта му?

Враждата между него и майка му се задълбочаваше. Хан живееше с Върба и Жарава в матриархската шатра. Двамата рядко си говореха пред други хора, а в дома им напрежението му действаше потискащо. Понякога се възползваха от присъствието му като оправдание изобщо да не общуват един с друг. В други случаи попадаше на разговори, които секваха при появата му. Случваше се да прекара нощта на друго място, за да не се чувства натрапник.

От Демонаи, чийто лагер се намираше по източния скат на Ханалеа, пристигна делегация. Върба започна да прекарва с часове в срещи със старейшините на клана.

Десетина демонайски воини придружаваха пратениците и Хан често си намираше причина да минава покрай лагера им. Бяха горди, отбрани, мистериозни мъже — същински герои от легендите, предшестващи дори Опустошението, от епохата на войните между магьосници и кланове.

Едно време демонайските воини сплитали в косите си по една плитка за всеки убит магьосник. И до ден-днешен мнозина все още носеха плитки, украсени с мъниста, а и се говореше, че за да бъде приет в редиците им, воинът трябва да убие магьосник и да отнеме амулета му.

„Като в уличните банди — помисли си Хан. — Трябва да демонстрираш на какво си способен, за да те приемат.“

Демонайските воини яздеха най-хубавите коне и се биеха с оръжия, изковани чрез мощната магия на клана им. Около врата си носеха накити със символа на Демонаи — око, излъчващо пламъци. Говореше се, че умеели да се носят над земята, за да не оставят диря след себе си. Хан често виждаше Птица да седи край лагерния им огън и да яде от гърнето им, прехласната в разказите им. Не беше свикнал да я гледа толкова мълчалива.

Мъчеше го лека завист. Всъщност неособено лека — усещаше я с мозъка на костите си. Ако трябваше да е откровен, чувстваше се малко отритнат. С тържествата по случай дебютантските си дни благородниците от града ознаменуваха съзряването cи и навлизането във възраст за женене. На този ден някои получаваха наследството си. Магьосниците се сдобиваха с амулетите си и заминаваха за академията в Одънов брод, където изучаваха мистериите на призванието си.

В клановете церемонията по преименуването даваше на младежите право да членуват в Общата шатра, да развиват избраната си професия, да посещават храмовете и често отваряше вратите за ухажори.

Хан очевидно се намираше в ничия земя. Шестнайсетият му рожден ден мина още преди месеци, почти незабелязан. Майка му донесе у дома медена торта от пекарната на ъгъла и му напомни, че е време да си намери истинска работа. Преходът му от момче в зрял мъж остана неознаменуван. Той просто витаеше покрай невидимата граница като призрак.

Но докато Хан беше обзет от завист, Жарава изглеждаше нещастен. Да не би да срещаше трудности с избора на професия? Или пък Върба го притискаше да се спре на нещо, което не му харесваше?

Един ден, докато ловяха риба, Хан подхвана темата. Поне Жарава не отказваше да ходи на риболов с него. Всъщност очакваше с нетърпение излетите им сред планината, надалеч от лагера. Възползваше се от всяка отдала му се възможност за това.

— Е — проточи Хан и замахна с върха на въдицата си така, че мухата му да цопне във водата. — Копаеща птица вече почти не говори с мен. Все вири нос.

Жарава изсумтя.

— Ще ти проговори, не се бой. След церемонията. — Жарава остави въдицата си и се излегна на речния бряг. Върху необичайно бледото му лице клепачите му приличаха на подпухнали синини.

— Ако… ако аз трябваше да избирам, не знам на какво щях да се спра — призна Хан с чувството, че бърбори прекалено много в сравнение със смълчания Жарава. — Вече съм имал доста призвания.

— Призванието не е като професията — пророни Жарава. — Имай ми вяра.

— Каква е разликата? — поинтересува се Хан, насърчен от отговора на Жарава.

— Призванието не е нещо, което просто си избираш — цвят на боя например, и после да го променяш, когато ти скимне. Призванието ти е вродено. Ти не си го избираш. Ако пробваш да се занимаваш с нещо друго, ще се провалиш. — В последното му изречение се долавяше дълбока горчивина.

Хан кимна. Понякога имаше чувството, че никога няма да се измъкне от живота си на уличен разбойник. Ако си добър в нещо, ако се прочуеш с него, то остава с теб завинаги, преследва те до края на дните ти.

Докосна с пръсти сребърните гривни около китките си. Те сякаш символизираха липсата му на избор. Ако успееше да ги свали, навярно щеше да се превърне в друг човек. Поне околните нямаше да го разпознават толкова лесно.

— Май наистина е важно да разбереш за какво си роден — съгласи се Хан. — Ти с какво би се занимавал, ако можеш да избираш?

Жарава отвори очи, примижавайки срещу слънчевите лъчи, процеждащи се през дърветата.

— Винаги съм си мислил колко хубаво би било да стана чирак на демонайски златар, като Елена например, и да се науча да правя украшения, амулети и магически талисмани.

Открай време Жарава се навърташе край сергиите със златни и сребърни изделия по пазарите.

— Питал ли си я? — поинтересува се Хан.

Жарава затвори очи.

— Няма да ме вземе.

Странно. Елена познаваше Жарава, несъмнено знаеше колко е трудолюбив и откровен.

— Ами… не може ли да се промени призванието ти? Вързан ли си с него? Целия си живот ли трябва да му отдадеш?

— Зависи — отвърна Жарава. — Някои от нас просто нямат избор. — Избърса очите си с длани. После стана и потъна в гората, оставяйки всичките си такъми на речния бряг.

Седмица след пристигането си в Морски борове Хан реши да навести Лушъс Чорлав. Трябваше да му съобщи, че вече няма да може да носи продукцията му до Превалски брод. Надяваше се Лушъс да му даде друга работа, нещо, което да прави, без да му се налага да ходи в града, но знаеше, че е малко вероятно.

Слезе по Превалския път, откъдето отби по пътеката към дома на Лушъс.

Както обикновено, колибата изглеждаше пуста, от комина ѝ не излизаше пушек. Само че този път Лушъс не ловеше риба на реката, нито се занимаваше със спиртоварната си на склона. Даже огънят под котела бе угаснал, а тухлената зидария — изстинала. Такова нещо не се беше случвало досега. Макар и муден по природа, на Лушъс не му липсваше постоянство.

Хан струпа няколко цепеници под котела и го допълни с малцовата заготовка, но не запали огъня и не пресипа дестилата.

Озадачен, тръгна обратно към колибата на Лушъс, макар че далеч не очакваше да го намери там в толкова слънчев пролетен ден. Не пречи да му остави бележка, но тя нямаше да свърши никаква работа на слепец. Дължеше му още малко пари, ала не искаше да ги оставя в колибата, ако старецът не си е у дома.

Похлопа гръмко по вратата. Чу се мързелив лай и туловището на Куче се блъсна в нея.

„Значи е тук“, помисли си Хан. Лушъс и Куче бяха неразделни.

— Здравей, Куче — поздрави и отвори вратата на колибата. Куче му се нахвърли, изпаднало в неистова кучешка радост, и облиза лицето му с дългия си лигав език. — Къде е Лушъс? — попита Хан леко разтревожен.

Очите му се приспособиха към смътната светлина и в следващия момент видя раздвижване върху леглото в ъгъла.

— Лушъс?

Наоколо нямаше лампи, разбира се. Хан дръпна пердето и дневната светлина нахлу в стаята. Старецът седеше на леглото, свит до стената, и стискаше шише в ръка, видимо болен или пиян.

Хан огледа колибата. Паничката за вода на Куче беше празна, паничката за храна — също.

— Лушъс? Какво ти се е случило?

— Кой е? — попита треперливо старецът. После гласът му се промени, стана по-рязък и дързък. — Мерзавци. И за мен ли дойдохте?

— Аз съм. Хан — представи се момчето. Все още не смееше да прекрачи прага. — Не ме ли позна?

Лушъс прокара ръка през лицето си, сякаш да се скрие зад нея.

— Махай се. Знам, че момчето е мъртво. Подочух аз, та недей ме лъга. Взел си каквото ти трябва, остави ме мен на мира.

Хан отиде до Лушъс и го потупа неловко по рамото. Старецът подскочи от страх, вкопчил се в шишето си като в спасително въже.

— Какви ги бръщолевиш? Не съм мъртъв. Говориш небивалици.

Старецът отвори замъглените си очи.

— Не си я намерил, а? Оная вещерска дрънкулка? Момчето добре я е скрило, а? — изкикоти се Лушъс. — Е, не е при мен, ако това търсиш. Прави каквото щеш. И на шиш да ме въртиш, пак не знам къде е.

— Стига, Лушъс — загуби търпение Хан. — Ще ти донеса нещо за ядене.

Щом Лушъс не бе нахранил Куче, по всяка вероятност и той не беше ял. Хан отиде до помпата на двора и напълни кофа с вода. Занесе я в колибата и сипа в паничката на Куче и в една чаша за Лушъс.

— Ето — измъкна бавно бутилката от ръцете му. — По-добре изпий това. — Бръкна в торбата си, извади курабия и я сложи в ръката на Лушъс. Понеже старецът не понечи да отхапе, Хан отчупи един залък и го пъхна в устата му.

Лушъс задъвка механично и четинестата му долна челюст заподскача нагоре-надолу. Куче залочи шумно от водата си. Хан прерови шкафовете и намери парче шунка. Раздели го на две — едното сложи в паницата на Куче, другото започна да къса на дребно и да дава на Лушъс, редувайки хапките с глътки вода.

Куче излапа месото за отрицателно време.

— Разправяха, че cи мъртъв — измънка Лушъс и Хан разбра, че е дошъл на себе си. — Започнах да се самообвинявам. Нали аз те посъветвах да задържиш оная проклетия.

— Кой ти каза, че съм мъртъв? — попита Хан.

— Били те убили на брега на реката, така говореха. Демоните те били разкъсали.

Изведнъж Хан проумя.

— О! Аз инсценирах смъртта си. Исках хората да ме смятат за мъртъв.

Лушъс спря да дъвче.

— Да не би да са те погнали Баяр?

Все Баяр му бяха в устата.

— Не. Копоите. Кралската гвардия. Обвиняват ме в убийството на десетина човека.

— Ох — въздъхна дълбоко Лушъс. — Благодари на Създателката, задето не е по-лошо.

— Достатъчно лошо е! — избухна Хан. — Не мога да се прибера у дома, не мога да изкарвам пари. Вързан съм в Ханалеа.

— И по-лошо можеше да е — настоя Лушъс. Вече ядеше самостоятелно. — Ти ли ги изби? Ония хора?

— Не, не съм ги избил аз! Много добре ме познаваш. Скъсах с оная работа. Или поне се опитвам да скъсам.

— Е, дай им малко време на гвардейците. Като стихне олелията, пак ще огладнеят за рушвети. — Лушъс облиза пръстите си и се пресегна към бутилката.

Хан тикна в ръката му чашата с вода.

— По-добре изпий това.

— Значи ще живееш в Морски борове? — продължи Лушъс с въздишка.

— Засега. При всички случаи известно време няма да мога да разнасям стоката ти. Съжалявам.

— Къде е амулетът?

— Скрит е. В града. — Което не беше особено хитро, като се замислеше. Щеше да му е трудно да се добере до него.

Лушъс се закашля и се изхрачи на пода, както често правят старчоците.

— Май не е зле да се дигнеш на юг, към Мечо гърло или Уе’енхавен. Или на изток към Варовикови чукари и да си хванеш работа на пристанището. Там ще е по-безопасно.

— Е — Хан заопипва отново сребърните си гривни. — Мислех си за Ардън или Тамрон. Не са много далеч. От време на време ще мога да прескачам до мама и Мари.

— Там се води война, момко, в случай че не си чул.

— Мислех да постъпя в армията — сподели Хан последното си хрумване.

Лушъс тресна чашата на масата.

— В армията? В армията? Що за глупава прищявка?

Хан не очакваше подобна реакция от Лушъс, който обикновено беше крайно безучастен.

— Е, дават добри пари, а и няма нужда от чиракуване или учене, или…

— Ама нали и ти си учен бе, момко! Достатъчно учен да се досетиш колко неподходящ е войниклъкът за теб. Изяде ме съвестта да се тюхкам, че заради мен са те убили. Животът на войниците е евтин в наши дни. Да беше офицер, поне някакъв шанс щеше да имаш.

— Офицерите идват от академиите — уточни Хан. — Аз нямам пари за такива неща. Мислех да спестя малко пари от войнишката заплата и с тях да се запиша в академията.

— Много умно — изкоментира саркастично Лушъс. — Да не очакваш в Уийн да те приемат еднокрак? Или слепок като мен? С изгорели от отровите на ардънския принц бели дробове? Като баща си ли искаш да свършиш?

— Прав си, Лушъс. Имам много други варианти — съгласи се Хан. Чудеше се защо напоследък всички бяха започнали да му четат конско. — Но на кой да се спра? Да събирам парцали от кофите за боклук ли? Да продължа да чистя конюшни ли? Или да стана жиголо — падат добри пари, а и дрехите са…

— Джемсън няма ли да те вземе за проповедник? — прекъсна го Лушъс.

Откъде знае за Джемсън?

— Е, няма да положа обет, ако това имаш предвид. Пък и си отрязах пътя за там — добави той, замисляйки се за ефрейтор Бърн и за зелените очи на Ребека, които имаха силата да го приковат към стената. Тези събития като че ли се бяха случили преди цяла вечност, но бе готов да се обзаложи, че никой не ги е забравил.

Двамата се умълчаха, всеки потънал в собствените си мисли.

— Странно е как така не са те погнали още — обади се по някое време Лушъс. — Баяр.

— Нищо чудно вещерската дрънкулка да не е толкова ценна, колкото смяташе ти — предположи Хан. Лушъс сбърчи чело и поклати глава, а Хан добави: — Или пък не знаят кой съм.

— Хмммф. Е, да се надяваме на това, момко — рече Лушъс. — Да се надяваме на това.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ПРЕИМЕНУВАНЕ

С наближаването на празненството Хан изпитваше тръпка на вълнение, независимо от леката ревност, че той няма да участва в церемония по преименуването.

Всяка година в деня на лятното слънцестоене клановете почитаха всички деца, навършили шестнайсетгодишна възраст, в пищна церемония. Това беше един от малкото случаи през годината, когато Морски борове и Демонаи се събираха за танци и ухажване и за да уредят женитби между двата клана. Освен това празникът позволяваше на всеки да покаже кулинарните си способности, затова неизменно се превръщаше в пиршеството на годината.

Още три дни преди датата на тържеството шатрите за гости се изпълваха, а другите също гъмжаха от посетители. Дори в матриархската шатра отсядаха гости.

Птица се уедини според обичая в поклонническата шатра заедно с младежите, на които им предстоеше да положат обет, но два дни преди тържеството Жарава изчезна в гората, без да каже и дума на някого. Хан усещаше колко е притеснена Върба. При цялата си заетост с подготовката за церемонията, час по час надничаше през вратата с думите „Стори ми се, че чух някого.“ Подскачаше при всеки звук и спеше неспокойно.

Хан — твърде ниско в йерархията на участниците в тържества — също спеше неспокойно, споделяйки пода на шатратa с шестима малки братовчеда от Демонаи, които се кискаха, шушукаха и го скубеха.

Когато Хан излезе от Матриархската шатра в сутринта на церемония, големи сърнешки бутове вече се печаха на шишове, а откъм каменните огнища се носеше неустоимият аромат на печено свинско. Под дърветата бяха наредени дълги маси. Хан и по-малките деца носеха цели наръчи див лук и чесън, а по тезгясите в готварската шатра изстиваха прясно опечени пайове.

Той помогна със стъкмяването на огъня в открития храм, домъкна още пейки за старейшините и пофлиртува с няколко демонайски момичета, които не беше виждал от шест месеца.

Върба облече матриархската си роба, отвори сандъка в долния край на леглото си и започна грижливо да подрежда дрехите на Жарава — кожен клин и мокасини, мека риза и късо палто от еленова кожа, украсено с ресни и мъниста в типично неин стил. Хан го огледа за издайнически елементи. Моделът му беше нетрадиционен, дори малко чудат, и комбинираше познатите му матриархски символи и символите на Морски борове с магически знаци и бродерии на самодивски дървета.

Върба приготви и за Хан риза от еленова кожа, осеяна с мъниста и избродирана със символите на самотния ловец. Младежът ѝ благодари смутено, а тя му се усмихна и поклати глава.

— Не, аз ти благодаря, задето си приятел на Жарава. Ще си му нужен през идните дни.

Хан примига насреща ѝ.

— Какво ще…?

Тя отново поклати глава.

— Ще видиш. — Обърна му гръб и седна пред тъкачния стан, сякаш не беше денят на големия пир.

Жарава обаче не се връщаше.

— Да го потърся ли? — предложи Хан. Вече не издържаше на напрежението и искаше да е полезен с нещо.

— Сам ще се прибере. — Върба продължи да прехвърля совалката от ръка към ръка. — Няма друг избор.

Тържеството започна в късния следобед. Дългите маси се огъваха под тежестта на пълните чинии и купи, а кучетата ги обикаляха с надежда. Хан обаче нямаше очаквания голям апетит, навярно защото се хранеше сам. Всичките му приятели бяха заели почетните си места, готови да посрещнат бъдещето си.

Най-накрая, в последния възможен момент, Жарава се появи в лагера, оклюмал и мърляв, сякаш три нощи беше спал на земята.

Върба му подаде безмълвно леген с вода, той си изплакна главата и лицето и изтърка мръсотията с кърпа. После с резки, яростни движения се облече за церемонията, без да обръща внимание на новите си дрехи.

Хан отвори уста да каже нещо, но гласът умря в гърлото му. Поведението на Жарава го дразнеше. Толкова му завиждаше за мястото в света и церемонията, на която щяха да му окажат специално внимание. Каквото и призвание да му беше избрано, трябваше да го приеме. Хан си мечтаеше някой да го посъветва какво да прави с живота си.

Дойде време да тръгват. Поеха по пътеката към открития храм. Факлите вече горяха, независимо че беше най-дългият ден в годината и светлината му още дълго щеше да се задържи в нощното небе. Нежен ветрец галеше кожата на Хан; носеше се дъх на нощни лилии и обещание за кратко планинско лято.

Стигнаха до храма. Жарава ги остави и се присъедини към другите младежи в Поклонническата шатра. Върба пък се нареди сред старейшините пред храма. Възрастните носеха церемониалните одежди — свидетелство за призванията им, и пъстротата им образуваше същинска цветна градина. Хан седеше на земята заедно с по-малките членове на клановете и се чувстваше глупаво, свил дългите си крака, за да не пречат.

Старейшините от двата лагера откриха церемонията с тържествени речи. Хан разпозна Авърил Демонаи и едва устоя на желанието си да се скрие в гората. За последно видя търговеца по време на катастрофалната случка в храма на Южен мост, когато отвлече Ребека и хукна към Вехтошарника.

„Няма страшно“, успокои се той. Тогава търговецът не го разпозна, a и червеникавокафявата боя вече се бе отмила от косата му. Кой би очаквал да засече главатар на вехтошарска улична банда на подобна церемония в лагера на Морски борове?

Сенестре Елена, матриархът на Демонаи, разказа познатата история как клановете били издялани от скалите на Призрачните планини и Създателката им вдъхнала живот. И как до ден-днешен в края на живота си превалските кралици се връщат в свещените планини, за да изберат един връх за свой вечен дом.

Хан за пореден път почувства отпускащата сила на познатите древни легенди. Защо и реалният живот не беше така подреден, а наподобяваше объркано риболовно влакно, преплетено от невидими възли и свръзки?

Авърил например беше консорт на кралицата на Превала и баща на принцесата-наследница. Хан намираше за крайно причудлива връзката между лъскавите долчани, живеещи зад сивите стени на двореца в Превалски брод, и членовете на планинските кланове, чиито лагери представляваха продължение на природния пейзаж, и потомците им боготворяха земята под краката си.

Дойде време Покровителите да представят първите младежи от родените през летните месеци. Железен чук, ковач по призвание, пристъпи напред, следван от високо широкоплещесто момиче с жигосани върху кожените ѝ одежди коне и пламъци.

„Сигурно е демонайка — помисли си Хан. — Не я познавам.“

— Кого ни водиш, Чук? — попита Авърил.

Чук си прочисти гърлото.

— Това момиче, Лавров цвят, дойде в ковачницата ми от любов по метала и огъня. Проверих уменията ѝ и твърдя, че наистина това е нейното призвание. Съгласих се да стана неин покровител. Тя размишлява дълго върху новото си име. И днес ви представям Огнена стомана. — Усмихна се широко, сякаш представяше собствената си дъщеря.

Така церемонията започна. Наименуваха чирак в плетачница на кошници Дъбоплет. Бъдещ разказвач получи името Словотвор. Бъдещ бижутер стана Сребърна птица.

Двама демонайски воина, мъж и жена, излязоха отпред с вдигнати глави, кинжали в ножниците, лъкове, преметнати през рамо, и сребърни демонайски медальони около врата. Зеленокафявите им клинове и ризи ги правеха невидими сред горите. Всеки, дръзнал да премери сили с магьосниците, трябваше да се въоръжи поне с малко своя магия.

Развълнуван шепот плъзна из храма. Демонайските воини рядко приемаха младежи под опеката си.

— Кои са тези? — попита шепнешком някой зад гърба на Хан.

— Рийд и Шайло Демонаи — отговори му тихо друг. Всички демонайски воини носеха фамилията Демонаи.

„Значи това е Рийд Демонаи“, помисли си Хан. Снажният мускулест воин, само с година-две по-голям от него, вече се радваше на голяма слава — или толкова голяма, колкото се полага на воин в мирно време.

Шайло имаше по-дребно, набито телосложение, но всички демонайци си приличаха по еднаквата високомерност, която излъчваха.

— Получихме молба — обяви Шайло, навярно сметнала, че воини от техния ранг не се нуждаят от представяне. — Приехме я — продължи тя, сякаш публиката не заслужаваше обяснение на демонайските традиции.

Двамата се обърнаха към гората.

Измежду дърветата излезе Птица свела очи, както се полага на човек, получил такава огромна чест, но бодрата ѝ стъпка подсказа на Хан, че направо лети в небето от щастие. Вече носеше традиционните кафявозелени одежди, а несъзнателно гордата ѝ походка наподобяваше тяхната.

Тя застана пред покровителите си, които не благоволиха да разкажат историята ѝ.

— Приемаме това момиче, Копаеща птица — подхвана Рийд, — за кандидат демонайски воин под наше покровителство. Ако се докаже достойна, ще получи ново име и демонайски амулет преди следващата церемония.

„А ако не се докаже достойна? — помисли си малко ядно Хан. — Тогава какво? А и какво трябва да направи, за да се докаже достойна?“

Pийд Демонаи ѝ връчи лък, колчан със стрели и кинжал, на чиято дръжка бе гравирана емблемата на клана. Тя пъхна кинжала в ножницата на колана си и се изправи с другите оръжия в ръце. Вдигна глава и огледа кръга от лица около себе си, а ярка усмивка изплува на нейното и онази позната немирна къдрица отново падна върху челото ѝ.

„Щастлива е — каза си Хан. — Това е мечтата ѝ.“

Което го накара да се замисли за Жарава. Всички други младежи, родени през летните месеци, бяха минали. Върба разговаряше дискретно с Авърил и Елена. Над храма се спусна тържествена, сериозна атмосфера.

— Остана само едно лятно чедо — обяви Авърил. — Призовавам Жарава, познат и като Хейдън, син на Върба, матриарх на Морски борове.

След кратка трепетна пауза Жарава излезе сам от гората и тръгна напред. Мънистата по красивото му палто отразяваха светлината на факлите, а лицето му носеше каменното изражение, което Хан бе свикнал да вижда напоследък.

„Къде е покровителят му?“, зачуди се Хан и напразно претърси гората с поглед. В този момент Върба пристъпи напред и се изправи до сина си. Жарава впери остър поглед в нея, ала не помръдна от мястото си.

Сенестре Елена Демонаи, майка на всички, излезе отпред. Огнената светлина, паднала върху лицето ѝ, открояваше бръчките ѝ — картата на дългия ѝ живот. Очите ѝ напомняха горски езера, отразяващи общата памет на клановете.

Елена заговори увлекателно.

— Ще ви разкажа историята на едно момиче, родено и израснало в лагера на Морски борове.

„Колко типично за клановете“, помисли си Хан. Смисълът на разказите им винаги се избистря чак накрая. Понякога се оказваха просто приказки и нямаха нищо общо с момента. Заради Жарава се надяваше поне този път случаят да не е такъв.

— Момичето се казвало Водна песен и притежавало силна магия — продължи Елена.

Неколцина от старейшините си размениха многозначителни погледи. Явно поне някои знаеха историята.

— Била толкова красива, че млади мъже от всичките седем кралства идвали да я видят с надежда да привлекат вниманието ѝ. А когато настъпил моментът да избере призванието си, всички зачакали нетърпеливо, защото била добра във всяко начинание. Всеки бил готов да ѝ стане покровител.

„Защо ѝ е да разказва такива неща? — зачуди се Хан. — Не е ли достатъчно лошо, че Жарава няма нито един покровител? Защо ѝ е да подхваща тази тема точно сега?“

— Една сутрин малко преди церемонията по преименуването, докато се разхождала в гората, Водна песен срещнала млад мъж, напет странник, чужд на клановете и неканен по техните земи. — Направи драматична пауза и продължи. — На ръката си младежът носел изящен пръстен, осеян със смарагди. Той попитал Водна песен дали иска да го пробва.

Думата „Не!“ пробяга из храма. Цялата публика беше в плен на разказвачката Елена Демонаи. С изключение на Хан, чието внимание бе насочено към видимото страдание на Жарава и болката, изписана по лицето на Върба.

— Тя сложила пръстена на ръката си и се потопила в дълбок сън — продължаваше Елена. — Събудила се сама в гората. Вече се била спуснала нощ и Водна песен треперела от страх и студ. Младият странник бил изчезнал заедно с пръстена. Тя се върнала в лагера и скоро научила, че носи дете в утробата си.

Така се явила на церемонията по преименуването. Понеже владеела силна магия, я избрали да чиракува на Елена Демонаи, матриарха на Демонаи. Получила името Върбова песен и всички започнали да я наричат Върба.

Елена спря и огледа слушателите си. Всеки знаеше как ще продължи разказът ѝ.

— Върбова песен родила момченце и го нарекла Жарава. Тази вечер той стои пред вас.

Смаяният поглед на Хан отскочи от Върба към Жарава и обратно към Елена. Значи това беше неразказаната история за липсващия баща на Жарава, който явно е бил магьосник.

— Жарава е наследил много от майка си — отбеляза Елена с тъжна усмивка. — Той е свидна рожба на Морски борове. Надарен е с много таланти и би имал множество покровители в избора си на призвание. Но той е наследил някои неща и от баща си, затова трябва да избере различен път. Жарава се е спрял на призвание, в което никой от нас не може да го покровителства.

Търпението на Птица очевидно се бе изчерпило.

— Какво искате да кажете? — попита тя, плъзгайки поглед по Елена, Авърил и Върба. — Какво си избрал, Жарава?

— Изборът не беше мой — отвърна едва чуто Жарава.

Прозрение озари лицето на Рийд Демонаи.

— Вещерняк? — провикна се той. — Тук, сред нас?

В този миг всички забърбориха в един глас като ято гарвани в царевична нива.

Върба пристъпи между Рийд и Жарава, но заговори на всички присъстващи с глас, бистър и спокоен и достатъчно висок да се издигне над глъчката.

— Тук не можем да му намерим покровител, затова му уредихме обучение на друго място. Ще замине за Одънов брод, за да постъпи в тамошната чародейска академия, където да овладее вродената си магия.

Главата на Хан се замая от всички сцени и образи, нахлули в съзнанието му: мрачното настроение на Жарава през изминалите няколко месеца; разговорът, който Хан дочу в матриархската шатра и го навя на мисълта, че приятелят му е болен.

Ала бе грешал. Жарава пиеше отвари от офика, народната защита срещу заклинания, в опит да притъпи магията в себе си. Върба несъмнено беше вложила цялата си сила в негова помощ. А щом тя не постигаше успех… значи никой не бе способен.

Хан видя Върба и Жарава в Превалски брод, когато Върба го изцери в храма на Южен мост. Вероятно бяха отишли да търсят съвет от тамошните лечители. Или да уреждат заминаването на Жарава в Одънов брод?

Хан огледа приятеля си магьосник. Жарава си изглеждаше същият, с изключение на нещастието, открито превзело лицето му. Сините му очи, навярно наследени от баща му, изпъкваха ярко на фона на тъмните му кожа и коса.

— Ще обучавате поредния магьосник? — обади се презрително Рийд. — И бездруго са много!

Елена не трепна.

— Ще предоставим на Жарава каквото му е нужно, за да овладее вродената си дарба.

— Това не е дарба — възрази Рийд. — Това е проклятие. И светът ще е по-хубаво място с един магьосник по-малко.

Шайло кимна. Наблюдаваше Жарава все едно е отровна змия, изскочила на пътя ѝ.

— Не може да остане в Призраците. Наеминг го забранява. Знаете отлично.

— Старейшините взеха решение — заяви остро Авърил. — Момчето е прекарало целия си живот тук. Може да остане, докато дойде време да замине за Одънов брод.

Хан попиваше информацията на пресекулки и явно по-бавно от другите. Жарава заминаваше? Не, прокуждаха го. Гонеха го сякаш е квартирант, неплатил наема си.

Спомни си за срещата с Мика Баяр и приятелите му в Ханалеа, когато Жарава се опълчи на младите магьосници, цитирайки същото правило — че такива като тях нямат място в Призрачните планини.

Но тук ставаше дума за Жарава, за бога — защо не направят изключение? Той имаше място тук. Това беше домът му.

Хан стана с намерението да изкаже мислите си на глас, макар че като гост на лагера нямаше такова право. Върба обаче привлече погледа му и поклати глава.

Объркан, Хан седна отново. Върба наистина ли се отказваше от борбата? Наистина ли щеше да им позволи да изпратят сина ѝ на юг, сред непознати?

Елена застана пред Жарава и бръкна в кесията, окачена на колана ѝ. Извади нещо лъскаво и го разлюля пред лицето на Жарава.

Беше амулет, изваян от прозрачен камък с карамелен цвят. Представляваше сияеща фигура на кланов танцьор, обгърнат от пламъци. Жарава го загледа с ужас и изумление, сякаш му даваха да изпие отрова.

— Жарава — подхвана гальовно Елена, — от дълги години клановете създават най-могъщите магически предмети, независимо че ние не можем да ги прилагаме. Още преди векове сме сключили примирие с онези, които го могат. Когато те злоупотребяват с дарбата си, ние контролираме достъпа им до амулетите. И двете страни живеем в недоверие един към друг, но и сме взаимозависими. Създателката, в безкрайната си мъдрост, е разпределила дарованията си така, за да ни защити.

Тя нахлузи верижката през главата на Жарава и амулетът легна върху гърдите му. Момчето се изправи сковано, стиснал в юмруци ръце, отпуснати край тялото му, сякаш се опасяваше да не би да събуди магията на талисмана. След един дълъг момент амулетът наистина засия. В отговор нещо пламна под кожата на Жарава, изпускайки нажежена бяла светлина, останала скрита досега.

— Ти си лятна рожба, отроче на този лагер. Затова ти връчваме директно този талисман, с който ще отидеш в Одънов брод. — Елена сви тесните си рамене. — И все пак се надяваме да не забравиш корените си. Може пък ти да си човекът, който най-сетне ще прекрати враждата между магьосници и кланове.

Омразата по лицето на Рийд говореше, че това никога няма да се случи.

— Задръжте амулета, докато вещернякът не напусне Ханалеа. В противен случай представлява опасност.

— Старейшините се произнесоха, Рийд Демонаи — обяви Авърил. — Жарава няма покровител. Амулетът ще бъде връзката помежду ни. Само това можем да му предложим в момента.

— Не се безпокойте — обади се Жарава. — Нямам никакво намерение да използвам наследеното от баща ми. И ще напусна планината при първа възможност. — С тези думи изхлузи палтото, ушито от Върба, и го хвърли в огъня. После закрачи към гората, оставяйки пълна тишина след себе си.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

ВЪРБА И ПТИЦА

Отзвукът от церемонията по преименуването отеква из лагера в продължение на няколко дни. Жарава изчезна отново и Хан прекара множество безплодни часове да претърсва горите около Морски борове и да обхожда всичките им любими места. Най-накрая го намери на два дни път от лагера в ловджийски заслон на брега на Призрачното езеро. Жарава не ловеше риба, нито дивеч, нито четеше. Просто седеше и съзерцаваше езерото.

Не отвърна с особен ентусиазъм на никое от предложенията на Хан — изглежда смяташе, че е изчерпал всичките си възможности.

— Да отидем до храма на Превалски брод — предложи Хан. — Проповедниците знаят много неща. Може да ни помогнат.

— Вече говорихме с Джемсън — отвърна Жарава. Взе едно камъче, хвърли го и то заподскача като жаба по водната повърхност. — Той направи всичко по силите си, но нищо не помогна. — Жарава погледна Хан. — Пък и нали каза, че в Превалски брод те издирвали под дърво и камък?

Е, да. Беше забравил тази подробност.

— А другите лагери? Не е изключено там някой лечител да предложи нещо ново.

— Елена е най-добрата. Сам знаеш. И познава останалите матриархки; вечно пътува. Ако имаше нещо ново, щеше да знае за него.

— Ако не носиш амулет, магията няма ли просто… да си остане скрита?

Жарава не удостои въпроса му с отговор.

Хан започваше да прибягва до все по-отчаяни предложения.

— Да отидем до Северните острови. И оттам идват магьосниците, нали?

— И да не мислиш, че там е по-добре, отколкото в Одънов брод? — попита Жарава. — Искаш да преплавам Индио, за да намеря парчето земя, обитавано от вековните ни врагове?

— Защо… защо не говориш с Магьосническия съвет. Нищо чудно да намериш баща си.

— Единствената причина да издиря баща си е да му прережа гърлото — заяви Жарава с твърди като топаз сини очи.

Онемял от смайване, Хан не продума дълго. Никога не беше виждал Жарава толкова огорчен. Приятелят му винаги намираше по нещо добро във всеки, неизменно държеше на мира между хората.

— Ще дойда с теб — заяви Хан накрая. — В Одънов брод.

— И какво ще правиш там?

— Ще постъпя във военното училище в Уийн.

Жарава го огледа от глава до пети и за изненада на Хан се усмихна.

— Ти? В армията? Там важат стриктни правила. Не би издържал и седмица. Постоянно ще разпитваш защо това, защо онова. По-добре положи обет в някой храм.

— Ще се напъна — заинати се Хан. Колкото повече говореше за това, толкова повече му харесваше. — В момента всички армии разграбват като топъл хляб кадетите от Уийн. Ще си намеря някоя подходяща за мен.

— И как възнамеряваш да платиш за обучението си? — поинтересува се Жарава. — Нямаш пукната пара.

— Ти как ще платиш за Мистверк? — отвърна му с въпрос Хан.

— Клановете ще поемат обучението ми, независимо от възраженията на демонайските воини. Това е начинът да ме отпратят от лагера.

— Какъв им е проблемът на тези демонайци? — попита Хан.

Жарава сви рамене.

— Тях питай. Важното е, че ти не си войник. Не знам какво си, но войник не си.

В лагера Хан каза на Върба къде е синът ѝ и ѝ описа в колко отчаяно състояние го е намерил.

— Всичко е наред, Самотен ловец — вдигна тя поглед от казана върху огнището пред матриархската шатра, където боядисваше прежда в яркосиньо. — Дай му малко време. Нужно му е да остане насаме с мислите си. Ханалеа му действа успокояващо.

— Но какво ще прави, като дойде време да замине? Какво ще го успокоява тогава? — Хан се ядосваше на Върба, сякаш тя беше виновна за всичко.

— Сам ще си намери пътя. Няма друг избор — отвърна простичко Върба.

— Откога знаеш? — попита Хан. — Че Жарава е вещерняк?

Върба избърса потното си чело с ръкав.

— Допусках още от… още от самото начало. Но магьосническите заложби се проявяват чак на определена възраст и се надявах да не се стигне дотук. Започнах да виждам признаците преди три години. А когато и той забеляза, дойде при мен.

— Наистина ли няма как да му помогнеш?

Все пак Върба беше даровита лечителка. Нима не бе способна да изцери собствения си син?

Тя сякаш прочете мислите му.

— Магьосничеството е дарба, не болест. Не подлежи на лечение. Опитах с отвара от офика, разбира се, и някои… талисмани. — Гласът ѝ заглъхна и тя сведе поглед към опръсканата си със синя боя престилка. — Трябваше да направя нещо по-рано, още след раждането му. Понякога магьосничеството може да бъде възпряно, ако намесата е навременна. В противен случай започва да се разраства като тумор и няма начин да го отстраниш, без да убиеш засегнатия.

„Точно така — помисли си Хан. — Дарба е. Като тумора.“ Явно и Върба беше не по-малко объркана от всички останали.

Май настъпи моментът да изложи искането си. Притесняваше се — Върба му беше отказвала неведнъж — но се надяваше да види смисъла в предложението му.

— Замислих се за нещо — подхвана той. — Трябва ми призвание, а в Превалски брод не мога да се върна скоро. Защо да не отида в Одънов брод с Жарава и да се запиша във военната академия? Ще учим в различни училища, но сигурно ще се виждаме. Пък и ще пътуваме дотук и обратно заедно. Така ще е най-безопасно и за двама ни.

Върба вече клатеше глава.

— Ти не си воин, Самотен ловец — отвърна категорично тя.

— Изборът е мой — натърти Хан. — Вече съм достатъчно възрастен. Ако бях член на клановете, щях да съм получил призванието си.

— Тогава защо искаш разрешение от мен? — попита Върба и седна върху петите си.

— Ще ми трябват пари, за да се запиша в академията. Разпитах Джемсън и той ми каза, че струвало поне двайсет девойчета годишно, плюс таксата за пансион. И пари за пътуване.

Върба впери поглед в лицето му.

— Искаш пари от мен? За да пропилееш живота си по фронтовете на равнинската война?

Разговорът не вървеше на добре. Хан протегна китките си към нея.

— Сам ще си платя. Просто ми свали гривните. Познавам търговци, които биха дали добри пари за толкова солидно сребро. Положително ще ми стигнат и за пътуването на юг, и да се запиша в академията.

— Не — отсече тя. — Казах ти вече. Не мога да направя такова нещо.

— Върба, нямам къде другаде да отида — обясни той почти умолително. — Все трябва да хвана някакъв занаят, а не е възможно да се върна в Превалски брод. Там няма нищо за мен. Жарава заминава за Одънов брод, Птица ще живее в лагера на Демонаи. Всичките ми други познайници вече са чираци. Нищо няма да е същото.

— Тук ще те научим на занаят — предложи Върба. — Вече имаш опит с растенията и еликсирите. Аз ще ти стана покровителка, ако никой друг не желае.

— И какво? Цял живот ли ще се крия тук — възропта Хан. Колко ли монотонен щеше да е този живот?

— Ти не си воин, Самотен ловец — повтори с равен тон Върба. — И парите няма да те превърнат в такъв. — Тя хвърли пръчката, с която разбъркваше преждата, и влетя в матриархската шатра.

Хан прекара следващите няколко дни в лошо настроение. Продължителното гостуване на демонайците се оказваше по-дразнещо от камъче в обувката. Все едно да имаш гости у дома по време на семеен скандал. В подобни случаи всеки би искал да си тръгнат, за да си каже каквото му е на ума.

Не че самият той представляваше част от семейството, както постоянно си напомняше.

Най-вече демонайските воини му лазеха по нервите. Разбира се, Птица прекарваше цялото си време с тях, гледаше сериозно и попиваше всяка дума на Рийд Демонаи.

Хан се чувстваше крайно разочарован от нея. Защо не скочи да защити Жарава, когато Рийд Демонаи го нападна?

Но същото важеше и за Хан. Нищо че Върба го спря.

Демонайските воини замлъкваха, ако Жарава минаваше покрай тях, и напускаха лагерния огън, присъединеше ли се и той към кръга. Наблюдаваха го зорко, сякаш беше бясно куче или отровен паяк.

Хан се тревожеше да не се нахвърлят на приятеля му, спипаха ли го сам. Затова се самоназначи за шпионин и започна да се навърта край огъня им, да ги следи и да подслушва разговорите им.

Един ден Хан се промъкваше през гората по дирите на Рийд Демонаи, който навярно отиваше до тоалетната. На пътя му изскочи Птица, облечена в демонайските си одежди. Сякаш се материализира от сенките и слънчевите лъчи, проникващи през дърветата.

— Какво си мислиш, че правиш? — изсъска тя.

— Какво правя ли? — сви рамене Хан. — Ти как смяташ?

— Играеш си опасни игрички. Да не си въобразяваш, че не са те забелязали? Това са демонайски воини — напомни тя, сякаш Хан не знаеше.

Хвърли ѝ поглед в смисъл „Е, и?“.

— Кръстосвам тези гори от малък — добави небрежно. — Ако присъствието ми ги изнервя, да си вървят.

— Просто реших, че е редно да те предупредя. Търпението на Рийд започва да се изчерпва. Вече обмисля да ти пререже гърлото.

— Нека опита — престори се на невъзмутим Хан, въпреки че сърцето му ускори темп. Идеята да премери сили с Рийд Демонаи му звучеше привлекателно.

— Не разбираш — предупреди го Птица. — Цял живот се обучават на това. Опасни са.

— Сериозно? Е, и аз съм опасен. — Приличаше на хвалба пред съученици в училищния двор, но не успя да се сдържи. — Имам впечатление, че мускулите им са за сметка на мозъка.

— Шшш! — Птица се огледа, опасявайки се Рийд да не ги подслушва иззад някое дърво. — Ела с мен. — И с грациозна котешка походка го поведе сред дърветата надолу през плитка клисура към мястото, където две скали се подпираха една на друга и образуваха малък, приличен на пещера заслон. Дневни лилии и аквилегии се спускаха на туфи от скалните пукнатини, а по дъното на каньона ромолеше малко поточе.

— Седни — посочи тя един плосък камък.

Хан се подчини и тя седна срещу него.

— Опитах да поприказвам с Жарава — подхвана Птица. — Но той не иска да говори с мен.

— Не иска да говори с никого — уточни Хан. След кратка пауза добави: — Направо не вярвам, че държиш да си с хора, които се отнасят по такъв начин с приятеля ти. — Ето. Изплю камъчето.

Птица прехапа долната си устна и сведе поглед към сключените си ръце.

— Не е… не е нищо лично — отвърна накрая. — Но точно това е ролята на Демонаи. Да се борят с магьосниците. А присъствието на… на какъвто и да било магьосник в Ханалеа е светотатство.

— Става дума за Жарава — натърти Хан и си припомни как приятелят му се опълчи на Баяр и спътниците му. — Той е роден в планината. Тук му е мястото.

— Знам. — Тя преглътна тежко. — Но помисли за историятa. Когато Вещерняците нападнали Превала, били безпощадни. Колели дори невръстни дечица. Пленили кралицата ни и я впримчили в принудителен брак. Изгонили свещениците от храмовете и поробили народа. Но клановете не ги допуснали в Призраците и така те се превърнали в наше убежище. Ако и те бяха паднали в ръцете на магьосниците, днес народът ни нямаше да съществува.

Чудесна реч. Хан се питаше дали не я беше чула от устата на Рийд Демонаи. Представи си ги как седят рамо до рамо пред огъня и Птица се взира замаяна в очите му. Примига, за да прогони неприятната картина от главата си.

— Това се е случило много отдавна. И аз не си падам по магьосниците, но…

— Това се е случило много отдавна, но и ние живеем в опасни времена — прекъсна го Птица. — Управлява ни безхарактерна кралица. Магьосниците трупат влияние. Клановете стават все пo-нежелани в Дола. Думата ни почти не се чува в кралския двор.

— Авърил Демонаи е консорт на кралицата — изтъкна Хан. — И баща на принцесата-наследница. Това далеч не е нищо.

— Не вярвай на илюзии — предупреди го Птица. — Според Рийд в наши дни е най-важно да отстояваме традиционните си граници срещу магьосниците.

„А мен не ме интересува мнението на Рийд“, помисли си Хан.

— И какъв е планът — попита той. — Заминаваш с тях за Демонаи ли?

Птица кимна.

— Скоро тръгваме. Само дето… Рийд не иска да оставяме лагера, докато Жарава е още тук.

— Е, няма да ги притеснява още дълго — увери я Хан и собственото му чувство за вина заби ножа още по-надълбоко. — Тръгне ли си оттук, сигурно повече няма да го видим.

Птица отметна къдриците от потното си чело.

— Смяташ ли… смяташ ли, че е добра идея Жарава да замине за Одънов брод? Да се обучава за магьосник?

Хан впери поглед в нея.

— Нима има избор? Ти сама каза, че…

— Май… май е най-добре просто да се пресели в Превалски брод. — Птица не смееше да го погледне в очите.

Хан се приведе напред.

— И какво да прави там? Той не е равнинец. В града не се ценят уменията му.

— Ще научи някой занаят. А после… от време на време ще го посещаваме. — Тя вдигна с надежда поглед към него. — Може би… без специално обучение… магията просто… ще се разсее.

— Така ли мислиш? Или Рийд ти ги разправя такива? Смяташ ли, че Върба би изпратила Жарава толкова надалеч, ако решението е така просто?

Тя поклати глава.

— Не. Но… демонайците не искат Жарава да отива в Одънов брод.

В стомаха на Хан се зараждаше жестока студена ярост и плъзваше към крайниците му, ала той положи усилия гласът му да прозвучи кротко.

— Не го искате тук, но и не искате да го изпращате в Одънов брод. Просто искате да изчезне, така ли?

— Не! Обичам Жарава. На Рийд обаче не му харесва идеята да обучаваме магьосник, познаващ толкова добре Призрачните планини и посветен така дълбоко в тайните на клановете. Ами ако се върне… преминал на тяхна страна? — Тя погледна Хан умолително.

— Не разбирам от политика — гласът на Хан бе по-крехък от речен лед. — Само гледам да преживея. Но мен ако питаш, се отнасяте към Жарава, сякаш той е врагът. А не се сещам за по-добър начин да го тласнете към противниковата страна. Ти прави каквото искаш, но аз съм там, където е Жарава.

Същото се опита да каже и на Жарава. За да знае, че не е сам. Че Хан е готов да тръгне с него и да му помогне с каквото може.

Хан вдигна поглед и видя, че по бузите на Птица тихо се стичат сълзи. Не си спомняше досега да я е виждал в такова състояние.

— Ей — обади се, след като ѝ даде няколко минути. — Недей така. Приятели сме открай време. Ще намерим изход.

— Винаги съм искала единствено… да бъда демонайски воин — прошепна тя. — А ето че сега, каквото и да направя, ще предам някой.

— Достатъчно е да си спомниш кои са приятелите ти. Да покажеш на демонайците какво е то преданост.

— Не се застъпих за него на церемонията — пророни тя, докато бършеше носа си.

— Hито пък аз. — Хан седна до нея и преметна ръка през раменете ѝ, а тя се обърна към него и зарови лице в гърдите му. Той я потупа неловко по гърба. Мъчеше се да не обръща внимание на гърдите ѝ, прилепени до неговите. Птица ухаеше на бор, еленова кожа и планинско лято.

Тя вдигна глава и го погледна през влажни, слепени мигли. Уви ръце около врата му, придърпа го надолу и в следващия момент двамата вече се целуваха с отчаяна страст, сякаш това щеше да е последната целувка и за двамата. Той я положи по гръб върху камъка и докосна с устни носа ѝ, клепачите ѝ, всяка част, която успяваше да достигне, а тя пъхна ръце под ризата му, притискайки го към себе си, долепила топли, загрубели длани към гърба му.

От доста време не бе изпитвал такова щастие.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

КРЪВ И РОЗИ

В деня след тържеството в дома на Баяр кралицата се разпореди Раиса да остане в стаята си и да почива, щом не се чувства добре. Принцесата-наследница се чудеше дали това е: 1) искрена загриженост на Мариана за благополучието на дъщеря ѝ и желание да я види в добра форма за предстоящото ѝ тържество; 2) наказание, задето постъпи толкова наивно с Мика Баяр; 3) стратегия за нажежаване на обстановката в навечерието на дебютантското ѝ тържество.

Раиса изпрати няколко послания до майка си с настояване за аудиенция, ала Мариана не ѝ отговори. Лорд Авърил не ѝ ли беше разказал какво са сторили Баяр? Не се и съмняваше. Тогава защо майка ѝ я наказваше така? Момичето фучеше и беснееше в покоите си, без това да ѝ помага по никакъв начин.

Кошница с картички и покани стоеше върху масичката във фоайето ѝ, но на Магрет ѝ бе наредено да отклонява всички от името на принцесата. След като се разчу за мнимото ѝ неразположение, неспирен поток от подаръци и цветя се заизлива към покоите ѝ и от тежката смесица от аромати наистина едва не ѝ призля.

Всяка сутрин пристигаха по дузина рози от Мика Баяр, всеки ден различен цвят. Магрет отказваше да ги приеме и те продължаваха да се трупат в коридора, който накрая заприлича на олтара на забравена богиня. Раиса започна да ги разпраща на придворните си дами и лечителите в храма.

Мика ѝ изпрати и няколко писма с молба за разрешение да я посети, тя обаче не му отговори. Дойката продължаваше да спи в нейната стая, а пред вратата ѝ неизменно се навърташе по някой страж. Очевидно кралицата беше решила да предотврати всякакви тайни любовни срещи и по-нататъшни магьоснически интриги.

С което ѝ попречи да вижда и Амон. Раиса си мечтаеше да се измъкне през тунела и да се изкачи до градината, а той да я чака някъде по калдъръмените пътеки или седнал на някоя пейка. Усещаше, че мислите ѝ се връщат все по-често и по-често към него.

Когато не бленуваше за Амон Бърн, я преследваше образът на Хан Алистър. Уличният главатар я пресрещаше в сънищата ѝ с наперената си походка, с остър като бръснач ум и иронична усмивка. Тя си спомняше как я избута зад себе си, пъхна нож в ръката ѝ и я защити от шестимата Вехтошари.

„Следващия път, като решиш да заколиш някой, не му мисли толкова“, беше я посъветвал той. А сега вече го нямаше. Дали не се беше поколебал в някой критичен момент, коствал му живота? Дали не бе имало начин тя да го спаси?

А нейна работа ли беше да го спасява?

„По-добре да ходя по тържества — замисли се Раиса. — Така няма да ми остава толкова време за размисъл.“

Посещаваха я единствено шивачи, фризьори и бъбривите ѝ придворни дами, които спяха до обяд и прекарваха ранните си следобеди в покоите на Раиса. Обсъждаха приеми и рокли, преди да се оттеглят по стаите си, за да се приготвят за предстоящата вечерна забава.

За връх в социалния живот се считаше да ти гостуват кралски особи от Юга, независимо от тежкия период, в който се намираха южните кралства. Затова, в отсъствието на Раиса от обществената сцена, семейство Томлин и лейди Хересфорд посещаваха безкрайна върволица от танцови забави и официални вечери, без да им остава почти никакво време в промеждутъците да се позавъртят в будоарите си.

Раиса пропусна дебютантския бал на Мелиса Хакам, но Миси дойде на следващия ден да ѝ разкаже как е минал. Имаше торбички под очите и се прозяваше постоянно, будувала до малките часове на нощта.

— Жалко, че не можа да дойдеш. Мама остана толкова разочарована — сподели ѝ Миси. — Постоянно ме сватосваше за гнусния Арно Менхолд. Представяш ли си? Лейди Мелиса Менхолд? Колко ужасно.

— Кой е той? — попита незаинтересовано Раиса, само и само да спре словоизлиянието ѝ.

— Поне петдесетгодишен корабен магнат от Варовикови чукари — е, всъщност е от Северните острови. Вярно, притежава десет кораба и купища пари, и три къщи, една в Превалски брод, една във Варовикови чукари, и цяло имение на брега на Притулените води, но все пак е просто търговец и цяла нощ ме настъпваше, а и знае само два стари танца.

— Ами ако притежаваше четири къщи? — попита Раиса. — И ловна вила в Сърцезъб? Колко танца щеше да е нужно да владее тогава?

Миси примига объркано.

— Хм! Интересен въпрос. Аз лично се надявам на жених от юга. Така де, принц Лиъм е такъв хубавец. — Миси въздъхна дълбоко и запърха с мигли. — И какви чудесии говори само. Освен това танцува божествено, за разлика от братята Клемат. Как ти звучи? — Изпъна рамене и отметна назад прекомерно пищната си грива. — Принцеса Мелиса Тамронска.

— Някои казват, че положението в Тамрон е доста… нестабилно — изтъкна Раиса, споходена от гузното желание да разбие надеждите на Миси. — Имало вероятност Ардънската война да се разпространи и на запад.

— Тези някои са безкрайно дотегливи и черногледи — отвърна Миси с непокътнати надежди. — Представяш ли си колко хубаво би било и двете да сме принцеси? Може дори да стана кралица преди теб.

— Принц Лиъм се е провъзгласил за крал? Да разбирам ли, че баща му се е съгласил да му отстъпи короната? Каква прекрасна новина! — възкликна Раиса, прибягвайки до жестокост.

Този път вече успя да смути Миси.

— Е, не, разбира се. Баща му е в Тамрон, а принц Лиъм е тук, но като се върне у дома, със сигурност ще…

В този момент Магрет почука на вратата, влезе и направи реверанс.

— Лорд Авърил Демонаи, принц-консортът, желае да ви посети, Ваше Височество. — Дойката ѝ винаги използваше официален език, когато Раиса си имаше компания.

„Хубаво — помисли си Раиса. — Дано най-сетне разбера какво се случва.“

— Най-добре да тръгвам, Ваше Височество. — Миси стана и също направи реверанс. — Този следобед ще ходя на чаено парти в чест на лейди Хересфорд. Ще ми се и вие да можехте да дойдете. — Раиса я изпроводи от стаята с намръщен поглед, а в следващия момент Авърил се появи на входа.

Тя стана да прегърне баща си.

— Слава на Създателката, че дойде. Започвам да губя ума си, държат ме в пълно неведение. Какво се случва? Наказаха ли Баяр?

Авърил си пое дълбока глътка въздух и поклати глава.

— Ами, всъщност не. Не съвсем.

— Моля? — отдръпна се от него Раиса. — Как така „не съвсем“? — Направи ѝ впечатление, че баща ѝ е облечен в пътнически дрехи и е преметнал търговската си торба през рамо. — Пак ли заминаваш? — попита тя с натежало сърце.

— За кратко. — Авърил се усмихна горчиво. — Кралицата реши да ме прати до Варовикови чукари, за да обсъдя сигурността на пристанището с гарнизонния командир. Напоследък имало пиратски набези.

— Защо точно теб? — попита Раиса. — И защо точно сега? Средата на дебютантския сезон е и тържеството ми е само след четири дни.

— И аз това се чудя — отвърна бодро той. — Боя се, че майка ти не е очарована от мен в последно време. Но не се безпокой. Ще се върна навреме за тържеството ти. Не бих го пропуснал за нищо на света.

— Защо не изпрати капитан Бърн? — измърмори Раиса. — Или генерал Клемат?

— В интерес на истината капитан Бърн ще ме придружава. — Авърил направи пауза, навярно за да ѝ даде време да осмисли думите му.

— Теб изпраща надалеч, а мен ме държи в плен — възнегодува Раиса и закръстосва нервно из стаята си. — Дори нямах възможност да се запозная с принц Лиъм и принцеса Марина. Не разбирам. Нали уж това трябва да правя сега — да ходя по приеми? Да се запознавам с потенциални ухажори?

— Защо, смяташ, постъпва така, Дива розичке? — Погледът на Авърил се рееше през прозорците, над град без сенки, сякаш гол под обедното слънце.

Раиса притисна длан към челото си в опит да разсее главобола, причинен ѝ от Миси.

— Да не би да обвинява мен за случилото се по време на тържеството у Баяр?

— Казах ѝ за амулета. Би трябвало да е наясно, че вината не е твоя. Но явно ми е ядосана, задето повдигнах въпроса.

— Ядосана ти е? И защо? — Раиса започваше да се чувства глупава. Мразеше да се чувства глупава.

Авърил въздъхна.

— Когато попитала лорд Баяр за случката, той ѝ обяснил, че това били просто най-безобидни копия на древни магически амулети; подарили на теб и на Мика еднакви бижута като символ на дълговековната връзка между превалските кралици и рода Баяр.

Той извърна поглед от прозореца и го впи право в очите ѝ.

— Лорд Баяр показал на кралицата медальона и пръстена със змиите. Наистина се оказали майсторски изработени копия.

Раиса плъзна ръка към врата си. Светъл белег все още очертаваше мястото, където металът бе докосвал кожата ѝ. Възможно ли беше? Наистина ли събитията от онази нощ се дължаха само и единствено на многото вино и целувките на Мика Баяр?

— Тоест си грешал? — попита тя. — И медальонът не е бил…

— Не — поклати глава Авърил. — Не съм грешал — отсече той без нито капка съмнение нито в гласа, нито по лицето си.

— Защо майка ми още не е дошла да говори с мен по въпроса? Защо го обсъжда само с лорд Баяр?

Авърил се поколеба, сякаш умуваше колко да ѝ разкрие.

— Лорд Баяр е загатнал, че с Мика просто сте се увлекли. Нарушили сте правилата относно взаимоотношенията между магьосници и рода Сив вълк, затова сте си търсили оправдание.

Раиса грабна един букет от полицата над камината и го запрати в огъня. Порцелановата ваза се разби на парчета, а лилиите и орхидеите се пръснаха във всички посоки.

— Ваше Височество! — възкликна Магрет, надничайки през вратата на съседната стая. — Пресвещена дево! — добави, като видя бъркотията.

— Раиса — повиши тон баща ѝ, поклати глава и долепи показалец до устните си. Тя прочете посланието в очите му. „Търговски фасон“, казваше то.

Ала не беше лесно. Обземаше я разрушително настроение. Въпреки това овладя нервите си:

— Спокойно, Магрет. Бутнах я без да искам. После ще почистя.

Авърил изчака вратата да се затвори зад Магрет, преди да продължи.

— Мариана е забранила на Мика да те вижда. Няма право да напуска имението на Соколово гнездо. Теб пък държи затворена в покоите ти. Явно го смята за подходящо наказание.

— Какво казва Мика? — попита мрачно Раиса.

Авърил сви рамене.

— Нищо. Поне аз не съм чул нищо.

Раиса махна вяло към купищата цветя.

— Изпраща ми букети. С молба да ме посети.

— Знаеш колко силно ненавижда усложненията майка ти — напомни Авърил. — Предпочита да е в неведение за някои неща, за да не ѝ се налага да се сблъсква с тях. Може това да е единствената причина за поведението ѝ.

Раиса кимна.

— А аз дори си въобразих, че иска да ме държи настрана от другите тържества, за да направи моето по-специално — пророни тя. — Едва ли не е решена да го превърне в тържеството на годината. — Сега идеята ѝ звучеше глупаво.

— Възможно е. — Авърил не прозвуча особено убедително. — Очевидно Мариана не смята за нужно да парадира с теб преди официалната дата. — След кратко колебание продължи. — Не е изключено да се тревожи, че съм ти набелязал жених от клана. В лагера се носят слухове за теб и Рийд Демонаи.

— Рийд? — намръщи се Раиса. С Рийд си бяха разменили няколко целувки, няколко пъти се разхождаха в гората и два-три пъти бяха танцували на кланови сбирки. — Харесвам го, но в лагера се носят слухове за Рийд и още цял куп момичета.

— А и фактът, че уж те отвлякох към Демонаи, без да я предупредя, не ни помага — посочи Авърил.

— За това съм виновна аз. Съжалявам — извини се Раиса. — Беше глупаво от моя страна да хукна към храма на Южен мост без кралски ескорт. Резултатът можеше да е много по-лош.

Нямаше да срещне Хан Алистър. Нямаше да се чувства виновна за смъртта му.

Авърил махна с ръка.

— От време на време човек трябва да рискува, Раиса. Понякога опасностите са скрити по-надълбоко, отколкото очакваме. Помощното ти дело наистина оказва влияние в Южен мост и Вехтошарника. Проповедник Джемсън върши чудеса с даренията ти.

— Искаше ми се да го посетя — въздъхна Раиса и отново закръстосва из стаята. — Но в момента всичко е толкова сложно. Чувствам се затворничка.

Авърил докосна демонайския медальон на врата си.

— Възможно ли е кралицата вече да ти е намерила бъдещ съпруг?

Раиса спря и се завъртя на пета.

— Казах ѝ, че нямам желание да се омъжвам скоро.

Авърил сви рамене.

— Понякога на монарсите им се налага да уредят стратегически брак, независимо колко подходящ или не е моментът. Несъмнено си чувала за сватбите между деца в аристократските прослойки, особено на юг. А ти вече не си дете, Раиса.

Раиса огледа внимателно лицето на баща си за следи от шеговитост, ала изражението му бе напълно сериозно.

— Толкова много неща искам да постигна, преди да се омъжа — сподели тя. — Войната на юг ми отнема възможността дори да пътувам по света. Мечтая си да посетя Тамрон и Уе’енхавен, и Ардън, да видя как живеят там. Искам да отида в Одънов брод. Искам да преплавам Индио и да стигна до Северните острови.

— И да те похитят пирати, предполагам? — добави през смях Авърил и вдигна ръка да я спре. — Прекалено много си наследила от мен, дъще. Не можеш да стоиш дълго на едно място. Да разбирам ли, че майка ти не е споменавала определено име?

Раиса поклати глава.

— Във всеки случай не прозира желание да даде ръката ми на южняк. Според нея по техните земи положението било твърде неуравновесено и имало риск да се омъжа за човек, който да загуби трона си само след седмица. Аз пък я уверих, че не ми пречи, защото си имам свой трон. Предложих ѝ да изчакаме войната да свърши и всичко да си дойде на мястото.

— Тя как ти отговори? — поинтересува се Авърил.

— Хм. — Раиса опита да си спомни разговора с кралицата. — Май се е разбързала. Знаеш каква е. Иска да улегна и да създам семейство. — Студен ужас се загнезди под ребрата ѝ. Кралицата наистина ли възнамеряваше да я омъжи, преди да е имала шанс да поживее?

И за кого? За някой от братята Клемат? За Джон Хакам? Единственото положително качество и на тримата изглежда беше, че щяха да са лесни за манипулиране.

— Ще изчакам коронацията — заяви Раиса. — После ще се омъжа за когото аз реша.

Изгледа баща си свирепо, а той ѝ се усмихна, клатейки глава. И двамата знаеха колко малко вероятно е това. Кралиците се омъжваха, за да облагодетелстват кралствата си.

— Просто… бъди внимателна, Дива розичке — посъветва я Авърил. — Имаш добре развити инстинкти. Вслушвай се в тях.

— Добре — кимна Раиса. — Е — подхвана свенливо и стисна ръцете му, — май е време да се сбогуваме за няколко дни.

— При следващата ни среща ще си пълнолетна жена — усмихна се Авърил. — Официална наследница на трона на Сив вълк. И прочута сърцеразбивачка.

— Ухажвана от всеки пъпчив, славолюбив лорд и втори син на възраст между дванайсет и осемдесет — допълни Раиса, потрепервайки от ужас.

Беше очаквала с нетърпение този етап от живота си: танците и задевките, целувките, любовните поеми, посланията, носени от доверени приятели, и тайните срещи в градината… Но кого от тях щеше да избере, получеше ли тази възможност?

Мика, макар и пленителен, не ѝ вдъхваше доверие, дори бракът с него да ѝ бе позволен.

Единственият друг привлекателен вариант, за който се сещаше, беше Амон, а с него нямаше шанс.

Вдигна очи. Баща ѝ я гледаше състрадателно, сякаш прочел мислите ѝ.

— Запази ми поне един танц. — Целуна я по челото и си тръгна.

След инцидентите в Южен мост и неуспешния опит да уволни Мак Гилън от гвардията, Едън Бърн предложи на Амон да го прехвърли в някой по-безопасен квартал, където вероятността Гилън да го намери, за да си отмъсти, щеше да е по-малка.

Амон отказа. Като изключеше поста в личната гвардия на Раиса (с всичките му рискове и изкушения), най-опасните улици на Превалски брод бяха единственото място за него. Затова вместо да изпрати Амон в друг район, Едън прехвърли съкурсантите му от Одънов брод в Южен мост, та да има кой да му пази гърба.

Амон не можеше да отрече едно — Южен мост представляваше отлична учебна площадка. За два месеца по улиците му научи повече, отколкото за година в Одънов брод, макар че тукашният учебен план беше доста по-различен и имаше съвсем друга насока. Амон знаеше, че някой ден ще му потрябват и теоретичните, и стратегическите, и историческите познания, придобити в Уийн.

Във Вехтошарника и Южен мост се учеше как да преодолява потенциално опасни ситуации, без да си вади меча. Как по нечие лице да разбере дали собственикът му се гласи да избяга, или да се отбранява, дали лъже, или казва истината.

Учеше се как да успокои жертвата, за да получи информацията, необходима за залавянето на крадеца. Мътеше ли се нещо лошо, надушваше го във въздуха.

Успя дори да си изгради няколко мрежи от тукашни жители и те вече не се тревожеха, че ще ги предаде, ако му подават сведения за познати им крадци или воюващи улични банди. Спечели доверието и на другите войници от Южен мост — поне на добрите — дори започнаха да го възприемат като свой неофициален командващ.

Общо взето, Амон чувстваше, че прави нещо добро, независимо от Мак Гилън. А най-хубавото беше, че успехите му бяха постоянен трън в очите на сержанта.

Една нощ се върна в стражевата кула с патрулната си група и намери баща си в съвещателната стая, разгърнал няколко карти върху дългата маса. Беше два след полунощ. От съседното помещение се носеше грохотно хъркане. Джак Барнхаус, дежурният стражар, обикаляше нервно из стаята, кършейки ръце.

— Ако беше тук, сержант Гилън сигурно щеше да ти каже това-онова — увери го ефрейтор Барнхаус. — Но нямам представа къде е в момента.

— Момчета, отчетете се пред ефрейтор Барнхаус и отидете да поспите — нареди Бърн на отряда на Амон. — Трябва да поговоря насаме с ефрейтор Бърн.

Кадетите последваха Барнхаус, надничайки през рамо, сякаш се надяваха капитан Бърн да ги съжали и да им позволи да останат.

— Седни — бащата на Амон му посочи стол. — Свободно. — Лицето му беше изнурено, набраздено от бръчки и Амон изпита пристъп на тревога.

Седна и отпусна ръце върху масата.

— Какво има, татко?

— Ще те помоля за услуга.

— Разбира се.

— Знам, че… хъ… предпочиташ да запазиш поста си в Южен мост. — Бегла усмивка съпроводи думите му. — Но ще се наложи с отряда ти да се върнете в двореца и да служите като лична стража на принцесата-наследница.

Объркан, Амон свъси вежди и се озърна, за да се увери, че никой не ги подслушва.

— Но… но нали каза, че било най-добре да стоя настрана от нея след… след оплакването от семейство Баяр. За да не плъзнат слухове.

Капитанът дълго се взира в лицето на сина си, преди да отвърне:

— Да, има риск да плъзнат слухове, но възникна и по-сериозен риск, затова се налага да преглътнем първия.

— За какво говориш?

— Кралица Мариана ме изпраща с Авърил Демонаи във Варовикови чукари заради сведения за пирати. Заминаваме утре.

Амон продължаваше да не разбира.

— Какво общо има това с принцесата-наследница?

— Имам лошо предчувствие, това е — сподели дрезгаво баща му, прокарвайки ръка през прошарената си коса. След дълга пауза с усилие добави: — Връзката ми с кралицата е… разклатена. Обикновено предвиждам действията ѝ, отгатвам намеренията ѝ, но напоследък… знам ли. Нещо се промени. Не ме напуска усещането, че опитва да се отърве от нас.

— Защо ѝ е да го прави? — Амон се чувстваше глупаво заради въпросите си, но предпочиташе да знае със сигурност, отколкото да гадае. — И… ако не ви иска тук… така де, все пак тя е кралицата.

Едън притисна длан в челото си, сякаш има главоболие.

— Не съм уверен доколко правилно постъпва. Не знам, действията ѝ вероятно са основателни. Аз обаче не ги разбирам. И ще направя всичко по силите си да защитя кралската линия. Ако греша, то… — Той сви рамене.

— Добре. — Амон се изправи. — Да кажа ли на момчетата вместо да лягат, да се приготвят за двореца?

Баща му поклати глава.

— Има и друго. Нещо важно. — Направи му знак да седне.

Амон се настани на стола, едва сдържайки прозявката си. Щеше да изпълни безпрекословно всяка заповед на капитана си, на баща си. Беше повече от ясно. Защо тогава не го остави да поспи?

Баща му се прокашля.

— Kaктo ти е добре известно, в клановете провеждат церемония по преименуването, чрез която младежите се обричат на доживотното си призвание. Тукашните аристократи пък организират дебютантски тържества, за да ознаменуват съзряването на децата си.

— Да — кимна Амон. Изкушаваше се да добави „Знам“, но не посмя.

— Ние, семейство Бърн, си имаме свой ритуал — отбеляза капитанът.

— Ние, семейство Бърн? — Амон впери поглед в лицето на баща си. Да не би да се шегуваше? Не откри обаче и следа от хумор в очите му. — Какво имаш предвид?

— Родът ни се намира в специална връзка с превалските кралици още от времето на Ханалеа. Тази връзка се предава на най-възрастния от всяко следващо поколение. Освен ако той или тя не откаже. В такъв случай се прехвърля на следващото дете.

— Открай време член на семейство Бърн е бил капитан на Кралската гвардия — обобщи Амон. — Това ли имаш предвид?

— И то неслучайно — продължи баща му. — Войник от рода Бърн жертвал живота си за Ханалеа, когато Кралят демон я отвлякъл. Синът на този войник помогнал тя да бъде освободена. Със завръщането на трона си кралицата обявила, че за в бъдеще капитанът на гвардията ѝ ще бъде свързан с нея чрез кръвен съюз, за да изпълнява по-добре мисията си. Синът на този войник, твой древен предшественик, е първият, сключил кръвен съюз с кралицата.

— Значи — недоумяваше Амон — ти си в… кръвен съюз с Мариана? Правилно ли те разбрах?

— Да, както майка ми е била в съюз с Лиса, а нейният баща — с Лусия.

— В какво се изразява това? Полагате клетва или…

— Повече от клетва е. В храма се провежда церемония, обвързващ ритуал. После съдбите ни са преплетени. Ние служим на кралиците от рода Сив вълк. Връзката не може да бъде прекъсната. Не сме способни съзнателно да действаме в ущърб на кралската линия.

— Значи е своеобразна магия? — поиска да се увери Амон и баща му кимна. — А какво ще се случи, ако навредим някак на кралската линия?

Капитан Бърн поклати глава.

— Невъзможно е. Това се опитвам да ти обясня, физически сме неспособни на такова нещо.

Твърдението му звучеше повече от изненадващо. Амон винаги бе смятал семейството си за напълно лишено от магия. Всъщност дори се беше чувствал онеправдан и даже безинтересен в сравнение с хората, докоснати от нея — например магьосниците, главатарите на клановете и дори кралиците.

Членовете на семейство Бърн бяха отговорни, стабилни, откровени, трудолюбиви, предани — невиждани храбреци; от онзи тип мъже и жени, на които всеки би поверил живота или съкровищата си. Но надарени с магически сили?

Амон се помъчи да измисли нещо друго, освен „Сигурен ли си?“ и „Сериозно ли говориш?“.

— Значи имаш магически сили, така ли? — попита накрая.

Баща му се засмя, потривайки брадичката си свенливо.

— Е, затруднявам се да го опиша с думи.

— А кралицата… знае ли?

Бърн поклати глава.

— Никоя от кралиците не е знаела. Такъв е бил замисълът на Ханалеа. Интересувала се е от бъдещето на рода Сив вълк, а не от благополучието на конкретна кралица.

— А ти с кого имаш магическа връзка — с рода ли, или с кралицата?

— С рода, но реално погледнато, всеки капитан служи на определена кралица, освен ако тя не застраши цялата кралска линия. — Капитанът се замисли за момент и добави тихо: — Както се досещаш, и този въпрос не обсъждаме с кралиците, на които служим.

— Тоест… в някои случаи действаме против интересите на конкретната ни кралица, за да предпазим кралската линия? — Амон се огледа, притеснен да не би някой да ги чуе, но съвещателната стая беше празна.

— Точно така — потвърди без капка угризение баща му. — Но дори Мариана да знаеше, едва ли щеше да го приеме насериозно. Наясно си какво е отношението ѝ към храмовете и духовното. Да приеме подобна връзка за нея би било равносилно да вярва в горски феи.

— Значи — Амон се опитваше да вникне в смисъла на кратката историческа беседа — в подходящия момент ще си избереш наследник.

— Следващият капитан от семейството ни ще служи на Раиса. И реших това да бъдеш ти.

Амон занемя. В главата му като в калейдоскоп се завъртяха образи и спомени.

Как изобщо стигна дотук, до този момент в живота си, когато щеше да приеме ролята, подготвена от съдбата му?

Баща му го учеше да борави с меч и да язди кон, но не по-усилено от всеки друг баща. Самият той прекарваше дълги часове край гвардейските казарми и конюшните в двореца, защото баща му служеше там; обичаше коне и му харесваше да слуша за тактики и оръжия.

Ала никой не го насърчи „Върви в Одънов брод и стани войник.“ Въпреки това точно така се случи. Никой не го посъветва „Влез в Кралската гвардия.“ А и това се случи. Гвардейската служба представляваше семейна традиция, независимо че мнозина от лелите и чичовците му се занимаваха с друго.

Поне един Бърн от всяко поколение обаче бранеше кралицата.

Още с официалното си постъпване в гвардията започна да обмисля възможността един ден да заеме поста на капитан, стига да се представя добре и да се задържи на служба. Все пак се издигна до гвардейски ефрейтор благодарение на изявите си в академията и препоръките на приятелите на баща му. Беше сръчен с меча, първенец на курса си, справяше се отлично с учебната работа и на полевите обучения получаваше само високи оценки. Всички говореха, че е наследил уменията на баща си. И се гордееше с това.

Въпреки всичко открай време живееше с убеждението, че сам си е избрал пътя, че при желание да стане търговец, ковач или художник като сестра си е разполагал с тази възможност. А сега се оказваше, че е вървял по тясна пътека, орисан по рождение, направляван от магия и хилядолетен съюз.

— Имаш избор — капитан Бърн сякаш бе прочел мислите му.

Амон вдигна поглед към баща си.

— Така ли? И какво, Лидия ли ще направиш капитан?

— И тя е член на семейство Бърн — изтъкна баща му.

Амон си представи как мечтателната му сестра седи на речен бряг с разперени край себе си поли, приведена над листа с въглен в ръка, и поклати безмълвно глава.

— Ако тя откаже, остава Айра — продължи да изрежда баща му. Айра беше десетгодишният брат на Амон. — Той обаче е още малък, а е наложително да изберем капитан сега. — Замисли се. — Имаш и братовчеди, разбира се.

— Защо сега? — попита Амон. — На Кралската гвардия ѝ стига един капитан и това си ти. — Докато дойдеше време да се вземе окончателно решение, той навярно вече щеше да е свикнал с идеята.

— Тревожа се за принцеса Раиса. В момента нямаме директна връзка с нея, а връзката ми с кралица Мариана отслабва. Ако дадеш съгласието си да се свържеш с кръвната линия на Ханалеа чрез Раиса, ще се сдобиеш със своеобразно шесто чувство. Ще успяваш да предвиждаш неприятностите, да разбираш кога е изложена на опасност, да предугаждаш действията ѝ. Освен това съюзът ни дава известно влияние над кралиците, ако сигурността им е под въпрос. — Той се усмихна дяволито.

„Не би се получило — помисли си Амон. — Винаги правят каквото си поискат.“

— Да разбирам ли, че този съюз е… завинаги? — попита Амон. — А ако размисля?

— Завинаги е. — Баща му механично въртеше пръстена на лявата си ръка, масивния златен пръстен с препускащи вълци, който никога не сваляше. — А и няма начин да размислиш при сключен съюз. — За миг се умълча леко усмихнат. — Не се бой. Не е като да положиш обет в храм. Нищо не те спира да се ожениш, да имаш деца и всичко останало.

Естествено, нали трябва да продължи рода Бърн.

— А ако ми се наложи да избирам между семейството си и кралицата?

Капитанът впери директен, бистър лешников поглед в очите на Амон.

— Ще избереш кралицата, разбира се.

Разбира се. Амон знаеше отговора още преди да зададе въпроса. Дълбоко в себе си бе познавал приоритетите на баща си цял живот.

— А Одънов брод? Ще трябва ли да се върна там, или…

— В течение на времето ще решим. Възможно е. Ще постъпим както е най-благоприятно за кралската линия. — Баща му въздъхна. — Много ми се искаше да завършиш обучението си, преди да бъдеш назначен, но мисля, че е рисковано да чакаме.

Но имаше и още нещо, за което Амон избягваше да мисли. Чувствата му към Раиса. Дори сега сърцето му се разтуптяваше, като си я представеше. В съзнанието му се прескачаха десетки картини — Раиса, облечена като момче, с онази нелепа шапка на главата, влиза невъоръжена в стражевата кула на Южен мост да освободи изтезавани в тъмницата улични разбойници. Раиса носи подаръците за дебютантския си ден на проповедник Джемсън с молба той да нахрани бедните с тях. Раиса иска помощта му, за да стане по-добра кралица.

Раиса в градината под светлината на факлите — косата ѝ виси на дълги кичури около лицето ѝ, облегнала е брадичка на юмрука си, а зелените ѝ очи са толкова дълбоки, че да се удавиш в тях. Раиса се носи по танцовата площадка в обятията му, отпуснала глава върху рамото му, притиска изящното си, съвършено тяло до неговото, докато той самият се мъчи да овладее дивия бяг на сърцето си. В съзнанието му изникнаха и онези две целувки, които вероятно му бе дала, без да се замисля особено.

Тези две целувки още го будеха нощем.

Всичко в нея го привличаше — видът ѝ, говорът ѝ, движенията ѝ, личността ѝ.

— Татко — свел глава към масата, Амон не намираше сили да погледне баща си в очите, — въпросът е там, че аз… изпитвам чувства към Раиса — към принцесата-наследница — каквито не бива да изпитвам. Опасявам се да не би… да не би да направим нещо, което да… навреди на кралската линия.

Амон преглътна тежко, вдигна поглед към баща си и на лицето му видя нещо крайно неочаквано — тъга, обвита в съпричастност.

— Амон, ние обичаме кралиците от рода Сив вълк. Но както вече ти обясних, заемем ли капитанския пост, сме неспособни да навредим на кралската линия. Това е най-великата ни сила, но и бреме, което сме призвани да носим на плещите си.

Докато гледаше баща си, Амон се замисли за майка си, починала при раждането на Айра, и се запита дали тя е знаела. За епохата, в която живееха, Едън Бърн беше добър съпруг и грижовен баща, верен на дълга си и на кралицата. Сега започваше да го възприема като трагичен герой, натоварен с тежки тайни.

„А моята свободна воля?“, чудеше се Амон. Разбираше, че Раиса никога няма да му стане жена. Ала заминеше ли за Одънов брод, а после за някое назначение във Варовикови чукари, по всяка вероятност болката щеше да отшуми след време. Все пак беше едва на седемнайсет.

Но как ли щеше да се чувства през остатъка от живота си край Раиса в ролята на неин капитан и съветник, да присъства на сватбата ѝ, да я вижда всеки ден със знанието, че никога няма да я има?

Като баща му и кралица Мариана.

Ами ако откажеше и някоя злина сполети Раиса? Дали някога щеше да си го прости?

Баща му твърдеше, че има избор, и наистина беше така. Правилен и грешен избор.

Амон се пресегна през масата и хвана мазолестите ръце на баща си:

— Съгласен съм.

Баща му сведе поглед към сключените им ръце.

— Сигурен ли си?

Амон кимна.

— Да.

— Тогава да вървим в храма. — Едън Бърн стана от стола.

Въпреки че беше четири часът сутринта, проповедник Джемсън ги очакваше в кабинета си, облечен подобаващо за церемонията.

Баща му го беше предупредил за посещението им. Тоест, знаеше какво решение ще вземе.

Право на избор — друг път.

— Капитан Бърн — поздрави го със сериозен тон проповедникът. — И ефрейтор Бърн. Доста необичайно е един и същ духовник да проведе посвещаването на баща и син. Обикновено се назначава нов капитан чак след кончината на предишния.

— Живеем в опасни времена — обясни Едън Бърн. — Кралската линия трябва да бъде защитена.

— Така е — кимна Джемсън. Погледна към Амон. — Дал сте съгласието си да се обвържете с потомствената линия на Ханалеа?

— Да — потвърди Амон.

Прииска му се да се беше изкъпал, преди да дойде в храма. В униформата си, изцапана след цяла нощ патрулиране из Вехтошарника, се чувстваше мръсен и недостоен. Сякаш дочул мислите му, Джемсън му подаде сгъната роба.

— Свалете дрехите си и облечете това. После елате при нас в Алтеевия параклис. — Джемсън и баща му го оставиха сам в кабинета.

Да свали всичките си дрехи ли? Или само униформата? Амон не искаше да сбърка. След кратко двоумене се съблече чисто гол. Грубата небоядисана памучна роба не се отличаваше от онези на поклонниците. Чувстваше се странно свободен под обемистия като палатка плат — сякаш е без него.

Прекоси бос просторното светилище и стигна до уединения Алтеев параклис, разположен вдясно от олтара. Параклисът, посветен на Алтеа, Покровителката на бедните, за разлика от параклисите в храма на двореца в Превалски брод със златните им статуи и мраморни подове, беше съвършено скромен, но посетителите очевидно го обичаха. Простият дървен олтар бе излъскан до блясък, а от двете страни на статуята на светицата имаше вази със свежи цветя. Хладна лунна светлина проникваше през чистите прозорци, отразявайки очертанията им по пода.

Джемсън и баща му стояха от двете страни на дълга маса, върху която бяха подредени няколко предмета: широк каменен съд, лъскав кинжал, каменно бурканче, малко кристално шише, сребърен бокал. Амон огледа обредния инвентар с кипящо от въпроси съзнание.

Джемсън му се усмихна.

— Колкото и значим да е ритуалът, вашето участие в него е съвсем елементарно. Смесваме кръвта ви с кръвта на Ханалеа и вие изпивате полученото. Една част изливаме на превалска почва, за да ви свържем завинаги със земята и Създателката. Това е вид жертвоприношение.

„Сигурно сънувам — разсъждаваше Амон. — Семейство Бърн не се занимават с подобни неща.“ Помисли за кадетите от отряда си — навярно спяха в казармите. За Раиса в двореца — изобщо неподозираща за предстоящото им скрепяване в неразривна връзка. Справедливо ли бе да изпълнява ритуала без нейно разрешение? Ами ако не иска да се обвързва с него?

Облиза устните си.

— Тя ще… ще усети ли?

— Възможно е да изпита странно чувство — отвърна проповедникът. — Или да проспи ритуала. Но дори да усети нещо, няма да разбере какво е.

— Наистина ли съхранявате кръвта на Ханалеа тук? След цяло хилядолетие?

— Взета е от потомките ѝ, кралиците на Превала. — Проповедникът докосна тапата на шишенцето. — Това е кръвта на принцесата-наследница. Ще изрека заклинание над нея.

Джемсън замълча в очакване на други въпроси от Амон. Такива не последваха и той каза:

— Заголете ръката си, ефрейтор Бърн.

Амон се подчини. Почти не усети острието върху кожата си и загледа леко удивен как кръвта му се стича в каменния съд, образувайки малка локвичка на дъното му.

Джемсън вдигна кристалното шишенце и изрече няколко думи на кланов език. От тях Амон разпозна само „Раиса ана’Мариана“ и „Ханалеа“. Проповедникът махна тапата и изсипа няколко капки кръв в каменния съд. Вдигна го високо и разклати съдържанието му, произнасяйки дълго заклинание.

Мислите на Амон се плискаха из главата му и следваха движенията на кръвта в съдината. Той притисна порязанатa си ръка към тялото си, за да спре кръвотечението и усети как топлата течност се просмуква през плата на робата.

Проповедникът остави каменния съд, потопи чашата в кръвта и я вдигна, покапвайки масата.

После заговори на долски.

— Амон Бърн, потомък на рода Бърн, пазители на ханалеевата династия, искаме от теб едно: да се обвържеш с кралската линия и по-точно с кръвта и потомството на Раиса ана’Мариана, принцесата-наследница на Превала. Да се закълнеш, че нейната кръв е твоя кръв, че ще браниш нея и рода ѝ до смърт. Готов ли си да го сториш?

— Готов съм. — Гласът на Амон отекна сред тишината в параклиса.

— Тогава отпий в знак на съгласието си.

Амон пое чашата и я доближи до устните си, подготвяйки се за соления вкус на кръвта. Но тя се оказа сладка, все едно е лятно вино. От изненада едва не се задави. За радост го преодоля. Пресуши течността и върна чашата на Джемсън.

Ефектът, незабавен и драматичен, наподобяваше удар с плоската страна на меч. Амон падна на колене, за да не се строполи на пода. Заля го бурна вълна от усещания: прииждаха от всички страни на кралството, отвсякъде, откъдето някой мислеше за принцесата-наследница или където се случваше нещо, което някой ден би повлияло на бъдещето ѝ.

Беше четири часът сутринта, ала Мика Баяр будуваше, зареял поглед през прозореца си в замъка на Сивата дама. В съзнанието му гореше образът на Раиса. Пекарите в кралските кухни слагаха питки и сладкиши в пещите; подготвяха дебютантския бал на принцесата-наследница, и се чудеха дали Нейно Височество ще оцени усилията им. Авърил Демонаи се канеше да напусне града, обзет от тревога по дъщеря си. Съзнанието на кралица Мариана беше замъглено, забулено от лечебен еликсир, но въпреки това сънят ѝ беше неспокоен, обзет от мисли за предстоящото съзряване на дъщеря ѝ.

— Отблъсни ги — посъветва го баща му. — Само така ще се справиш в началото. С времето ще свикнеш.

Амон притисна длани към главата си, за да отклони поне част от потока. Бе съсредоточил поглед в далечното прозорче на високата кула, където Раиса сънуваше в леглото си под звездите. Тя също спеше неспокойно и Амон се изненада да усети, че присъства в съня ѝ, че устните ѝ шепнат името му.

— Ела — заповяда проповедникът и бащата на Амон му помогна да стане, придържайки го здраво за ръката.

Джемсън тръгна пред тях с каменния съд в ръце, а Амон и Едън Бърн го последваха. Излязоха в градината между аркадите на храма, където белотата на нощните цветя привлече погледа на Амон, а опияняващото им благоухание омая сетивата му.

— Амон Бърн, обвързваме те с костите на кралиците, погребани в пръстта на Превала. Вече си свързан с кралството, както с кралиците от рода Сив вълк. Ще браниш владенията им до сетния си дъх. Дори да напуснеш Превала, той вечно ще остане твой дом.

Джемсън изсипа кръвта върху пръстта в градината.

Амон имаше чувството, че се вкоренява надълбоко, чак до подземните реки. Вкуси Притулените води в устата си и вдиша дъха на Ханалеа.

Сякаш в сън проповедникът вдигна ръката му и надяна пръстена на Сивия вълк на десния му безименен пръст. Прилепна му като по мярка.

Баща му го прегърна, а Джемсън заяви с усмивка:

— Ритуалът е изпълнен.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ОТЧАЯНИ МЕРКИ

Птица продължаваше да прекарва по-голямата част от времето си с демонайските воини и все пак успяваше да се среща често с Хан — в пещерата, в някой планински заслон, край Призрачното езеро или по брега на Старешката река. Веднъж-два пъти се срещаха дори в колибата на Лушъс, когато Хан знаеше, че старецът лови риба.

Той нямаше представа защо изпитват нужда да пазят новата си връзка в тайна. Явно защото ако никой не знаеше за тази част от живота им, нямаше да им се налага да дават обяснения. Или навярно намираха близостта си твърде крехка и я бранеха, като фиданка, която някой заплашва да стъпче.

Или, както се и оказа, всичко се свеждаше до инстинкта им за самосъхранение.

С избора си Птица го накара да се почувства част от нещо по-голямо, да не е толкова страничен човек. Хан се боеше от деня, когато щеше да я загуби. Ако имаше как да я задържи в лагера, вероятно щеше да се впише в живота на клана и да приеме предложението на Върба да го обучи в занаята си.

Ала колкото повече наближаваше Птица да замине за лагера на Демонаи, а Жарава — за Одънов брод, толкова повече Хан се чувстваше стъпил на пясъчен нанос в реката на събитията и усещаше как бързо губи стабилност под кракатa cи. Съвсем скоро щеше да остане сам, изоставен в Морски борове, докато приятелите му от клана се отправяха към приключенията си.

Освен ако не напуснеше Морски борове и не заминеше за Демонаи с Птица. Никога не беше посещавал високопланинския лагер в западната част на Призраците и не познаваше никого от тамошните, с изключение на неколцина търговци. Така или иначе го чакаше живот на изгнаник, защо поне не опознае малкото кътче от света, до което имаше достъп.

Ако не можеше да замине с Птица и демонайските воини, нищо не му пречеше да се хване на работа за някой търговец, да кръстосва между лагерите и да я вижда от време на време.

Трябваше да поиска разрешение от Върба, затова една сутрин отиде при нея. Тя бъркаше лечебни смеси край огнището в матриархската шатра.

— Донеси ми синята купа, Самотен ловец — посочи към етажерката Върба. Не оставяше никой да бездейства, докато тя се труди.

Той ѝ подаде купата, тя изсипа в хаванче няколко парчета от нещо, подобно на жълтеникав варовик, и се зае да го стрива до ситен лъскав прашец.

— Върба, напоследък обмислям да се преселя в Демонаи — престраши се накрая Хан и клекна до нея.

Тя пресипа мълчаливо жълтия прашец в чаша.

— Търговията с Тамрон е по-оживена там заради Ардънската война — добави той.

— Донеси ми момината коса — каза Върба, без да го погледне.

Той взе ароматните клонки, окачени под стряхата, и ѝ ги подаде. Тя откъсна листенцата едно по едно и ги пусна в хавана.

— И така. Може да работя за някой от тамошните търговци — продължи той, притеснен от безмълвието ѝ. — Дали не би ме запознала с някой?

— Обещах да ти намеря работа в Морски борове — напомни му Върба.

— Така е. И съм ти благодарен. Но в Демонаи…

— Не може да заминеш с Птица. — Тя удари по-силно с чукалото в хавана, сякаш за да подчертае думите си.

Хан примига недоумяващо. Открай време Върба четеше хората все едно са отворена книга, но той си въобразяваше, че двамата с Птица са се изплъзнали от зоркото ѝ око. Дали пък целият клан не знаеше за тайните им срещи?

— Не е нужно да тръгвам с нея. Ще пътувам сам. Или пък с някой от керваните.

— Няма да се получи — отсече тя. Най-сетне остави хавана и отпусна ръце в скута си. — Говоря за теб и Копаеща птица.

— Какво имаш предвид? Ние не сме… — подхвана той, но изражението ѝ задуши лъжата в зародиш. — Защо да не се получи?

— Не сте подходящи един за друг.

— Защо говориш така? — учуди се той. — Приятели сме от малки.

— Бяхте приятели като деца. Сега Птица е на път да стане демонайски воин. И трябва да следва този си път. А ти трябва да си избереш друг.

— Не разбирам — призна Хан най-откровено. — Да не би да твърдиш, че не ѝ е позволено да има приятели? Или е защото не съм истински член на клана ви?

Върба се затрудняваше да води този разговор не по-малко от него.

— Да станеш демонайски воин е призвание. Време е да свикнеш с тази мисъл. На никого от нас не му е лесно. Заради хората, в които им предстои да се превърнат, между Птица и Жарава също се издигна преграда, а едно време не съществуваше.

— За това е виновен Рийд Демонаи — отсече Хан. Изправи се и се извиси над Върба. Очакваше това да му вдъхне чувство за могъщество, но уви. — Мен ако питаш, истинската война с магьосниците е приключила преди хиляда години. И оттогава демонайските воини лежат на стари лаври. Знаят само да размахват саби и да се перчат.

— Рийд Демонаи не е виновен. — В копринения глас на Върба се преплитаха стоманени нишки. — Всичко е плод на традиция, основана на хилядолетния конфликт между магьосници и кланове. Демонайските воини имат дълг да контролират магьосниците — със сила, ако се наложи.

— И затова са решили да погнат Жарава? Нямат ли си по-важна работа? Или си търсят по-лесна плячка?

Доста време Върба мълча. Хан усети, че пристъпва смутено от крак на крак.

— Наистина е лесна плячка — вдигна накрая тя тъмните си, изпълнени с болка очи. — Защо според теб го изпращам в Одънов брод? Ако остане тук, ще го убият.

Хан престана да нервничи и стъпи здраво на крака.

— В такъв случай не бива да пускаш Птица в Демонаи — заключи той. — Задръж я тук.

— Нямам думата по въпроса. — Върба отново взе чукалото. — Тя е призована, ти не си. Затова не може да тръгнеш с нея. — Вдигна умолителен поглед към него. — Защо не останеш тук с мен? Не искаш ли да научиш лечителския занаят? Вече познаваш целебните растения, а и ще си по-близо до майка си и сестра си.

— Аз не съм лечител — изръмжа Хан. Биваше го повече да причинява болка, отколкото да я облекчава. — Още не знам какво съм, но със сигурност не съм това. — Врътна се и излезе от шатрата.

Птица се оказа също толкова неотзивчива. Същата нощ легнаха един до друг на брега на Старешката река, свързани от преплетените си ръце и скорошните си целувки. Клоните над тях пропускаха лунна светлина върху лицата им. Този път дори мелодията на ромолящата по камъните вода не успяваше да ги успокои.

— Искам да дойда с теб в Демонаи — обяви той, взрян в балдахина от дървесни корони.

— И на мен ми се ще да можеше — отвърна тя.

„Искам да дойда“, каза Хан. Не „Ще ми се да можех.“ А защо просто не заяви „Идвам с теб.“

Хан мълчеше и Птица побърза да обясни.

— Ще бъде трудно. Рийд каза, че ще пътуваме до края на лятото и през това време ще се уча да се ориентирам, да боравя с оръжия и… всичко останало.

— Но ще живееш в лагера им, нали? След обучението?

— Ще живея в лагера, но няма да се задържам дълго там. Демонайските воини постоянно са в движение. — Тя се обърна на една страна, облегна глава на лакътя си и отметна косата от челото на Хан. Той едва устоя на импулса да се отдръпне от допира ѝ. — Може би… може би като видя как ще потръгнат нещата… може би след края на лятото ще има как да дойдеш — довърши тя.

— Може би — повтори студено той. Изпитваше желание да я нарани. — Ще видим.

Понеже тази врата се затвори пред лицето му, Хан се върна към плана си да замине с Жарава в Одънов брод. Питаше се как да го осъществи, при положение че никой от околните не го одобряваше. Пробва да се справи без Върба: обърна се към неколцина златари на пазара в Морски борове с молба да му свалят гривните и да му предложат цена за среброто.

Всички откликнаха — кой с трион, кой с резачка, кой с ножове, но без успех. Увери ги, че няма значение дали ще повредят гривните. Тогава пробваха дори да нагорещят метала и му прогориха китките. В крайна сметка се оказа, че изобщо не могат да ги повредят. Никой от златарите не постигна резултат. Те дори не одраскаха метала, камо ли да похабят руните, гравирани върху него.

Отговорът винаги беше един и същ. Изразяваха готовност да му платят среброто, проявяваха интерес, но нямаха представа как да свалят гривните от китките му. Или как биха обработвали среброто, съумееха ли да го свалят.

Наум му идваше само едно друго решение: да вземе амулета от скривалището в двора на конюшнята и да му намери купувач. Не виждаше причина защо да не го замени за достатъчно на брой девойчета, та хем да издържа майка си и Мари, хем да се запише в Уийн.

Никаква причина, освен предупреждението на Лушъс да го държи далеч от ръцете на семейство Баяр.

Но така или иначе нямаше нужда да го връща на Баяр. Познаваше предостатъчно търговци от разбойническото си минало. Щеше да го продаде на пазара в Южен мост. Какви бяха шансовете някой Баяр да стъпи в Южен мост? Никога досега не се беше случвало.

И така, реши да не се вслуша в гласчето, което му нашепваше, че амулетът не е негов и няма право да го продава. И че продадеше ли го в Превалски брод, все пак имаше начин да стигне до ръцете на предишните си собственици.

Пък и лошият късмет го преследваше още откакто взе проклетия амулет от онзи склон на Ханалеа. Вероятно това беше шансът му да промени късмета и съдбата си.

Идеята назряваше в главата му и накрая той реши, че просто няма друг избор.

Затова планира да тръгне към града в късния следобед с намерението да пристигне под прикритието на мрака тъкмо когато стражите се сменят. Ще отиде право във Вехтошарника да вземе амулета. В Южен мост ще бъде с отварянето на пазарите и докато копоите още търкат сънени очи, ще изкачва Ханалеа.

Пъхна кесията под ризата си, за да я усеща до кожата си. От работата за Върба и за други хора от лагера беше изкарал някое и друго девойче. Твърде малко обаче. Уви пушена пъстърва и питка в кърпа и ги прибра в пътническата си торба. Накрая нахлузи шапка върху светлата си коса. Надяваше се да му помогне да се слее с тълпата, а не да изпъкне. В планината хладнееше, ала в Дола щеше да е топло, но хората все го описваха като „онзи светлокосия“.

По това време на деня пътят към Превалски брод не беше особено оживен — виждаха се само ловджии и търговци, тръгнали към дома. Хан заобиколи отдалече колибата на Лушъс — не искаше да се натъква на стареца. Не го беше виждал от деня, когато го намери да скърби за трагичната му смърт. Питаше се дали е наел друго момче да върши неговата работа. От мисълта го заболя малко.

Мина през градските порти на мръкване с група поклонници от местния храм, всички негови връстници. Бяха ходили да берат къпини по склоновете на Ханалеа.

Придържаше се към задните улички, докато не достигна моста. Явно нещата все пак се бяха поуталожили. В двата му края охраняваха само по двама лениви гвардейци и изглежда никой не си отваряше очите за Хан Алистър.

По думите на Лушъс мълвата за смъртта му вече се носеше наоколо. Е, оказваше се много по-лесно да върви през града като мъртвец.

Прекоси моста и през познатия лабиринт от улички на Вехтошарника се отправи към дома. Още не се беше стъмнило напълно, макар че слънцето се спускаше зад Западна порта и шепа звезди надничаха от пастелното небе. По тези северни земи дните в разгара на лятото са доста дълги. Затова и всеки, чийто поминък изискваше прикритието на нощта, се принуждаваше да наблъска цялата си дейност в няколко напрегнати часа.

Сърцето на Хан ускори темп. Обичаше летните градски нощи, когато музиката се лееше откъм отворените врати на кръчмите и по улиците продаваха печени наденици и риба, а пияниците по тротоарите не премръзваха до смърт. Работните момичета се закачаха с гвардейците, хората се раздаваха докрай във всичко, опиянени от мисълта, че може да се случат хиляди неща. И обикновено се случваха. Изобщо през лятото улиците бяха по-опасни, но и някак по-снизходителни.

При последното му посещение Вехтошарника и Южен мост му се бяха сторили необичайно притихнали, наплашени от убийствата на Южняци. Сега градът беше такъв, какъвто си го спомняше от разбойническите си години.

С наближаването на дома си започна да вижда жълти знаменца по врати и прозорци — знак, че треската се е върнала. През летните месеци такива знаменца редовно се появяваха в разни квартали — приличаха на пищните мъртвешки цветя по моравите или на яркожълтите дървесни гъби, които понякога превземат загнилите дървета.

Това бе тъмната страна на лятото.

Според някои лятната треска се дължеше на отровения въздух. Върба виждаше причината в замърсената вода. Какъвто и да беше случаят, заразата върлуваше само в Дола. Никога не плъзваше към планинските лагери.

Хан стигна до двора на конюшнята, погледна към втория етаж на сградата и видя жълт парцал, пъхнат между рамката на прозореца и перваза.

Влетя в конюшнята, взе стълбите през две, отвори вратата със замах и го блъсна вонята на повръщано.

Мари лежеше върху постелката си до огнището. Независимо от задухата в стаята, огънят гореше, а сестричката му трепереше неудържимо под купчина одеяла. Майка им седеше на пода до нея, облегнала гръб на стената. Примига срещу Хан, навярно току-що разбудена.

— Тази сутрин ми се стори по-добре — обясни майка му, — но треската се връща. — Говореше с равен глас, явно твърде уморена, за да откликне на внезапната му поява след цял месец отсъствие. Косата ѝ, измъкнала се от плитката, висеше наполовина край лицето ѝ. Горната част на роклята ѝ беше покрита с петна и седеше като чувал върху измършавялото ѝ от тревоги тяло.

Хан прекоси стаята и коленичи до леглото на Мари. Долепи длан до челото ѝ. Кожата ѝ гореше.

— Откога е болна?

Майка му се огледа.

— Днес е десети ден.

Десети ден. Беше време да се съвзема. Ако изобщо можеше да се пребори с треската.

— Храни ли се? Пие ли вода? — От Върба знаеше, че високата температура изсушава тялото, затова болните трябва да пият много вода. Пък и треската идваше с разстройство.

Майка му поклати глава.

— При толкова висока температура не близва нищо.

— Даваш ли ѝ отвара от върбова кора? — Дотук се простираха познанията му за лечителството — до целебните растения, които събираше за Върба и други лечители.

— Давах ѝ. — Майка му сведе поглед към ръцете си. — Но свърши. — Вдигна изпълнени с надежда очи към него. — Имаш ли пари?

— Малко. Защо?

— На улица „Котешка“ има един лечител. Бил чудотворец. Ама услугите му струват пари.

Хан откъсна очи от Мари и огледа стаята. Стори му се по-празна от обичайното. Нямаше кошници с пране, не се виждаше и каквато и да било храна.

Майка му отпусна длан върху ръката му.

— Ти би ли изпратил прането си в къща с болни? — сякаш прочете мислите му тя. — Пък и как да я оставя сама, та да вземам и да разнасям прането?

До леглото на Мари стоеше кофа с вода и черпак.

— Откъде вземаш водата? — попита Хан.

— От кладенеца в края на улицата — отговори майка му. — Както винаги.

Той грабна кофата, изсипа съдържанието ѝ в една от по-хубавите им тенджери и я сложи над пламъците.

— Остави я да поври малко, а после можеш да я използваш за пране.

— Знам как се пере, Хансън Алистър — част от стария дух на майка му се възвърна.

— Ще донеса вода от друг кладенец — обяви той.

За целта извървя няколкото пресечки до помпата на Грънчарския площад и обратно. Похарчи парите си за ечемичена супа и малко върбова кора за Мари. Понеже за целта се наложи да събуди аптекаря, го наругаха жестоко и си плати солено.

Докато свърши тази работа и се върне у дома, вече почти се зазоряваше. Мари пи малко чиста вода и отвара от върбова кора; колкото и да ги уверяваше, че не е гладна, хапна и ечемичена супа. След това изглеждаше по-добре и заспа по-спокойно, а Хан имаше чувството, че розовината по бузите ѝ не е само от високата температура и че подобрението ѝ не е просто затишие преди поредния пристъп на треска.

Ето значи. Още лош късмет, и то по-лош от всякога досега. Проклетият амулет беше виновен. Трябваше да се отърве от него, преди някой да е умрял.

А му трябваха и пари. На майка му и Мари им трябваха пари — за лечител и за всичко останало. Не можеше те да мизерстват, докато той самият живееше относително добре в Морски борове или където другаде го отнесеше вятърът. Гвардията не го издирваше в момента, но това щеше да се промени, зърнеха ли доскоро удавения му труп да снове бодро по улиците.

Остави майка си и Мари да спят, слезе по стълбите и пошушука на конете; не им беше обърнал внимание на качване. После се възползва от прикритието на тъмнината да се промъкне до каменната ковачница в двора, където криеше амулета. Намери коженото вързопче на мястото му и усети топлината, която излъчваше, още преди да го извади от скривалището.

Разгърна внимателно кожата. Амулетът със змия и магьоснически жезъл засия с ослепителна яркост и освети целия двор, сякаш целеше да издаде крадеца, задигнал го от истинския му собственик. Хан побърза да го увие в кожата отново, озъртайки се наоколо, за да се увери, че никой не го е видял.

Пъхна амулета в торбата си и я преметна през рамо, после дръпна каскета надолу към лицето си и тръгна към пазара на Южен мост. Като стигна до моста, кимна на сънения гвардеец и отново мина между храма и стражевата кула. Чудеше се какво ли би си помислил Джемсън за бившия си ученик и кого ли пребиваше напоследък Мак Гилън.

Касапинът тъкмо вдигаше навеса на магазина си — една от малкото трайни постройки на пазара. Гъбарят подреждаше кошници със смръчкули и серни гъби пред дюкяна си. Хан ги подмина, забол поглед в земята и без да ги поздрави. Неговият пазар беше този във Вехтошарника. Не познаваше повечето от търговците в Южен мост, което се оказваше добре дошло точно днес.

Магазинът на Таз Макни, друг преуспял търговец на тукашния пазар, беше по-голям от останалите, пълен с екзотични платове, изкусителни аромати, редки произведения на изкуството и скъпоценни камъни — продавани самостоятелно и инкрустирани в бижута. Повечето хора обаче не подозираха, че благоденствието на Таз се дължеше на страничната му търговия с магически предмети, много от които крадени или най-малкото със съмнителен произход. Наеминг може и да забраняваше купуването и продаването на талисмани и амулети, изработени преди Опустошението, но Таз можеше да намери почти всичко за дискретните клиенти с пълни джобове.

Хан знаеше, защото в миналото беше продавал разни стоки на Таз. Невинаги му даваше най-добрата цена, но обичаше да работи с него, защото имаше постоянен адрес, за разлика от повечето търговци на крадени вещи, които обикаляха по улиците. Таз знаеше, че Вехтошарите винаги можеха да го намерят отново, ако ги изиграеше. Освен това имаше връзки с богати клиенти, готови да платят добри пари за някои ценни предмети. Таз беше отворил и нов магазин на по-престижно място, зад крепостните стени на двореца, където го посещаваха аристократи и магьосници.

Звънчето над вратата издрънча, когато Хан влезе в магазина. Таз седеше в дъното, свел плешивата си глава над счетоводните книги. Без да вдигне поглед, изръмжа:

— Още не е отворено. Елате по-късно.

— Щом си казал — отвърна Хан. — Но ти губиш. Ще си намеря някой друг търговец.

Таз вдигна смаян поглед.

— Гривник? Кръв демонска! — Той скочи на крака с удивителна пъргавина за толкова едър мъж. Надникна през витрината и кимна с глава към дъното на магазина. — Да идем в задната стаичка.

Хан го последва покрай кошчета с мъниста и лавици с намазани с потъмнял восък шишета, съдържащи какви ли не еликсири и отвари. В ъглите бяха облегнати навити пъстроцветни килими, а всяко друго кътче на помещението беше отрупано с изящни кутии-ребуси, лампи и свещи.

Като минаха през задната врата, Таз се укри зад масивното бюро, където Хан знаеше, че държи поне три ножа и една кама. Търговецът носеше дълго кадифено палто и бухнало дантелено шалче около врата. Търбухът му се изливаше над колана на панталоните му, напирайки да излезе през палтото. Ето този човек поне си похапваше добре.

— Дочух, че ти били светили маслото — рече безцеремонно Таз.

Хан кимна и придоби скръбно изражение.

— Южняците ми видяха сметката — обясни той. — Да ти кажа, харесва ми да съм мъртъв.

От гърдите на Таз се изтръгна познатият гръмък смях, който можеше да заблуди човек, че търговецът не е толкова умен, колкото всъщност беше.

— Схванах, момчето ми. Е, на какво дължа тази безплътна манифестация?

Таз обичаше да използва префърцунени думи.

— Имам един амулет, който вероятно би те заинтригувал — каза Хан.

— Нали уж напусна играта — присви очи насреща му Таз.

Хан вдигна рамене.

— Така е. Случаят е извънреден. Правя услуга на приятел.

— Аха. Приятел. Разбира се. — Очите на Таз се озариха от любопитство. Беше купувал доста и то ценни предмети от Хан,

— Ще ти струва скъпичко — предупреди го Хан. — Нямам намерение да ти го подарявам. Ако парите са ти кът, по-добре си признай още сега.

— Не се притеснявай за това — отвърна привидно безразлично Таз. — Но все пак имай предвид, че сегашното състояние на пазара не ми позволява да правя особено крупни предложения. За зла участ в последните месеци се наблюдава отслабен интерес към магическите предмети.

Хан бръкна в торбата си и с бавни, премерени движения извади амулета. Това също представляваше част от играта. Остави вързопчето върху бюрото и внимателно разгърна кожата.

Светлината, излъчвана от камъка, озари лицето на Таз в грозно зелено. Той дълго се взира в амулета, после вдигна поглед към Хан.

— Откъде го взе? — пророни.

— Казах ти вече. От приятел. Иска да се оттегли от магьосничеството.

Таз се пресегна спонтанно към амулета, но Хан сграбчи китката му.

— Не го докосвай — предупреди го той. — Опасен е.

— Ясно — преглътна сухо Таз. Запасът му от дълги думи се беше изчерпал. — Хм. Жалко, че е толкова неустойчив. Това ще затрудни продажбата. — Замисли се за момент. — Десет девойчета — отсече накрая. — Не давам повече.

Хан щеше да намери бързо приложение на десет девойчета, но разбираше, че търговецът се опитва да го изиграе. Поклати глава и се зае да загръща амулета в кожата.

Таз го гледа няколко секунди и се обади:

— Двайсет и пет.

Хан пъхна амулета в торбата си.

— Благодаря ти за вниманието, Таз — и се надигна да си върви.

— Чакай! — побърза да го спре Таз.

Хан зачака.

Таз облиза устни. Избилите капки пот по широкото му чело доказваха колко силно иска амулета — на всяка цена.

— Мога да те предам на гвардейците, нали знаеш? В твой интерес е да сключиш сделка с мен.

Хан сви рамене и плъзна ръка по стената.

— Това място може да изгори, нали знаеш? Даже с твоя милост вътре. А това би било жалко.

Таз се прокашля.

— Нали уж вече не си в бранша? — напомни той.

Хан вдигна ръце с длани нагоре.

— Напуска ли се такъв бранш?

Таз кимна неохотно.

— Гривник, винаги си имал отличен търговски нюх, нещо рядко за толкова млад човек.

Хан се ухили.

— Е, благодаря ти, Таз. Ако комплиментите ставаха за ядене, вече щях да съм сит.

— Колко искаш?

— Сто девойчета най-малко. Но смятам да го разнеса из пазара и да приема най-щедрото предложение, така че по-добре се цели нависоко. — Хан говореше небрежно, оглеждаше магазина и опипваше незаинтересовано този и онзи предмет. Всъщност през целия му живот досега сто девойчета не бяха минавали през ръцете му.

— Виж какво, нямам възможност да го купя веднага за паpитe, които му искаш, но предполагам някой от клиентите ми ще прояви интерес към него. Остави го при мен на консигнация и ще видим.

Хан поклати глава.

— Не става. Разполагам само с една бройка, а смятам да го покажа на още няколко търговеца. Няма да се разделя с него, без да получа парите.

Таз очевидно не искаше да изпуска шанса си.

— Къде мога да те намеря?

Хан отново поклати глава.

— Не можеш. По-добре мисли бързо. Не мисля да се задържам дълго в града. Ще намина пак вдругиден.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ДЕБЮТАНТСКИ БАЛ

На следващата сутрин Раиса се събуди неотпочинала. Бяха я преследвали странни сънища. Амон бе присъствал във всичките, но ѝ се изплъзваха всеки път, опиташе ли да ги задържи. Тя се сгуши под завивките с надеждата отново да се потопи в тях, но мислите ѝ вече препускаха и сънят ѝ убягваше.

Дебютантският ѝ ден. Денят, в който официално щяха да я обявят за пълнолетна и готова да стане нечия съпруга; денят, в който официално щяха да я назоват наследница на трона; денят, в който щеше да започне обучението ѝ като бъдеща кралица на Превала.

Тази вечер щеше да бъде поставено официалното начало на дългоочакваното ухажорство.

Роклята ѝ висеше пред прозореца върху манекен — силует с форма на жена, в каквато щеше да се превърне. Не беше поставяла специални изисквания за облеклото на гостите си. Надяваше се на букет от пищни цветове, ала очакваше да преобладава целомъдреното бяло.

Самата тя изглеждаше ужасно в бяло — поредната ябълка на раздора между майка ѝ и нея. Ако зависеше от нея, щеше да се спре на черно, но би склонила и на виненочервено или дори на смарагдовозелено, за да подчертава цвета на очите ѝ. В крайна сметка обаче щеше да се появи на тържеството си в рокля с цвят на шампанско от сатен и дантела с ниско прикачени ръкави. Поне нямаше да изглежда момичешки.

Paиca се прозя, стана от леглото и тръгна към всекидневната по нощница. Магрет приготвяше закуската.

— Очаквах да поспите до по-късно, за да сте свежа за довечера — отбеляза тя. — Щях да ви донеса закуската в леглото.

Раиса я изгледа учудено. Дойката ѝ я насърчаваше да се наспи добре, за да издържи до по-късно вечерта. Колко новости ѝ се струпваха този сезон.

— Е, не можах да спя повече — отвърна тя. Преглеждаше купчината картички, послания и писма в кошницата до вратата. — Някакви вести от баща ми?

— Не, Ваше Височество — отговори Магрет. — Но не се бойте. Ако още не е пристигнал, то със сигурност пътува насам. Не би пропуснал тържеството ви.

— Знам. — Но Раиса не можеше да се отърси от тревожността си. — Би ли… би ли изпратила писмо до имението Кендал с молба да ме уведомят веднага щом пристигне? — Баща ѝ, изпаднал в немилост пред кралицата, беше отседнал в имението Кендал.

Магрет прегърна Раиса и я потупа майчински по гърба.

— Не се безпокойте. Всичко е от нерви. Предстои ви нощ, която ще помните до края на живота си.

„Има различни начини да запомним нещо — помисли си Раиса. — Може с добро. Може и с лошо.“

Останалата част от деня мина във вихър от къпане, мазане, ресане и гримиране.

— Сигурно отнема по-малко време да приготвиш кораб за отплаване — оплака се Раиса, когато маникюристите си тръгнаха, отстъпвайки място на фризьорите.

От имението Кендал обаче още нямаше вест.

В шест часа следобед ѝ облякоха роклята. Коприната падаше от високата талия на дълги красиви дипли, а дантела украсяваше бухналите романтични ръкави. Всъщност много я харесваше.

И този път възникна усложнението с пръстена от Елена. Раиса беше решена да го носи, но за случая получи специален подарък от майка си: огърлица от опушен кварц, цитрин и топаз, която хармонираше отлично с роклята. Раиса изхлузи пръстена от верижката и започна да го пробва на пръстите си. Някога ѝ се струваше възголям, но сега, за нейна изненада, стана идеално на средния ѝ пръст. Дългите до пода ръкави на роклята ѝ го скриваха напълно.

В шест и половина майка ѝ влетя в стаята за последна проверка преди тържеството. Роклята на кралица Мариана в тъмно горскозелено подчертаваше златистата ѝ коса и сияйна кожа. Огърлицата и тиарата ѝ бяха инкрустирани със смарагди.

Дори в празничните си одежди Раиса имаше чувството, че бледнее пред нея. Какво ще бъде да се възкачи на престола след такава господарка? Дали нямаше да я запомнят като ниската, тъмнокоса, сприхава кралица, наследила трона от златната?

Кралица Мариана хвана лактите на Раиса и я погледна от една ръка разстояние.

— О, скъпа — възкликна тя с преливащи от сълзи очи. — Прелестна си. — Щеше да ѝ стане по-приятно, ако не бе доловила изненадата в гласа ѝ. — Не мога да повярвам, че този знаменит ден най-сетне настъпи. Моля те, запомни: винаги ще искам най-доброто за теб. Вярваш ми, нали, Раиса?

Раиса кимна, отново обзета от безпокойство.

— Виждала ли си татко, откакто се е върнал? Трябва да ме съпроводи до балната зала, а още не е дошъл.

Кралица Мариана сбърчи чело.

— Сериозно? Не е дошъл? Бях сигурна, че ще присъства.

— Ще присъства, разбира се — натърти Раиса. — Все пак е дебютантският ми ден.

Мариана се подвоуми.

— Да, вярно, но нали си отбелязала случая в лагера на Демонаи. Сигурно е сметнал, че вече е изпълнил дълга си към теб.

Раиса примига объркано, преди да осъзнае за какво говори майка ѝ. По време на събитията в Южен мост излъгаха кралицата, че баща ѝ я е отвел в лагера на Демонаи.

— Това не е дълг — възрази Раиса. — Обеща да дойде. И иска да присъства. — След кратка пауза изстреля: — Защо ти беше да го изпращаш във Варовикови чукари точно сега?

Майка ѝ въздъхна ядосано.

— Не е толкова далеч, скъпа. Четири дни трябваше да са му напълно достатъчни да отиде и да се върне. Коронясването ти е важно събитие, но заради него не можем да пренебрегваме нуждите на кралството цяла седмица. — Кралицата се усмихна и светлокафявите ѝ очи заоглеждаха лицето на Раиса. — Не се безпокой. Незабавно ще изпратя някой до имението Кендал да го извика, за да се успокоиш. — Целуна дъщеря си по челото. — Всичко ще е наред, Раиса, ще видиш.

После се обърна и излезе от стаята, съпроводена от шумолене на коприна.

Ала времето течеше, наближаваше моментът да тръгнат към храма, а баща ѝ още го нямаше. Раиса надникна в коридора и набит млад страж застана мирно пред вратата ѝ.

— Ваше Височество? С какво мога да ви помогна?

— О, нищо. Просто се оглеждах.

За момент помежду им се възцари неловко мълчание, после Раиса каза „Свободен си“ и се върна в стаята.

Не можеше обаче да си намери място от тревога. Отвори вратите към терасата и излезе в знойната вечер.

Над Ханалеа, Риса и Алтеа отекваха гръм след гръм. Гигантски облаци с осветени от жълтозеленикави светкавици кореми тегнеха над върховете им. Миризма на дъжд пропиваше тежкия задушлив въздух. Косъмчетата по ръцете и тила на Раиса настръхнаха от напрежението в него.

Вятърът се усили и погна облаците като сиви вълци по далечните хълмове. Раиса отпусна рамене. „Нерви — каза си. — Всичко е от нерви.“

Магрет, не по-малко изнервена от нея, преравяше писмата върху масата, сякаш очакваше да намери неоткрито досега послание от Авърил. Суетеше се покрай косата на Раиса, подгъва на роклята ѝ, грима ѝ и я подръпваше оттук-оттам. Накрая Раиса не се стърпя и ѝ изкрещя.

Отвореше ли Магрет уста, от нея се изливаше трескава тирада.

— Чухте ли новината? Принц Жерар Монтен от Ардън е дошъл. И то посред война, представяте ли си? Сигурно има намерение да си тръгне с брачен договор в ръка. Той е най-младият от петима братя; от къде на къде си въобразява, че принцесата-наследница на Превала ще му отдели внимание. Принц Лиъм, от друга страна, е голям чаровник и има похвални обноски. Той е наследникът на тамронския престол, както сигурно ви е известно.

Най-сетне на вратата се почука. Раиса скочи да отвори, но Магрет, естествено, я изпревари.

Не беше баща ѝ, а Гаван Баяр, Висш магьосник на Превала, ослепителен в сребристочерните си одежди, подбрани да подхождат на буйната му сребриста коса и гъсти черни вежди.

— Милорд Баяр — учуди се Магрет. — Мислех, че… очаквахме…

Лорд Баяр подмина Магрет и се поклони дълбоко на Раиса.

— Ваше Височество, същинска прелест сте. Ще ми се да бях по-млад. — Направи пауза, та очите му да я обходят от главата до петите. — За жалост баща ви още не се е завърнал от Варовикови чукари. Кралицата ме помоли да ви съпроводя до храма. — Предложи ѝ ръката си. — За мен ще бъде истинска чест.

Раиса заотстъпва назад, клатейки глава.

— Възможно е… да се появи.

— Всички ви очакват — настоя лорд Баяр. — Време е. Кралицата изисква присъствието ви.

Раиса се блъсна в тоалетната масичка и, внезапно замаяна, се облегна на нея. Имаше нещо гнило. Всеки неин инстинкт крещеше в ушите ѝ. Фенерът върху масата мъждукаше на полъха откъм отворените врати, а по стените препускаха вълчи сенки.

Набитият страж стоеше на входа към покоите ѝ, стиснал дръжката на меча си.

— Ваше Височество? — обади се той.

Магрет застана между Раиса и лорд Баяр със сбърчено от потрес лице.

— Нейно Височество не се чувства добре — заяви тя. — Ще бъдете ли така добър да ѝ дадете няколко минути?

В сините очи на лорд Баяр пламна гняв.

— Дръпни се — заповяда той на Магрет. — Не разполагаме с няколко минути. По заповед на кралицата принцесата трябва да дойде с мен.

— Всичко е наред, Магрет — увери я Раиса, макар че нищо не беше наред. Изопна гръб, тръсна глава, за да я прочисти и кимна на стража. — Свободно. Тръгвам с лорд Баяр. Много мило от негова страна, че дойде да ме вземе. Сигурна съм, че баща ми ще дойде навреме за танците.

Без да обръща внимание на предложената ѝ от лорд Баяр ръка, Раиса хвана полата си с две ръце, вдигна брадичка и тръгна пред него към коридора. Стражът ги последва.

Трудно запазваше преднината пред широката крачка на лорд Баяр, защото, макар и припряно, по-скоро ситнеше, а и носеше неудобните си официални обувки. В крайна сметка му позволи да хване лакътя ѝ и усети парването от магическата мощ, течаща по пръстите му.

„Използвай търговския си фасон“, заповяда си тя.

Двамата извървяха покритата с килим пътека от двореца до храма. Прекосиха вътрешния двор, символизиращ разделението между духовенството и монархията, между святото и мирянското. Времето продължаваше да се влошава и вятърът размяташе около лицето ѝ кичури от внимателно фризираната ѝ коса. Раиса имаше чувството, че небесата всеки момент ще се отворят. Питаше се дали баща ѝ не е попаднал в плен на бурята, докато се мъчи да стигне до дома. Отпрати по една молитва към Създателката и към Маиа, времетворката, за благополучното му завръщане.

Свещи озаряваха пропития с тържествена атмосфера катедрален храм. Пътят ѝ през него представляваше дълъг, застлан с червен килим коридор между тълпите от лъскави аристократи, всичките протягащи врат да зърнат принцесата-наследница на кралството си. Раиса се чувстваше като булка, чийто баща я води към олтара. Само дето това не беше нейният баща и не се намираха на сватба.

Пролича си колко неподготвени са гостите за инцидентната подмяна на баща ѝ с лорд Баяр. Сред тълпата се разнесе шепот и множество глави се заобръщаха насам-натам, обзети от обичайно клюкарство. Къде беше Авърил Демонаи и защо не присъстваше; какво означаваше всичко това?

На Раиса ѝ се прииска да тропне с крак и да извика „Идеята не е моя!“.

Майка ѝ седеше на кралското кресло в дъното на залата с разперени край нея поли и масивната церемониална корона на главата. За изненада на Раиса до нея стоеше проповедник Джемсън от храма на Южен мост, възхитителен в златисто-белите си одежди. Дори от това разстояние си личеше колко е учуден да види Раиса в компанията на висшия магьосник.

И напълно разбираемо. Все пак навярно баща ѝ отговаряше за духовния елемент на тържеството. Навярно той бе поканил проповедник Джемсън да води церемонията.

Раиса извървя пътя до подиума, стараейки се да не обръща внимание на магьосника до себе си, да задържи тържествената маска върху лицето си, докато сърцето ѝ се бунтува в гърдите ѝ. Независимо от това с периферното си зрение улови няколко картини — усмивката, замръзнала по лицето на Миси Хакам, например. Миси стоеше до брат си, красивият и също толкова плиткоумен Джон. Кип и Кийт Клемат се ръчкаха с лакти един друг, навярно обзалагайки се кой ще спечели ухажорската игра на танцовата площадка.

Баба ѝ Елена стоеше сред шепа кланови старейшини, пременени в церемониалните роби на Морски борове и Демонаи, а до тях забеляза и няколко демонайски воина, включително Рийд Демонаи, спряган от народа като неин официален ухажор от планинските земи.

Докато Раиса минаваше покрай тях с висшия магьосник, Елена прошепна нещо на Рийд. Лицето на баба ѝ беше безизразно, но по лицето на Рийд се четеше гняв.

Мифис и Аркеда Мандър стояха в предната част на храма заедно с Мика Баяр — тройката магьосници. Очевидно наказанието на Мика беше свършило. Той изглеждаше великолепно, както обикновено, и смайващо красив, както обикновено, но лицето му бледнееше, а изражението му беше трескаво, сякаш нещо не му понасяше. Тъмните му очи я следяха нетрепващо.

От двете страни на подиума имаше по една малка церемониална група гвардейци. Раиса потърси капитан Едън Бърн, който замина с баща ѝ за Bарикови чукари. И той отсъстваше. Намери поне Амон, облечен в парадна униформа, изпънал гръб като струна и стиснал дръжката на меча си. Гледаше правo напред с пламнали бузи, но тя знаеше, че я вижда.

„Сънувах те тази нощ“, каза му наум Раиса.

Най-накрая стигнаха до проповедник Джемсън и майка ѝ. Лорд Баяр пусна лакътя ѝ, отстъпи встрани и застана до сестра ѝ, принцеса Мелани.

Раиса погледна проповедник Джемсън в очите и прочете състраданието в тях. Той се усмихна. Това повдигна духа ѝ донякъде и тя отвърна на усмивката му. Пулсът ѝ стихна, страховете ѝ се поуталожиха. Един ден щеше да стане кралица, а в Превала кралиците властват над магьосниците.

— Приятели, сега е сезонът на дебютантските церемонии. Имах удоволствието да водя много от тях — подхвана Джемсън. — За мен винаги е истинска чест да обявя официалното начало на нечия зрялост и да приветствам новите пълноправни граждани на кралството ни. Днес обаче сме се събрали за много специална церемония — церемония, свързана с най-старите ни традиции. Днес ознаменуваме пълнолетието на Раиса ана’Мариана, потомка на Ханалеа и династията Сив вълк.

Джемсън плъзна поглед по тълпата пред себе си.

— Принцесата вече се доказа като безкрайно милостива личност. От помощното ѝ дело „Дива роза“ в храма на Южен мост всяка седмица се възползват стотици хора. Цели семейства се сдобиват с храна и дрехи, а децата им получават образование благодарение на нейното великодушие. Тя е достойна наследница на ханалеевата династия.

Кралицата отправи стреснат поглед към Раиса. Сред гостите плъзна шепот като вятър през зимни клони.

Гласът на проповедник Джемсън се понесе над Раиса, приканвайки я да се посвети тържествено в служба на Създателката, Превала и кралската линия. Майка ѝ ѝ зададе Трите въпроса и тя даде Трите отговора с висок, ясен глас, за да я чуят дори в другия край на храма.

Раиса изкачи стълбите на подиума и коленичи пред майка си. Кралица Мариана сложи бляскавата тиара на Сив вълк върху главата ѝ с думите:

— Стани, принцесо Раиса, наследница на трона на Сив вълк.

Отвъд стените на храма бурята се развихри с пълна мощ и по прозорците от скрепени с олово стъкълца затрополя градушка. Прадедите ѝ изказваха одобрението си. Или се опитваха да я предупредят за нещо?

Аплодисменти избухнаха в единия край на храма и се пренесоха до другия, навярно защото наближаваше време за вечеря.

По периферията на главната бална зала, преобразена в приказна гора, се издигаха голи дървета, осеяни с дребни магически светлинки. Масите бяха подредени в единия край, под красив горски свод. Сребърни клетки с пойни птички висяха по клоните на дърветата.

По време на вечерята Раиса седеше до кралицата в почетния край на масата. Принцесата настоя проповедник Джемсън да заеме мястото от другата ѝ страна, предвидено за баща ѝ (така тя попречи на лорд Баяр да се настани до нея). Благоволението на кралицата я изненада. Мариана сякаш бе готова да задоволи всеки каприз на опърничавата си дъщеря, само и само да запълни празнината от отсъствието на Авърил.

Традицията повеляваше южняшките принцове да бъдат настанени до кралското семейство, ала Раиса констатира, че майка ѝ ги е изпратила доста по-надолу по масата. Отгоре на всичко беше разположила семейство Томлин срещу непознат младеж. Съдейки по помпозния му тоалет, Раиса го определи като Жерар Монтен, най-младият принц на Ардън. Имаше стройно телосложение, коса с цвят на мокър пясък и бледи, почти прозрачни сини очи.

Елена Демонаи и другите представители на клановете също седяха в далечния край на масата.

Раиса не хапна почти нищо, сломена от тежестта на тиарата, новата си титла и липсата на баща ѝ. Не беше и особено приказлива, но проповедник Джемсън, кралица Мариана и лорд Баяр се грижеха за разговорите. Гласовете им се стичаха по кожата ѝ като дъжд по художническо платно, без да проникват в съзнанието ѝ.

Кралицата изглеждаше напрегната, на лицето ѝ лъщеше изкуствена усмивка и тя често хвърляше тревожни погледи към Раиса, сякаш се чудеше какво ли е намислила новата принцеса-наследница. Проповедник Джемсън се преструваше на спокоен и с удоволствие общуваше с околните, но Раиса знаеше, че нищо не му убягва.

— Принцеса Раиса представя похвално рода Сив вълк в града — каза той.

— Наистина ли? — попита кралицата, чоплейки с нервни пръсти салфетката си.

— О, да. Уличните музиканти я възпяват в песните си. Децата от училището в храма оставят венци под портрета ѝ в светилището, а поклонниците откриха нова лечебница в нейна чест.

— Нямах представа. — Кралицата се намръщи леко и побутна с вилица печения пъдпъдък в чинията си.

— Всички ви прославят, Ваше Величество, задето сте отгледала толкова милосърдна дъщеря — добави той и кралицата се усмихна.

На няколко пъти Амон Бърн срещна погледа на Раиса от поста си до стената. В един от случаите вдигна вежда с въпроса „Какво се случва?“.

Раиса започна да се поотпуска чак когато вечерята свърши и всички се отправиха към танцовата площадка. По традиция първият танц бе запазен за баща ѝ, но по обясними причини го пропуснаха и вместо това преминаха направо към множеството ѝ други кавалери. Вечерта мина бързо в калейдоскоп от мъжки лица и лъскаво парадно облекло, сред какофония от ласкателства, парене на магьоснически ръце и кошмарната настойчивост на братята Клемат.

Раиса танцува с Жерар Монтен, когото сметна за крайно студен, неприятен и надменен — странна комбинация за неин връстник. Не си направи труда да я ухажва, дори да я ласкае, а премина направо към политически разговори.

— Ваше Височество, интересно ми е притеснява ли ви фактът — подхвана той с грубия си равнински акцент, — че съм най-младият от петимата кралски синове, четирима, от които са живи?

— Зависи — Раиса се оказа неспособна да удържи на изкушението. — Имате ли и по-големи сестри?

Той впери в нея очи, бледи и студени като ледници.

— Имам една по-голяма сестра — отговори накрая. — Но в Ардън короната се предава само от баща на син.

— Разбирам. В такъв случай навярно желаете да се ожените за кралица, та дъщерите ви да получат наследство? — попита Раиса.

— Ами… хм… не се бях замислял по въпроса — запелтечи принцът. — По-скоро смятах, че би било разумно да… ъ… да съчетаем кралствата и ресурсите си.

— Ясно. Кралствата ни. О, май не дадох отговор на въпроса ви. Интересува ви дали ме притеснява фактът, че сте най-младият син на краля, така ли?

— Да — потвърди Жерар Монтен. — Бих искал да ви уверя, че предвид ситуацията в Ардън, това не е непреодолима пречка. Ако склоните да проявите търпение, Ваше Височество, имам основание да вярвам, че короната рано или късно ще бъде моя.

— Четиримата ви братя не ме тревожат — отвърна Раиса. — Впрочем те би трябвало да се тревожат за себе си. Сериозно би ме притеснявала обаче развръзката от борбата за ардънския трон, ако изобщо имаше някаква вероятност да се омъжа за вас, разбира се.

За радост в този момент музиката секна. Раиса се отдръпна от принц Жерар, изтръгвайки ръцете си от настойчивата му хватка.

— Благодаря ви за танца, Ваше Височество — каза тя. — Желая ви благополучно завръщане у дома.

Усещаше как очите му дълбаят дупки в гърба ѝ, докато се отдалечаваше с гордо вдигната глава. „Зачеркнах поне един южняк от списъка — мислеше си тя. — Направо ме побиват тръпки от него.“

Списъкът с танцови партньори стигна до името на Мика. Обзе я напрежение. Не знаеше какво да очаква от него — предложение, обяснение в любов, съзаклятнически шепот? Но този път тревогите ѝ се оказаха напразни. Мика се държа като истински кавалер. Даже ѝ се стори прекалено отнесен, прекалено дистанциран и Раиса го попита — леко остро — за какво толкова се е умислил, и то точно когато музиката стихна.

— За нищо, Ваше Височество — отвърна той със скован поклон. — Абсолютно за нищо. Хубаво е да умееш да изпразваш съзнанието си. Препоръчвам ви да опитате. — После се отдалечи с изпънат гръб.

Амон беше друго нещо. Стисна ръцете ѝ толкова силно, че тя изохка от болка и той тутакси отпусна хватката си.

— Извинявай. Какво става? Къде е баща ти?

— Надявах се ти да ми кажеш — отвърна Раиса. — Имаш ли поне някаква информация?

— Вчера от Варовикови чукари пристигна пощенски гълъб. Според посланието още вчера сутринта са тръгнали към Превалски брод — каза Амон. — Очаквах да пристигнат снощи. Нищо друго не знам. — Той направи кратка пауза. — Вероятно бурята им е попречила и са се покрили някъде за през нощта.

Дъждът трополеше по керемидения покрив на храма, а вятърът брулеше кулите. И все пак…

— Трябваше да са пристигнали много преди да се разрази бурята — прецени тя. — Просто… имам лошо предчувствие. Интуицията ми подсказва, че се е случило нещо или предстои да се случи, или и двете. — Отпусна глава върху рамото на Амон, потрепервайки леко.

— Какво може да се случи? — пророни той и топлият му дъх погъделичка ухото ѝ. Дланта му прилепваше плътно до гърба ѝ и я направляваше по танцовата площадка. — Ти си тук, в двореца, в разгара на твоето тържество, оградена от кралската гвардия. — Звучеше сякаш опитваше да убеди сам себе си. — Доколко надеждна е тази твоя… интуиция? Има ли как да знаеш какво може да се случи или кога? — Типичната практичност на Амон.

— Не съм сигурна. — Раиса се помъчи да избистри съзнанието си. Странно, но в обятията на Амон се чувстваше някак неприкосновена, свързана с него по нов, непознат начин. Сякаш помежду им се беше отворил някакъв канал и сега през него струяха мощни емоции. Искаше ѝ се танцът им да продължи вечно.

Тя се прокашля и пробва да насочи вниманието си към другата, пo-мъглява опасност.

— Според Магрет са просто нерви и сигурно е права, но щях да съм несравнимо по-спокойна, ако бащите ни бяха тук. Притеснявам се, че им се е случило нещо.

— В момента не можем да направим нищо за тях — заключи Амон. — Нека се съсредоточим върху теб. Ако ти си в опасност, каква би могла да е тя?

Раиса вдигна поглед към лицето му. Опасяваше се да не би да си прави шегички с нея, но той изглеждаше напълно сериозен.

— Да помислим. Кога би била най-уязвима от… знам ли… нападения на наемни убийци и похитители? — продължи той. — След тържеството ще се върнеш в покоите си. Това е вероятност.

Раиса сграбчи лактите му.

— Остани в стаята ми тази нощ, Амон — примоли му се импулсивно тя. — Ще съм по-спокойна, ако си при мен.

— Изключено е, Раиса — отвърна Амон. По лицето му се четеше съжаление и чувство за благоприличие.

— Не ме е грижа кой какво ще си помисли — настоя Раиса. — Пък и нали Магрет също ще е там. Тя ще ни наблюдава.

— Аха — кимна той. — За прислужницата, която заспа в градината, ли говориш? — Прехапа долната си устна. — Ще свикам Глутницата. Назначени сме за твоя лична стража. Започваме работа от утре.

Раиса впери поглед в него.

— Сериозно? Нали баща ти уж искаше да стоиш настрана от мен?

— Размислил е. — Амон си пое въздух, сякаш с намерение да каже още нещо, но после затвори уста и не продума в продължение на цяла обиколка на танцовата площадка. — Както и да е — подхвана накрая. — След като танците приключат, ще изпратя неколцина от Вълците да наблюдават коридора към покоите ти. Обичайната ти стража ще бъде пред вратата ти. Аз ще се кача в градината и ще пазя входа на тайния проход. Така тази нощ ще бъдеш в безопасност. А утре бащите ни може да се върнат.

За момент двамата се умълчаха. Тревожното изражение обаче не изчезна от лицето на Амон.

— Какво има? — попита Раиса.

— Ами ако не се върнат? Идната седмица ми предстои да замина за Одънов брод.

— Толкова скоро? — Раиса изпита пристъп на паника. — Лятото още не е свършило. Едва краят на юли е. Имаш цял август и…

— Ще се придвижвам към Одънов брод по заобиколен път. Татко ни изпраща на малка разузнавателна експедиция. Но ако той не се прибере, не мога да те оставя сама тук.

— Ще се върне, Амон; и двамата ще се върнат, не се тревожи.

Музиката замлъкна — знак за края на танца — и двамата спряха неохотно. Амон се беше привел към нея и лицата им се намираха на сантиметри едно от друго. Раиса стисна дланите му и прошепна „Благодаря ти.“ После се надигна на пръсти и уви ръце около врата му с намерението да завърши танца с благочестива целувка, но в този момент някой ги прекъсна.

— Ваше Височество? — Гласът с осезаем акцент дойде иззад гърба ѝ. — Надявам се следващият танц да е мой.

Раиса се завъртя и видя принц Лиъм Томлин от Тамрон. Той ѝ се поклони грациозно.

— Разбира се, ако моментът не е подходящ…

— Ваше Височество — тя направи реверанс с пламнало от срам лице. Наистина трябваше да внимава какво прави. Особено при положение, че принц Лиъм беше добра партия за брак. — Разбира се, че моментът е подходящ. Извинете ме. Просто се…

— Разсеяхте? — довърши той. — Случва се на всеки. — Ослепителна усмивка озари медната му кожа.

Раиса надникна през рамо, ала Амон го нямаше.

Принцът взе ръката ѝ и в чест на кралската двойка оркестърът засвири валс — по-консервативен танц, подхождащ на южняшкия им манталитет. Впрочем съобразителността на музикантите се оказа ненужна. Принцът танцуваше с вродената елегантност на човек, израснал в кралски двор.

Не се открояваше с висок ръст, особено в сравнение с Мика или Амон, но тоалетът му беше внушителен — син жакет и бели панталони, подчертаващи стройната му, аристократична фигура. Тамрон бе признат за моден център на Седемте кралства. В сравнение с лъскавата му столица Тамронова крепост Превалски брод изглеждаше същинско село.

— Рядко ми се налага да си запазвам място в нечий списък с танцови партньори — отбеляза принц Лиъм. — И да изтръгвам дамата от обятията на друг мъж. А някога семейство Томлин бяхме галеници на съдбата.

Стресната от неочаквания коментар, Раиса огледа лицето на принца за следи от арогантност, но вместо това откри ведра самоирония. Веднага спечели симпатиите ѝ.

— Е, какво да се прави. Аз пък се мъча да свикна с факта, че ме излагат на показ като прясна говежда плешка — откликна Раиса.

Принц Лиъм се засмя с изненадващо плътен глас.

— Вероятно сте поддръжница на схващането, че принцовете и принцесите имат контрол над собствените си животи. Аз самият не съм. Вярвам, че просто се перчим по сцената, импровизирайки разпалено, докато не осъзнаем, че сценарият вече е написан и всичко е било напразно.

— Невинаги е така — парира го Раиса. — Ще ми се да вярвам, че понякога сами пишем сценария си.

— Значи сте влюбена във войника? — Въпросът му беше дързък като нож, насочен към ребрата ѝ, но тя успя да го отклони.

— Не говоря за любов — но наум добави „Е, не само за любов.“

— Значи имам шанс. — Той обърна глава, за да ѝ демонстрира изсечения си профил и буйните си черни къдрици. После я стрелна с ъгълчето на окото си, за да се увери, че го гледа.

Раиса се засмя.

— Какъв позьор сте само — изкоментира тя.

— Като такъв целя да ви се представя — отвърна лъчезарно той. — Ще оставя фалшивата скромност на всички други в залата.

— Аз не играя роля — възрази Раиса. — Наистина държа хората да знаят коя съм.

— Още сте млада, Ваше Височество.

Все едно чу някой от циничните старейшини.

— Защо? Вие на колко години сте? — попита Раиса.

— На седемнайсет.

„Почти колкото вас съм“, хрумна ѝ да го осведоми, но се въздържа, понеже ѝ се стори детинско.

— И как върви ловът за съпруга? — поинтересува се вместо това. — Набелязал ли сте си някоя кандидатка?

Той се засмя отново.

— Предупредиха ме, че сте безцеремонна.

— Така ли? И какво друго ви предупредиха?

— Че сте своеволна, непреклонна и умна. — Погледна я в очите. — И най-красивата принцеса в Седемте кралства.

Чисто ласкателство, но ѝ беше приятно да го чуе.

— Така ли? Е, няма как да знам, защото никога не съм пътувала извън границите на Превала. Един ден ще посетя Тамрон и другите южни кралства. Как ви се отразява войната в Ардън?

— Съвсем преднамерено не ѝ обръщаме внимание — прошепна в ухото ѝ Лиъм, сякаш ѝ споделяше тайна. — Разсейваме се със забави, развлечения и други пороци, все едно не съществува.

— И все пак сте дошъл тук с надеждата да си намерите съюзник срещу рода Монтен. — Наум Раиса благодари за просветлението на баща си и Амон Бърн.

Лиъм махна с отрупана с пръстени ръка.

— Търся си богата съпруга, за да изплаща хазартните ми дългове — поправи я той. — А превалските кралици били толкова пестеливи, че първите монети с техен образ още били в обращение.

Музиката спря и той я поведе към маса в една от временните дъбрави на майка ѝ. Раиса даде знак на близкия келнер да им донесе питиета и изхлузи обувките си. Танцовите ѝ изяви приключиха — принц Лиъм беше последният в списъка ѝ. Оркестърът продължаваше да свири (и нямаше да спре, докато принцесата-наследница не се отправеше към покоите си), но Раиса с изненада установи, че залата е почти празна. Нямаше представа кога е станало толкова късно. Дебютантският ѝ бал мина съвсем неусетно. Донякъде се разочарова, като се имаше предвид колко месеца го чака.

Тя се върна в настоящето. Принц Лиъм вдигаше чашата си към нейната.

— Вие сте най-красивата принцеса в Седемте кралства. — Той спря с ръка възражението ѝ. — Отличен съдник съм, Ваше Височество. Много жени са минали пред очите ми.

Раиса се засмя. Дори намеренията на принц Лиъм да не съвпадаха с нейните, той определено беше голям чаровник.

— Трябва да ни дойдете на гости — продължи принцът. — Тамрон не би дръзнал да се хвали с красотата на Превала, но се надявам да намерите столицата ни за доста… интересно място. — По лицето му се изписа дяволито изражение. — Макар лятото да не е най-подходящият сезон.

— И аз така съм чувала. Баща ви, крал Маркъс, ме покани във вилата си край Ветровито езеро.

— Там е прекрасно през лятото — отбеляза Лиъм. — Независимо че вилата е малко пренаселена, когато и трите му съпруги са там.

Раиса се зачуди дали ги спомена умишлено.

— Предпочитам да прекарвам летата си в града, където проспиваме дневните жеги и будуваме по цяла нощ. Скоро ще настъпи есен и нощите ще станат хладни и приказни, а дъждовете ще вдъхнат живот на цветята. Наричаме я сезонът на любовта. — Той сложи ръка върху нейната.

„Внимавай — отправи към себе си предупреждение Раиса. — В този малък принц се е прехласнала Миси Хакам.“ Раиса често използваше Миси Хакам като мерило за глупаво поведение.

— Интересите на баща си ли представлявате, или своите? — осведоми се Раиса.

Лиъм се засмя, но в смеха му се долови горчива жилка.

— Баща ми не се нуждае от моята помощ, за да си намери съпруга. Тук съм от свое име.

— Е, в такъв случай какво е вашето гледище относно многоженството? Ако имате две-три съпруги, и на тях ли им е позволено да имат по няколко съпруга?

Когато Раиса му задаваше този въпрос, Лиъм отпиваше вино и едва не го изплю върху масата.

— П-принцеса Раиса — изстреля той, — който и щастливец да ви вземе за жена, ще бъде предостатъчно зает с вас, за да усложнява живота си допълнително.

Раиса също прихна, но не ѝ убягна фактът, че той не отговори на въпроса ѝ. Само я наблюдаваше запленен. Погледът му се плъзна надолу към устните ѝ и обратно към очите ѝ.

Приведе се близо до нея и опря длани в голите ѝ рамене. От допира му тя настръхна.

— На този етап бих ви поканил на разходка в градината, но доколкото чувам, още вали като из ведро. Дали… няма някое по-усамотено местенце, където да поговорим далеч от ушите на царедворците?

На Раиса ѝ хрумна, че вероятно тази вечер Лиъм олицетворяваше опасността, която бе очаквала от Мика. Интригуваща опасност.

В същия момент дочу стъпки зад гърба си, а Лиъм погледна над едното ѝ рамо и се навъси.

— Ваше Височество. — Без да се обръща, Раиса позна кой е. — Ваше Височество, кралицата изисква присъствието ви в покоите си — доложи Мика Баяр. — Помоли ме да ви заведа.

Раиса го изгледа недоверчиво. Точно него ли би изпратила майка ѝ след онази случка? Огледа се за Амон, но не го видя никъде. Запита се дали вече се е качил в градината.

Мика се обърна към Лиъм.

— Простете, Ваше Височество, но ще се наложи да извините принцеса Раиса. Става късно.

— Да. Така е — съгласи се незлобливо Лиъм и се усмихна на Раиса. — Принцеса Раиса, ще поостана тук още няколко дни. Отседнал съм в имението Кендал. Надявам се да ви видя отново, преди да отпътувам към Тамрон. — Принцът ѝ се поклони и се обърна.

Мика го изпрати с поглед, хвана Раиса за лакътя и я изведе от балната зала.

Тя изтръгна ръката си от неговата.

— Знам пътя — тросна му се и избърза напред. Щеше ѝ се да прекара повече време с Лиъм Томлин. Машинациите на семейство Баяр започваха да ѝ омръзват. — Какво иска майка ми? — попита, докато минаваха край групичка разговарящи в коридора хора. — Не съм я виждала от часове. Очаквах вече да си е легнала.

— Още не — отвърна Мика, без да отговори на въпроса ѝ. Изглеждаше напрегнат и Раиса предполагаше, че пак е пил.

Тя самата не беше близнала нищо друго, освен вода и възсладък пунш. Имаше навика да се учи от грешките си.

Колкото повече доближаваха покоите на кралицата, толкова по-малко хора срещаха. Без да се замисля, Раиса свърна към лабиринта от по-тесни коридори, използвани само от кралското семейства. Докато минаваха покрай малката библиотека, основана от баща ѝ, Мика каза:

— Раиса, ще ми отделиш ли само минутка, преди да влезем? Моля те.

Раиса се обърна към него. Той кимна към библиотеката.

— Просто ме изслушай. Обещавам да не ти отнема много време. — Той подръпваше ръкавите си, необичайно смутен.

Здравият разум ѝ диктуваше друго, ала тя му повярва. След един дълъг момент влезе в библиотеката и застана в другия край на масата.

— Още от тържеството ми се опитвам да дойда при теб — подхвана той. — Исках да ти кажа, че не знаех за пръстена и медальона. Не подозирах, че са омагьосани.

С други думи признаваше, че са вещерски дрънкулки и лорд Баяр е излъгал кралицата. Раиса скръсти ръце.

— И защо да ти вярвам?

Той сви рамене.

— Защото, както сама ще се увериш, нямам причина да те лъжа.

Тя наклони въпросително глава.

— В какъв смисъл „ще се увериш“?

Мика пренебрегна въпроса ѝ.

— И защото ми се ще да вярвам в способностите си да запленя едно момиче без чужда помощ.

— Зависи от момичето — отбеляза язвително Раиса. — Доколкото знам, имал си доста завоевания в миналото.

Той се поусмихна и вдигна рамене — своеобразно напомняне защо винаги го беше намирала за толкова привлекателен.

— Когато… когато се поотпусна с мен, предположих, че най-сетне си се поддала на чара ми — каза Мика. — Представи си колко се разочаровах да науча, че всъщност си била омагьосана, и то не от мен, а от някакъв амулет.

— И от няколко чаши вино — не се сдържа да добави Раиса.

Мика махна небрежно.

— Не. Виното не ти действа. Пробвал съм този подход.

„Я виж ти — помисли си Раиса. — Някой е необичайно откровен днес.“

— Не ти ли е достатъчно всяко друго момиче от кралския двор да е в ръцете ти? — попита тя. — Защо вечно преследваш точно онова, което не можеш да имаш?

— Защо не ме попиташ кой е отговорен за амулета, ако не аз? — отвърна ѝ с въпрос Мика.

— Защото няма нужда. Но ми кажи друго: защо му е на баща ти да ме омагьосва? Да не би да е искал да предизвика скандал, за да попречи на брака ми с Южняк?

— Е — забели очи Мика, — това би бил ползотворен страничен ефект. Не е особено добра идея да се омъжваш за Южняк.

— Не разбирам. Баща ти е обвързан магически с превалските кралици. Как успява да действа противно на интересите им?

— Защо смяташ така? Че действа противно на интересите им? — зае отбранителна позиция Мика. Очите му обходиха дебелите томове по близкия рафт. Плъзна ръка по гърбовете им, погледна дланта си и по детински я избърса в панталона си.

— Кръв демонска, Мика. Омагьоса принцесата-наследница без нейно знание. Това е държавна измяна. Какво се надяваше да постигне?

— Баща ми е уверен, че не след дълго и Превала ще бъде въвлечен във войната. Веднага след края на гражданската война в Ардън.

Същото беше казал и Амон.

— Е, и? Какво общо има това с мен?

— Трябва да надвием Южняците на всяка цена. Дори това да означава раздяла с някои архаични закони, които ни правят уязвими.

— Аз пък одобрявам някои стари закони — отбеляза Раиса. — Като законите против държавната измяна например.

— Както знаеш, малтусяните смятат магьосничеството за ерес — напомни Мика. — В южните кралства горят магьосниците на клада.

Последователите на Малтус имаха репутация на студени, сурови и тесногръди хора. Поне толкова знаеше за тях. Позицията им спрямо магьосничеството обаче ѝ беше неизвестна.

— Ако Ардън ни атакува, ще се нуждаем от цялата си нападателна мощ — продължи Мика. — Победата трябва да е наша. Налага се да вразумим клановете. Ще ни е нужен и неограничен достъп до всички магически средства.

— Имахте го — в дипломатичния тон на Раиса се прокрадваше умора, — но оплетохте конците.

Защо трябваше да обсъждат темата точно сега? Чувстваше се изтощена и свадлива, посоката на този разговор я объркваше. Всички ли я бяха обсадили?

— Виж, хайде да проверим какво иска майка ми и да си лягаме.

Мика прокара пръсти през тъмната си коса.

— Просто държа да знаеш, че нямам нищо общо със случващото се. Надявам се да можеш… да го имаш предвид.

Интуицията ѝ я сръчка отново. Защо Мика Баяр ѝ изнасяше лекции и защо я водеше при кралицата посред нощ? Ами ако тя не желае да се среща с нея точно сега?

Всъщност няма да се среща с никого. Вместо това ще се върне в стаята си, където я чака Амон. Е, почти.

Тя заобиколи масата с намерението да се промъкне край Мика и да излезе в коридора. Той обаче явно прочете нещо по лицето ѝ, защото изскочи пред нея.

— Недей така, Раиса. По-добре да побързаме; очакват ни.

Тя поклати глава.

— Доста съм уморена и не се чувствам добре — обясни му тя. — Моля те, предай извиненията ми на кралицата, но мисля да си лягам.

Мика въздъхна.

— Раиса, съжалявам, но трябва да те заведа при нея. Ако е някакво успокоение за теб, знай, че и двамата нямаме избор.

Раиса го погледна в очите и се увери колко сериозно говори, затова го подмина и се отправи към покоите на кралицата. Съзнанието ѝ препускаше, търсеше смисъла във всичко това.

„И двамата нямаме избор.“

Кой се разпореждаше в такъв случай? Майка ѝ или Гаван Баяр?

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

СКВЕРНА ЦЕРЕМОНИЯ

Пред вратата на кралските покои на пост стояха четирима стражи. Раиса мина край тях с гордо вдигната глава и Мика по петите си. От другата страна на вратата се чуваха гласове, но веднага щом я отвори, разговорът секна и няколко души извърнаха глава към тях.

Кралица Мариана, все още в разкошната си зелена рокля, се усмихна с пламнали от вълнение и вино бузи. До нея седяха Гаван Баяр, също в официален тоалет, и сестрата на Мика, Фиона, чието бледо лице грееше от… от какво? Триумф? Доволство?

До тях, като угоена, възторжена пуйка сред лисици, се мъдреше проповедник Хорас Редфърн, главен пастор на катедралния храм. Раиса никога не го беше харесвала, защото според нейното скромно мнение посвещаваше твърде малко време на грижи за паството си и твърде много — на блюдолизничество пред аристокрацията.

Редфърн също изглеждаше леко подпийнал. Бе обзет от почти маниакална бодрост.

— А, ето ги и тях — възкликна кралица Мариана. Спусна се напред и целуна първо Раиса, после и Мика.

Раиса огледа стаята. Беше напълно преобразена, потънала в цветя — пищни букети от лилии и рози от двете страни на малък олтар, Вази с разцъфнали цветове по всички маси, сред които блещукаха хиляди свещици. Сукно, избродирано с рози и соколи покриваше олтара, от едната му страна имаше масичка с шише вино в кофа с лед и чаши. Обстановката изглеждаше почти…

— Харесва ли ти, скъпа? — Кралица Мариана хвана ръцете на Раиса и я загледа в очите, търсейки одобрението ѝ. — Не разполагахме с много време да уредим нещата, но, предполагам, съзнаваш колко е важно да сме дискретни. Вероятно не отговаря точно на мечтите ти, но…

Устата на Раиса беше толкова суха, че тя едва успя да проговори.

— Какво… какво е това? — попита със сипкав глас. — Не е ли малко късно за второ тържество?

— Ваше Величество — подхвана лорд Баяр с блеснали на светлината от свещите сини очи. — Май ще се наложи да обясните.

— Раиса, както знаеш, напоследък обмисляме кои са подходящите… или по-скоро стратегически изгодните кандидати за ръката ти.

Погледът на Раиса отскочи от майка ѝ към Гаван Баяр.

— „Обмисляме“? Кои — ние с теб или вие с тях?

— Всички заедно, разбира се. Вероятно си спомняш, че отхвърлихме брака за Южняк като възможен вариант заради размириците в Ардън и Тамрон.

— Нищо не сме отхвърляли — възрази Раиса. — Рано или късно войната ще свърши и после ще имаме повече варианти. — В главата ѝ се въртеше лицето на принц Лиъм. — Съюзът между Тамрон и Превала може да се окаже достатъчна защита от Ардън, стига да бъде сключен своевременно.

Мариана гледаше дъщеря си, сякаш ѝ беше пораснала втора глава с неудобно словоохотлива уста.

— Не се знае дали ще е в наш интерес да предотвратяваме евентуален сблъсък между Ардън и Тамрон, Ваше Височество — намеси се лорд Баяр с тон, равностоен на снизходително потупване по главата. — Подобна война би изтощила ресурсите на Ардън и би отклонила вниманието им от нас.

— Ако те победят обаче, ще се превърнат в още по-голяма заплаха. — Раиса помнеше разговора си с принц Жерар.

— Но клановете не ни предлагат подходящ кандидат за ръката ти — побърза да добави Мариана. — Авърил ти е баща, а матриархката на Морски борове е неомъжена жена с незаконен син.

— В Демонаи имам братовчеди, които могат да се окажат добра партия — изтъкна Раиса, присетила се за Рийд. — Ще чуем мнението на татко по въпроса, като се върне.

— Мнението на баща ти навярно е… интересно, но е без особена тежест. — Кралица Мариана не скри разочарованието от неотзивчивостта на дъщеря си. — Редно е да помислим и каква роля биха изиграли магьосниците при евентуален сблъсък и по какъв начин да скрепим отношенията си с тях.

— Висшият магьосник е кръвно обвързан с превалската кралица — изтъкна Раиса. — Следователно интересите ни и бездруго съвпадат. Пък и какво общо имат магьосниците с брака ми?

Ако не беше толкова уморена, несъмнено вече щеше да се е досетила. Когато след време се сещаше за този момент, се чудеше колко непрозорлива е била.

Кралица Мариана се изправи — постъпваше така винаги когато очакваше непокорство от дъщеря си.

— Раиса, в името на кралството и кралската линия ти избрахме жених. Ще се омъжиш за Мика сул‘Баяр.

В първия момент Раиса беше сигурна, че не е дочула. Майка ѝ положително се шегуваше, независимо от суровото ѝ изражение. Подлагаше я на изпитание, за да провери доколко е запозната с Наеминг.

Това чисто и просто беше някаква заблуда.

После погледна към Мика и видя истината, отпечатана върху лицето му. Това бе имал предвид по-рано в библиотеката, когато каза „И двамата нямаме избор.“

— Но… но това е невъзможно — прошепна Раиса. — Изключено е да се омъжа за магьосник. Забранено е.

— Забранено от кого? — попита майка ѝ. — Аз съм кралицата на Превала. Аз съм суверенът на това кралство.

— Забранено е от хилядолетния Наеминг — отвърна Раиса. — Знаеш го отлично. Ханалеа е била последната превалска кралица, омъжила се за магьосник. И си съвсем наясно какво я е сполетяло.

— Скъпо момиче, помисли какво губим, колко възможности пропускаме — намеси се лорд Баяр. — Съюзът между кралска и магьосническа кръв отново ще ни превърне в най-могъщото кралство в средната земя. Защо постъпката на един умопомрачен магьосник да затваря вратата помежду ни завинаги?

„Само през трупа ми ще получиш такава власт“, помисли си Раиса.

— Не съм ви „скъпо момиче“ — възрази задъхано тя. — Аз съм принцесата-наследница на Превала и ще ви бъда благодарна, ако най-после го запомните. И не постъпката на един безумец е довела до създаването на Наеминг, а злоупотребата с властта от цяла династия магьосници, завладели Превала и поробили потомствените му владетели.

— Това е само един поглед върху нещата — оспори думите ѝ лорд Баяр, пo-лукав от змия. — Други наричат въпросния период златна епоха, тогава всичките Седем кралства са плащали налог на Превала; народът ни се е къпел в богатства; плодородните ниви на Ардън са пълнили житниците ни и са способствали да бъде изграден този легендарен град.

— Градът ни е бил построен, преди магьосниците да нахлуят в земите ни — контрира Раиса.

— Кой ви въвежда в подобно заблуждение? — не отстъпваше лорд Баяр. — Баща ви? Елена Демонаи? Дните на клановете са преброени.

Раиса извърна поглед от лорд Баяр и го насочи към кралицата.

— Майко, знаеш, че не е редно. Знаеш, че не бива да ме омъжваш за магьосник. Клановете ще се вдигнат на война. И тук ли искаш да избухне гражданска война както в Ардън? Помисли колко уязвими ще бъдем.

— Техните лъкове и стрели не са в състояние да ни предпазят от военните машини на Ардън — обясни Мариана. — Нужна ни е магия.

— Но ние я имаме или поне се предполага да е така. — Раиса впи поглед в лорд Баяр. — Висшият магьосник трябва да е обвързан с теб и твой верен поданик. Какво става тук? Да не би връзката да се прокъсва или…

— Mика — обади се остро лорд Баяр, — ако обичаш, укроти бъдещата си съпруга, за да започнем ритуала. Вече е късно и макар да разбирам колко е притеснена булката, наложително е да се приберем на Сивата дама, преди да се е съмнало.

Мика тръгна към Раиса с протегнати ръце, както някой би се приближил към наплашена котка.

— Хайде, Раиса — подхвана с ласкав, почти умолителен тон. — Да приключваме с това.

„Жал ми е за теб“, помисли си Раиса. Очите ѝ заоглеждаха стаята в търсене на изход. Погледът ѝ кацна върху Редфърн, който изглеждаше съвсем не на място, и най-сетне всичко ѝ се изясни.

— Чакайте малко. Възнамерявате да ни венчаете още тази нощ?

— Да — отвърна сприхаво Баяр. — Така Южняците ще разнесат новината по земите си, потушавайки всякакви надежди за съюз помежду ни.

— Майко — обърна се Раиса към кралицата с разтуптяно под нежната коприна сърце. Булчинската ѝ рокля. Разбира се. — Не го прави. В момента не искам да се венчая за никого.

— Ние, превалските кралици, се омъжваме единствено и само с мисълта за добруването на кралството ни — отвърна благо кралица Мариана. — Така е било с Ханалеа. Така беше и с мен.

— Но това не е доброто за кралството ни — възрази Раиса, докато заобикаляше малка масичка. Мика я следваше по петите.

— Не ми казвай кое е добро за кралството ни! — Кралица Мариана се завъртя с шумолене на сатен и грабна чаша с вино. — Всяка нощ будувам от тревоги заради войната в Юга и размириците в кралството ни, заради океанските пирати, южняшките шпиони и наемните убийци, дебнещи зад всеки ъгъл. — Тя потрепери и няколко капки вино, алени като кръв, опръскаха каменния под. — Тревожа се и за теб, Раиса. Кой ще те закриля?

— Имам кой да ме закриля. — Раиса съвсем се обърка. Какво я прихващаше майка ѝ? Държеше се панически, отчаяно. — Капитан Бърн и Кралската гвардия.

— Капитан Бърн не може да бъде навсякъде — отвърна кралицата.

— Вярно — съгласи се Раиса. — Сега например къде е? И къде е баща ми? Трябва да присъства на сватбата ми.

Докато говореше, наблюдаваше Гаван Баяр и забеляза как нещо пробяга по лицето му. Въобразяваше ли си, или ѝ се стори, че той знае защо отсъства баща ѝ.

Баща ѝ и капитан Бърн бяха изпратени на далечна мисия точно преди дебютантския ѝ ден, когато предстоеше официално да я провъзгласят за наследница на трона и пълнолетна жена. Прозрението се заклещи в гърдите ѝ като студен камък: ако и кралицата, и лорд Баяр го искаха, щяха да я омъжат още тази вечер.

— Проповедник Редфърн! — призова го Раиса, без всъщност да очаква помощ от негова страна. — Вие сте представител на храма, на старите закони. Наясно сте, че не мога да се омъжа за магьосник. Кажете им.

Спусна се към него, а той заотстъпва назад и вдигна чашата си с вино между двама им като щит.

— О, не, не. Законите не са пречка да встъпите в брак, Ваше Височество — побърза да обясни проповедникът. — Издадох разра… разрешение.

Мика реши да се възползва от невниманието ѝ, прескочи малко канапе и я сграбчи. Стисна я здраво с ръка, бръкна в пазвата си и напипа амулета, окачен на врата му, докато Раиса се мъчеше да му избяга.

„Откъде го взе? — искаше да го попита тя. — Още си много млад. Не си ходил в Одънов брод. Не ти е позволено да имаш свой амулет.“

Но тя си беше виновна, щом очакваше от магьосниците да играят по правилата.

Мика доближи устни до ухото ѝ и изговори няколко думи на северняшкия език. Раиса усещаше как парещата магия струи през ръцете му. Минаваше през цялото ѝ тяло и се спускаше надолу по лявата ѝ ръка, оставяйки след себе си изтръпнали нерви и смътно желание да се подчини на волята му.

В следващия момент си спомни, че носи пръстена на Елена върху лявата си ръка. „Това е талисман — беше казала баба ѝ. — Ще те защитава от магьоснически заклинания.“

Имаше шанс да се спаси, стига да успееше да се възползва от него. Не биваше да им разкрива силата на пръстена, защото мигом щяха да ѝ го отнемат. Трябваше да ги надхитри, да се преструва на омагьосана.

Каква ли магия ѝ прилага Мика? „Укроти бъдещата си съпруга“, заповяда му лорд Баяр.

Раиса вдигна поглед към Мика. Той оглеждаше лицето ѝ и очевидно се опитваше да прецени дали заклинанието му е подействало.

Тя изцъкли очи и започна да гледа с празен поглед.

— Съжалявам — отрони кротко. — Знам колко глупаво се държа. Просто новината ми дойде изневиделица. — Сведе очи към земята, понеже се боеше Мика да не прочете яростта в тях. — Винаги съм мечтала да бъдем заедно, но смятах, че е невъзможно.

Всички в стаята въздъхнаха облекчено.

— Аз също — отвърна предпазливо Мика, сякаш не ѝ вярваше напълно. Убийствената му хватка се поотпусна леко. — Не мога да ти обясня… колко ужасно беше да копнея по онова, което мислех, че никога няма да имам. — Той приведе глава и докосна с устни нейните. Раиса усети отново паренето на магията и едва устоя на импулса да се отдръпне от него.

С какъв аргумент да повлияе на майка си? Ако изобщо можеше да ѝ повлияе с нещо.

— Въпросът е там, мамо, че винаги съм си мечтала за пищна сватба — погледна кралицата в очите. — Исках всички да присъстват — баба Елена, татко, клановите старейшини в церемониалните си роби, знатни особи от всичките Седем кралства. Мечтаех си четири шаферки да носят шлейфа ми и пътят ми до олтара да е покрит с розови листенца.

— Разбира се, скъпа — примига изненадана кралицата. — Всяко момиче си мечтае за това. — С изключение на дъщеря ѝ Раиса, поне до този момент.

— Ти си имала това щастие, мамо — продължи с леко укорителен тон Раиса. — За сватбената ти церемония в храма са се събрали петстотин човека, а шивачките са пришивали бисерите по булчинската ти рокля цяла година. На всеки хълм са горели празнични огньове. Пиршествата са продължили шест дълги дни, подаръците ти са запълнили три съкровищници.

Бузите на кралицата пламнаха от срам.

— Така е, скъпа. Това беше най-паметното ми изживяване, но…

— Но мен искаш да омъжиш в някаква си стая пред един-единствен проповедник, сякаш съм слугиня с незаконно дете в утробата. Хората ще ме одумват, мамо. Знаеш го. Ще се питат дали изобщо съм се омъжила.

— Няма да посмеят — майка ѝ приглади нервно полата си. — Ще забраня подобни приказки.

— Слуховете ще засегнат и потомството ни — продължи Раиса. Усещаше съвсем осезаемо близостта на Мика Баяр. — Ако имаме деца, ще е под въпрос дали са законно родени. — Обърна се към Мика и хвана ръцете му. — Не бих го понесла.

— Ваше Величество — обади се лорд Баяр. — Нека започнем церемонията. Всичко е от притеснение. — Той впи остър поглед в сина си. Явно му заповядваше да опита нещо по-силно.

— Съзнавам необходимостта да служа на кралството, мамо — не се отказваше Раиса. — Но защо това да е за сметка на мечтите ми?

— Нямах представа, че си разсъждавала така — призна кралицата. Пререканията винаги я смущаваха.

Раиса реши да се възползва от моментната ѝ слабост.

— Ти си кралицата. Обяви, че двамата с Мика ще се венчаем през есента. Така ще имаме време да организираме сватбата. — Прегърна Мика през кръста и отпусна глава върху гърдите му. — Искам всичко да е съвършено.

— Ваше Величество, не бива да рискуваме — обади се лорд Баяр. Приближи се до кралицата и взе ръцете ѝ. — Какво ли не може да се случи дотогава! Да ни атакуват. Да отвлекат принцесата-наследница. Клановете да се вдигнат на бунт. Нужен ѝ е способен съпруг, който да я закриля.

Раиса ги наблюдаваше с ъгълчето на окото си. Баяр несъмнено вливаше магия на майка ѝ, както Мика беше направил с нея. Не се и съмняваше, че магьосникът упражняваше неблагоприятно влияние върху кралицата. Просто не знаеше дали е по силите на майка ѝ да му устои.

Спомни си разговора с Елена в градината преди няколко месеца и какво я предупреди баба ѝ.

Кралица Мариана се обърна към Раиса, бършейки сълзите си.

— О, скъпа, не можем да рискуваме. Ще ти се реванширам някак. Ще направим бал, какъвто светът не е виждал. Ще поканим всички. Обещавам.

В този момент по лицето на Раиса също рукнаха сълзи — сълзи на гняв и разочарование, предизвикани от неумолимата истина, че е съвсем сама на света.

Как би постъпила Ханалеа?

— Всичко е наред, Раиса — прошепна ѝ Мика и я потупа неловко по гърба. Тя едва се сдържа да не се завърти и да го фрасне в съвършения нос.

— Къде… къде ще отидем после? — Раиса все още таеше надежда, че не всичко е загубено и все още има начин да възпрепятства плановете им. — Да отидем в покоите ми и…

— Ще ни гостувате в имението Соколово гнездо — прекъсна я лорд Баяр. — Подготвили сме ви лични покои. Ще изпратим някой да вземе вещите ви. Така двамата ще имате възможност да останете насаме. — По устните му се появи познатата престорена усмивка.

— Добре — съгласи се Раиса и преглътна сухо. — Щом смятате, че така е най-разумно. Само че… — Тя подсмъркна и попи ядните сълзи по лицето си с ръкав. — Щом татко не може да присъства, ще съм ви благодарна, ако поне ми позволите да нося колието с рози, което той ми подари. Така ще… ще го чувствам по-близо до себе си. Само трябва да отскоча до покоите си.

— Това е пълен абсурд! — избухна лорд Баяр, забравил задръжките си. — Проповедник Редфърн ви чака от два часа. Да действаме, пък ако някой попита, ще кажем, че колието е било на врата ви. Ще имате цял живот да го носите.

— Не — отсече кралица Мариана, проявявайки характер, макар и със закъснение. — Принцесата-наследница ще носи колието от баща си, щом ще ѝ помогне в този момент. Не иска много, а е готова да пожертва предостатъчно в името на дълга си към кралството. — Тонът ѝ не търпеше възражения.

Баяр се овладя неимоверно трудно. Определено бе забравил мястото си. Каквото и да беше то напоследък.

— Разбира се, Ваше Величество. Ще изпратим някой от стражите да ѝ го донесе.

— Благодаря ви, лорд Баяр — обади се Раиса. — По-бързо ще е, ако аз отида. Нямам представа къде съм го оставила, а не желая разни войници да се ровят из бижутата ми. Ей сега се връщам. — Тя опита да се изтръгне от хватката на Мика.

— Мика, придружи принцесата-наследница и ни я доведи обратно — нареди лорд Баяр. — Положително няма да ѝ позволиш да ти се изплъзне. — Усмивка съпроводи думите му, но сините му очи бяха ярки и твърди като сапфири.

Мика стисна китката ѝ и двамата забързаха по коридора. През пръстите му струеше още магия; несъмнено той искаше да подсили вече влятата.

Този път обаче Раиса реши да не си замълчи.

— Нямах представа, че си способен на магия, Мика. Как я научи? И откъде взе амулета?

Той подскочи като ужилен, сякаш беше разгадала таен код.

— Всъщност не съм особено осведомен. Семейството ми има доста… магически антики.

— Нищо чудно тогава защо майка ми настоява да ни ожени — отбеляза Раиса. — Вие имате преимущество пред другите магьоснически родове, нали? Защото не ви се налага да искате амулетите си от клановете?

Мика кимна.

— В наши дни клановете дават само временни амулети, а те постепенно губят действието си. Това е причината да се обръщаме към тях да ги възстановяват периодично или да ни изработват нови. Държат ни в ръцете си.

— Вашите амулети не се ли износват? — попита Раиса.

— Не съм казвал подобно нещо — промърмори Мика, озъртайки се наоколо, сякаш от страх да не ги чуе някой. За съжаление на Раиса коридорите бяха безлюдни. Беше твърде късно за нощните птици и твърде рано за ранобудните.

— Наистина ли искаш да се ожениш за мен, Мика? — В действителност ѝ беше любопитно. Нали вярваше, че нямат избор. Ако се окажеше обаче, че всъщност имат…

Той помисли доста, преди да отговори.

— Кой не би искал да се ожени за принцесата-наследница на Превала?

— Само това ли съм за теб? Титла?

Мика пак се позамисли, после думите му звучаха искрено.

— Винаги си ме привличала, Раиса. Можел съм да имам всяко друго момиче, но не и теб. С теб никога не ми се разминава. Ти си болезнено откровена. — Почти се усмихна. — Предпочитам да целувам теб, вместо да си легна с което и да било момиче от кралския двор.

„Странен комплимент“, прецени Раиса.

— Мисля, че можем да бъдем заедно — продължи той. — Само трябва да изпълним дълга си.

„Можем да бъдем заедно.“ Не беше точно обяснение в любов. Hито обещание да се откаже от покварения си начин на живот.

Ироничното в случая беше, че вероятно щеше да се замисли сериозно върху подобно предложение, стига да не ѝ го бяха натрапили така.

Изкачиха широкото стълбище, сплашвайки свилата се на кравай котка върху най-горното му стъпало, и свърнаха надясно. Подминаха стаята на заспалата Мелани и продължиха към покоите на Раиса.

Набитият страж, когото Раиса беше срещнала по-рано, се бе облегнал на стената до вратата ѝ. Като ги видя, застана мирно и хвана дръжката на меча си. Смутеният му поглед отскачаше ту към Мика, ту към Раиса.

— Ти изчакай тук — каза Раиса на Мика. — Няма да се бавя. — И отвори вратата.

След миг колебание Мика понечи да я последва, ала стражът му препречи пътя.

— Чухте Нейно Височество. Ще изчакате тук. — И за нейно щастие затвори вратата.

Навярно Мика бе опитал да докопа амулета си, защото Раиса чу как стражът изважда меча от ножницата с думите:

— Пусни го.

Двамата спореха с все пo-извисяващи се гласове. Това щеше дa ѝ спечели малко време. А и Мика не би се притеснил кой знае колко. Доколкото му беше известно, покоите ѝ имаха само един изход. Нямаше как да скочи от прозореца, защото се намираше високо над реката. Пък и не беше споменала нищо, което да го наведе на мисълта, че предпочита да полети към смъртта, вместо да се омъжи за него. Поне засега.

— Ваше Височество? — Магрет примига сънено от креслото до камината. Беше задрямала, докато я чакаше да се прибере. — Колко е часът? Вярно, дебютантски ден е, ама…

— Магрет, обичаш ли ме? — прекъсна я задъхано Раиса.

— Що за въпрос, милейди? — изуми се Магрет. — Разбира се, че…

— В такъв случай ми приготви дрехи за езда — разпореди Раиса. — От клановите, за няколко дни. Нищо натруфено. Сложи ги в дисагите ми. Побързай! — Докато говореше, Раиса съблече кремавата коприна, която за малко щеше да се превърне в булчинската ѝ рокля. Смачка я на топка и я запокити в ъгъла, изхлузи обувките и чорапите си и облече панталона, метнат на облегалката на един стол,

— Какво става? — попита Магрет, вече напълно разсънена. Отваряше чекмеджета със замах и тъпчеше дрехи в дисагите на Раиса. Изведнъж спря и се изправи. — Нали не сте хукнала да бягате с някое момче?

— Точно обратното. Семейство Баяр се опитват да ме омъжат насила за Мика Баяр — обясни тя, пропускайки да спомене факта, че и майка ѝ е намесена в заговора.

— Това са глупости — отсъди Магрет и възобнови трескавата си дейност. — Не можете да се омъжите за магьосник. И много добре го знаят.

— Може и да го знаят, но това не ги спира. Извикали са дори проповедник, а след това ще ме водят в имението Соколово гнездо.

— Какво? — Магрет повиши глас и Раиса ѝ изшътка нервно.

— Мика е пред вратата. Чака ме.

Магрет впери поглед във вратата. На коридора продължаваше да се вихри оживен спор.

— Открай време не ги обичам аз тия магьосници. — Във вените на Магрет течеше кланова кръв, а с нея и вродената непоносимост към извечните им врагове. — Нали не обмисляте да тръгнете с него?

— Не. Ще избягам. От теб искам да го забавиш възможно по-дълго, за да набера преднина.

— Ваше Височество, не ми се нрави идеята да се спускате от балкона, ама хич. Ще си счупите врата.

— Има и друг изход. Зад гардероба. Ще видиш. — Раиса влезе в гардероба, грабна си ботушите, седна на пода и ги нахлузи.

— Оттук? — Магрет надникна в гардероба. — Тунел ли? — Раиса кимна утвърдително и Магрет продължи: — Бях чувала за тунел в тая част на замъка.

— Води до остъклената градина — уточни Раиса.

Очите на Магрет заискряха от гордост.

— Същата сте като нея — прошепна тя.

— Като коя?

— Като кралица Ханалеа. — Леко свенливо Магрет вдигна единия си ръкав и разкри вътрешната част на ръката си. Там имаше татуировка на вълк, виещ срещу изгряваща луна.

— Ти си Девица? — възкликна Раиса малко по-високо, отколкото възнамеряваше, и този път Магрет изшътка. Виещият вълк беше символът на Ханалеевите девици, мистериозен орден от жени, отдадени на паметта на кралицата воин.

— Да — потвърди гордо Магрет. — И нея искали да омъжат за магьосник, но тя не се дала. Заявила, че предпочита да си остане девица, вместо да се омъжи за демон.

„Я виж ти — учуди се Раиса. — Магрет имала тайна страна.“

— Къде ще отидете, Ваше Височество? Кралицата трябва да знае — каза Магрет.

— Ще узнае, спокойно — увери я Раиса. След кратко колебание добави: — Боя се, че лорд Баяр е омагьосал майка ми. Тя одобрява брака.

— Кръв и кости кралишки — изруга Магрет. — Негодник. Съмняваше ме този, много ме съмняваше. Все си мислех, че баща ви трябва да си стои у дома.

Очите на Раиса плувнаха в сълзи. Трогна се дълбоко от доверието на дойката си; нещо повече — старицата заставаше на нейна страна. Вече беше започнала да си мисли, че ще полудее.

— Трябват ли ви пари? — попита Магрет. — Имам малко спестявания.

Раиса целуна невероятната си дойка по бузата.

— Ще се справя. — Вдигна дюшека на леглото си и извади малка кадифена кесийка. — Запасът ми за спешни случаи — обясни тя. Говореше за парите, изкарани през лятото, докато работеше по пазарите. Но понеже принцесите не печелят нищо, ги скри, за да избегне излишни въпроси. Пъхна кинжала в ножницата на колана си и преметна дисагите през рамо.

Някой похлопа на вратата.

— Побързай, Рай… ъ, Ваше Височество — извика Мика. — Всички ни очакват.

— Я да мълчиш, Баяр младши — спеши го в отговор Магрет. — Стига си крякал в коридора като наквасен моряк! Принцесата ще е готова, когато е готова.

„Както е тръгнало, ще събудят целия дворец“, помисли си Раиса.

— Благодаря ти, Магрет. Тръгвам. Ако Мика почука отново, кажи, че още търсим колието ми. Когато загуби търпение и влезе, покажи колко си притеснена, защото съм се спуснала през балкона.

Магрет дръпна балдахина от леглото на Раиса и се зае да го къса на ивици.

— Ще направя стълба, за да го заблудя — съучастнически откликна тя.

Раиса грабна факлата от близката стенна поставка, влезе в дрешника и си запроправя път през коприна, сатен и кадифе. Плъзна панела встрани, пристъпи във влажния каменен проход и затвори след себе си. Молеше се Амон да я чака в градината. Но като знаеше късмета си, сигурно се беше отказал от плана им.

Хукна с всички сили, блъскайки лакти в каменните стени при всеки завой. Напрягаше слух да долови тропот на крака зад нея. Колко ли дълго Магрет щеше да задържи Мика? Щеше ли той да се хване на измислицата за балкона? Раиса изтръпна при мисълта някой да я преследва по тесния, лъкатушещ коридор.

Изкачването по стълбичката към градинския храм винаги беше страшно и трудно, а този път носеше и дисаги, които се блъскаха в тялото ѝ при всяко движение. Накрая достигна върха и побутна каменния капак.

За нейно огромно облекчение някой го повдигна от горната страна и го отмести. След това лицето на Амон изплува в отвора, изпито и мрачно.

— Къде се загуби? — попита той. — Започнах да си мисля, че си се прибрала и си легнала, без да ми кажеш.

„И въпреки това си останал да ме чакаш — помисли си Раиса с прилив на благодарност. — Слава на Създателката за Амон Бърн.“

Амон хвана ръцете ѝ, издърпа я през отвора и я настани до себе си на каменния под.

— Побърках се от тревога. Имах усещането, че… — Той преглътна тежко. — Е, както и да е. Какво става?

Раиса отвори уста и думите бликнаха в привидно хаотичен ред.

— Лорд Баяр е омагьосал кралицата. Не знам как. Имам чувството, че връзката им е нарушена. Разполага с таен запас от магически амулети, изработени преди Опустошението.

— Омагьосал е кралицата? — учуди се Амон. — Какво иска да…

— Иска да ме омъжи за Мика и да го направи крал — продължи Раиса. — Дори бяха извикали свещеник. Майка ми участва в заговора. Вече щях да съм венчана, ако не бях настояла първо да отскоча до стаята ми. Всеки момент ще разберат, че съм избягала. — Сграбчи ръцете му, сякаш възнамеряваше да го повлече със себе си. — Трябва да вървим. Веднага.

— Но…?

— Знам. Не ми е позволено да се омъжвам за магьосник. Баяр обаче не уважават старите закони. Прекалено много ги ограничават. Ще се наложи да изчезна от града, докато не намерим решение.

„Не само от града — добави тя наум. — От кралството.“ Не можеше да търси укритие при клановете. Това би разпалило война между родителите ѝ и би дало на Южняците повод да нападнат Превала.

Амон взе дисагите ѝ и ги преметна през рамо.

— Да вървим. Трябва да прекосим подвижния мост, преди да са вдигнали тревога.

Двамата затрополяха по стълбище след стълбище, вдигайки страшен шум в ранната утринна тишина. Сблъскаха се с няколко сънливи слуги и Раиса всеки път извръщаше лице с надеждата да не я разпознаят. В противен случай несъмнено щяха да плъзнат слухове — на сутринта след дебютантското ѝ тържество принцесата-наследница се промъквала през задни коридорчета в компанията на войник. Баяр тутакси щяха да разберат измишльотината за бягството през балкона и за съучастничеството с Амон Бърн. Не искаше Амон да си навлече гнева на Баяр, но се радваше, че е до нея.

Тревогите ѝ се оказаха напразни. И този път никой не разпозна принцесата-наследница в панталони и туника.

На приземния етаж коридорите бяха по-широки и по-оживени. Независимо че нервите на Раиса направо пламтяха, двамата продължиха ходом, за да не привличат внимание. Прекосиха Главната зала, където просителите вече се събираха с надежда кралицата да ги изслуша.

После минаха под вдигнатата решетка на грамадната сводеста порта, а оттам — към подвижния мост. Раиса се поотдръпна от Амон, за да не личи, че са заедно. Сама приличаше на жена от клановете, дошла да донесе нещо в двореца, а Амон — войник, запътил се към поста си.

Намираха се по средата на моста, когато чуха екота на камбани и крясъците на дежурните стражи. Решетката на портата се спусна с пронизително металическо скриптене и се стовари на земята.

„Разбрали са, че съм избягала“, прецени Раиса.

Стражите, шляещи се в другия край на моста, ги загледаха с любопитство.

— Ефрейтор Бърн! — провикна се единият към Амон. — Какво става?

— Сигурно някой беден селянин е откраднал самун хляб от тържеството на принцесата — забели очи Амон.

Войникът се засмя.

— Определено са се впрегнали за нещо — съгласи се той и отправи поглед към двореца.

— Фукат се пред Южняците, това е — увери го Амон, без да забавя крачка. — А на мен ми стига толкова работа за тази вечер.

Слязоха от моста и Амон дръпна Раиса настрани, към казармите и конюшнята, разположени на речния бряг.

— Да минем през конюшнята — предложи той. — Ще ни трябват коне.

Тъкмо прекосяваха двора на конюшнята, когато Раиса чу стремглав тропот на копита по калдъръм. Амон я избута зад гърба си и извади меча си.

Двама ездача влетяха в двора и спряха конете си точно пред вратите на конюшнята.

— Раиса? — Първият скочи на земята. Беше потен и оплискан с кръв. Едната му ръка беше увита с кърпа, по бузите му бе набола брада. Той грабна Раиса в прегръдките си. — Раиса, слава на Създателката.

Баща ѝ.

Внезапна радост, изненада и уплаха изпълниха сърцето ѝ до степен да се пръсне всеки момент.

— Татко! Ранен си! Какво ти се е случило? Къде се загуби?

— Благодарение на капитан Бърн не пострадах и по-тежко — обясни Авърил, кимвайки към другия ездач. — Попаднахме на засада западно от Варовикови чукари. Десетима въоръжени мъже. Идваха да ни убият, но капитан Бърн като че ли има трето око. Усети нападателите ни, преди да са ни обградили.

И Бърн изглеждаше плачевно. От дълбока, вече позасъхнала рана над едното му око се процеждаше кръв, а той накуцваше с левия крак. Предаде коня си на коняря.

— Бяха маскирани, но яздеха армейски коне, Ваше Височество — мрачно доложи капитанът. — Същата порода използваме и в Гвардията. Мисля, че бяха наши възпитаници.

— Значи и на Гвардията не можем да разчитаме — изкоментира Раиса.

Капитан Бърн се подвоуми, после кимна.

— Тъй вярно.

— Съжалявам, Раиса — каза баща ѝ. — Исках да присъствам на церемонията ти. Някой обаче явно е имал други планове.

— Гаван Баяр — заяви уверено Раиса. — Определено е бил той.

Бърн и Авърил я погледнаха озадачено, но преди да зададат въпроса, дрънчене на вериги привлече вниманието на Раиса към замъка.

— Окървавени кости! — изруга тя. — Вдигат моста. Да се махаме оттук, преди да претърсят двореца и да установят, че не съм там.

— Какво става? — попита капитан Бърн. — Какво сме пропуснали?

Амон им описа ситуацията с няколко сбити изречения.

Бърн извика коняр. От хранилището за амуниция излезе младеж със сънен поглед.

— Подготви четири отпочинали коня — нареди му Бърн. — Два оседлани и два на поводи. Натовари ги със спални чували и провизии. Не другата седмица! Незабавно! — изрева капитанът, защото в първия момент младежът не помръдна от мястото си. Викът го разбуди и той хукна към конюшнята.

— Към Морски борове ли сте тръгнали? — попита Авърил. — Най-близо е.

Раиса сви рамене.

— Най-много да отседнем там довечера, но не бива да се задържаме дълго. Все пак е в границите на кралството. При настояване на кралицата да ме изпратят обратно, от клана ще откажат, но тя няма да се примири. Баяр няма да ѝ позволи. Най-разумно е да се махна от Превала, докато нещата не се уталожат.

— Идеята не ми харесва — заяви дрезгаво капитан Бърн. — Няма безопасен район. Ардън тъне в хаос, Мечо гърло и Уе’енхавен вероятно също ще бъдат въвлечени във войната, а и не е сигурно дали ще успеете да стигнете дотам. Тамрон пък не е подходящо място за принцеса, дори да не се намира на три дни тежък път от Ардън. В Индио върлуват пирати, положително ще ви отвлекат за откуп, ако тръгнете натам, а…

— Сър? Ами Одънов брод? — намеси се Амон. — Там никой не би дръзнал да ѝ посегне. Особено ако успее да запази самоличността си в тайна.

Двамата мъже впериха погледи в Амон.

— Момчето има право — съгласи се Авърил.

— Но как ще стигне дотам? — Капитан Бърн не беше толкова убеден. — Ще я причакат на прохода Морски борове.

— Ще се надяват да я засекат там, защото е най-близо, но тя ще тръгне на запад към Демонаи, откъдето ще си набави храна, дрехи и отпочинали коне — обясни тактиката си Амон и погледна Авърил, който даде знак, че одобрява плана. — После ще мине през Западна порта, ще продължи през Треперещите блата до Тамрон, а оттам — на изток до Одънов брод.

— Блатата? — свъси вежди капитан Бърн. — Ще бъде трудно. По това време на годината са почти непроходими. Пък и се носят слухове за неприятности с Водобродите.

— Има начин — настоя Амон. — В момента пътят не е толкова тежък, стига да го познаваш.

Авърил кимна отново.

— Най-добре е Раиса да стои настрана от Ардън; в наши дни там е същинска касапница. Има опасност да я пленят или убият. Водобродите поне уважават ханалеевата кръв. В Ардън наричат кралиците ни вещици.

„Кои са тези Водоброди? — запита се Раиса, наблюдавайки Авърил и Бърн. — Във вените ми тече въпросната ханалеева кръв, а за всичко научавам последна.“

— Лорд Демонаи, с цялото ми уважение, не мога да изпратя принцесата-наследница в Блатата без защита — заяви капитан Бърн. — Кралицата с право ще поиска да ми отсекат главата.

Амон се прокашля.

— Татко. Сър. Ние ще заведем Раиса в Одънов брод — обяви той. — Сивите вълци, имам предвид. И бездруго почти дойде време да се връщаме в Уийн. Нормално е всички третокурсници да пътуват заедно; няма да привлечем ничие внимание. Освен това познавам Блатата, а и преди съм отсядал в дома на приятеля ти лорд Кадри. Принцесата може да пътува с отряда ми като първокурсничка.

— Вие сте просто курсанти — възрази Бърн. — Още сте момчета. Опасно е за всички замесени.

Авърил сложи ръка върху рамото на капитан Бърн.

— Едън, струва ми се, че идеята му е добра поради следните две причини. Първо, дъщеря ми ще е най-защитена, ако остане незабелязана. Обхождал съм южните земи по време на търговските си пътувания. И цял батальон гвардейци да изпратим с нея, не е изключено да ги победи по-многочислена войска. Навсякъде гъмжи от наемници.

Второ, кралицата не бива дори да подозира за каквото и да било наше участие в това начинание, още по-малко твое. Ако изпратиш с принцесата войници от Кралската гвардия, Мариана ще разбере, че си замесен. А в нейните очи това е държавна измяна. Как ще браниш кралицата ни, ако си в затвора? А тя се нуждае от закрилата ти повече от всякога.

Бърн погледна Раиса, сякаш очакваше да го подкрепи.

— Къде отиват шансовете ви за успешен брак, Ваше Височество, ако се разчуе, че пътувате с цял отряд войници? — попита най-безцеремонно той.

— Ако остана тук, ще ме омъжат за магьосник — отвърна Раиса със същата безцеремонност. — Какви шансовете ще имам тогава?

Капитан Бърн пак се обърна към Авърил, явно предпочиташе да спори с него, а не с принцесата-наследница.

— Къде ще отседне в Одънов брод? Не може да живее в казармите. Нужно ѝ е безопасно жилище, докато уредим нещата тук.

— Защо да не живея в казармите? — намеси се Раиса. — Ще се нанеса като нов кадет.

Лицето на капитан Бърн се сгърчи в болезнена гримаса.

— Ваше Височество, това е невъзможно! Принцесата-наследница да живее с банда войници?

— Ханалеа е била кралица воин — напомни Раиса. — Убила е Краля демон и е повела цяла армия срещу узурпатора, а е била почти моя връстница.

— Случило се е много отдавна — не се примиряваше Бърн. — Съвременните кралици са по-малко… войнствени. — Погледна към Амон. — Наистина ли вярваш, че осмина кадети ще опазят подобна тайна чак до Одънов брод, а и след това?

— А как ще я издадат, ако не я знаят? — парира Амон. — Ще представим Раиса за дъщерята на благородник от Варовикови чукари. Вече я познават като Ребека Морли. Ще кажем, че баща ѝ ни е помолил да пътува с нас, за да постъпи в Лечителската академия в Одънов брод. Каква по-сигурна защита?

— В Одънов брод има храм — добави Авърил. — Принцесата ще отседне там като новодошла поклонница. Знаеш ли, май ще излезе, че всяко зло е за добро. Одънов брод е кръстопът на идеи. Раиса ще научи много по време на престоя си там.

— Ще бъде лесна плячка за похитители, зестрогонци и по-млади синове — продължаваше да държи на своето Бърн.

— Не и ако не знаят коя е — повтори Авърил. — Пък и Одъновският мирен договор ще я предпазва от злини. В колкото и размирни времена да живеем, той е опазил Одънов брод цели хиляда години.

— Не бива обаче да отсъства твърде дълго — предупреди Бърн. — Винаги съществува рискът Баяр да убеди Мариана да провъзгласи Мелани за наследница на трона.

— Ще обсъждаме всички тези въпроси по-късно — намеси се Раиса и хвърли поглед назад към двореца, стегнат в крепостните си стени като в корсет. — Щом претърсят целия дворец, ще прекосят моста. Капитан Бърн, моля кажете на другите кадети, че ефрейторът им ги очаква в лагера на Демонаи. С ефрейтор Бърн потегляме още сега.

Капитанът се втренчи в нея за момент, после сведе глава.

— Тъй вярно, Ваше Височество. — Бледа усмивка измести тревогата по лицето му. — Ефрейтор Бърн, елате за момент. — Капитанът дръпна сина си настрани и двамата се впуснаха в кратък, напрегнат разговор, който завърши с прегръдка.

Междувременно конярят беше извел конете. Бърн го изпрати да си ляга.

Раиса избра една кобилка, най-дребното от четирите животни, и пое поводите ѝ. После се обърна към Амон.

— Ефрейторе, ще ми помогнете ли да я възседна, ако обичате?

Амон я повдигна до седлото и нагласи стремената според дребната ѝ фигура.

Бърн сграбчи ръката на Амон с войнишка сила.

— Пази я — взря се в очите на сина си той. — И ни я върни невредима.

Амон кимна и яхна коня си.

— Лек път, дъще — очите на Авърил плувнаха в сълзи и той ги остави да се търкулнат безпрепятствено по лицето му.

Бърн го потупа по гърба.

— Да вървим в двореца, лорд Демонаи — подкани той с усмивка. — Искам да се насладя на изражението на Гаван Баяр, когато ни види живи.

Двамата мъже се обърнаха. Раиса пришпори кобилата си и с Амон поеха по Пътя на кралиците, водейки двата резервни коня. На излизане от градските порти Раиса обърна глава назад към двореца на Превалски брод, блеснал под утринното слънце. Отново го напускаше, и то по-скоро, отколкото беше предполагала, че е възможно.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

КРАЯТ НА ДНИТЕ

След обиколката си по пазарите Хан се върна в конюшнята. Мари отново беше вдигнала температура, която направо я изгаряше — само за няколко часа лицето ѝ бе станало видимо по-изпито и мършаво, а кожата ѝ имаше нездрав жълтеникав цвят. Той познаваше симптомите — не вещаеха добро.

Затова незабавно посети лечителя на улица „Котешка“ и го убеди да я прегледа с обещанието да му плати двойно до ден-два. Човекът дойде в стаичката им, изпотен от притеснение заради кръвожадната репутация на Гривник и цената на провала. Даде на Мари няколко вида миризливи отвари и прекади стаята със смрадлива жълтеникава пушилка с неясен произход. Това му отне един час — достатъчно Хан да стигне до заключението, че си има работа с крадлив шарлатанин, но майка му твърдеше, че Мари изглеждала по-добре и дишала по-леко след намесата му.

На следващата сутрин, изпаднал в отчаяние, Хан напусна града и тръгна по дългия път към Морски борове с намерението да вземе Върба и да я заведе при сестричката си. Когато пристигна в лагера, научи, че израждала бебе в Алтеа. Птица беше излязла с демонайските воини, а Жарава — с Върба. Явно бе бил целия път напразно. Поспа няколко часа в матриархската шатра и пое обратно към Превалски брод, като остави съобщение на Върба да дойде при първа възможност.

С влизането в града свърна направо към пазара на Южен мост, където се намираше магазинът на Таз. Беше късно, но Хан знаеше, че търговецът спи в задната стаичка, за да не оставя ценната си стока без наблюдение. Спешно се нуждаеше от пари, а надушеше ли го Гвардията, щеше да го принуди да напусне града завинаги.

Хан надникна през витрината и видя търговеца да стои зад тезгяха — тъпчеше разни документи в кожена чанта. Изглежда се готвеше за път.

Звънчето над вратата оповести появата на Хан и от уплаха Таз прекатури чашата си с чай. Вдигна поглед и като видя гостенина си, по устните му се появи смутена усмивка.

— Гривник! Ето те и теб! — Дебелакът се впусна да попива трескаво с парцал залетите документи. — Къде се губиш? Намерих купувач за изделието ти. Няма търпение да го види с очите си. — Таз винаги използваше думи от рода на „изделие“ и „предмет на изкуството“. Отказваше да отчете факта, че стоката му е и магическа, и незаконна.

— Сериозно? — учуди се Хан. Така му се струваше или търговецът наистина изглеждаше необичайно притеснен? — Да разбирам ли, че е съгласен на минималната ми цена?

— Да, да. Съгласен е, но иска първо да види медальона с очите си. Носиш ли го? — Таз примижа към Хан, сякаш очакваше да види сиянието на амулета под дрехите му.

Хан поклати глава.

— Не. Но мога да го взема. — Той се обърна към вратата.

— Не, не — побърза да го спре Таз. — В интерес на истината, купувачът идва насам. Благоприятно съвпадение, нали? Ти си тук, а той идва насам. — Търговецът навлажни устни.

Хан се почувства объркан.

— Какъв е смисълът, щом амулетът не е у мен? — попита той.

— Клиентът ми няма търпение да се запознаете — обясни Таз. — Иска да ти зададе няколко въпроса за изделието. Аз ще си получа комисионата, а вие ще отидете да го вземете.

— Предпочитам да сключа сделката тук. — Хан познаваше рисковете от продажбата на крадени вещи из задните улички на града. — Ще отида до вкъщи и ще се върна за нула време.

— Значи е бил у вас през цялото време?

Нещо в гласа на Таз разтревожи сериозно Хан. Не беше оцелял толкова време, пренебрегвайки инстинктите си.

— Какво имаш предвид? — усъмни се той. — Защо питаш?

— А, нищо — опита да се измъкне търговецът, попивайки потта по челото си с парцала, с който допреди малко бърса бюрото. — Просто се чудех къде си го крил, това е.

Преди Таз да е гъкнал, Хан го прикова към стената с нож до гърлото.

— Какво си казал на купувача, Таз? — попита кротко Хан.

— Н-Нищо. Просто… му описах предмета и той прояви интерес да го купи. Това е. Кълна се в кръвта и костите на свещените ни кралици.

— Каза ли му къде живея? — продължи да разпитва Хан.

— Не, кълна се — изломоти нервно Таз. — По друг начин е разбрал.

— Кой е купувачът? — прошепна Хан, изтръпнал от страх. — Кой е?

— Някакъв богаташ. Магьосник — изписука Таз. — Едва ли го познаваш.

— Кой е? — Хан притисна върха на ножа в кожата на Таз.

В същия момент звънчето над входа издрънча. Стреснат, Хан обърна глава, когато вратата вече беше отворена.

На входа стоеше непознат мъж. Скъпите му дрехи и високомерната стойка издаваха, че е богаташ. Дългите му шалове и амулетът, окачен на верижка около врата му, говореха, че е магьосник. Буйната му сребриста коса беше нашарена с магьоснически цветове.

Таз съзря шанса си и побърза да се възползва. Хвърли се настрани, измъкна се от ножа на Хан и запълзя по пода към задната врата. Магьосникът на входа протегна лениво ръка, докосна амулета си и изрече заклинание.

От пръстите му лумнаха пламъци, които погълнаха Таз Макни. Тялото на търговеца се погърчи за момент, после задимя неподвижно. Вонята на горяща плът жегна носа на Хан и той едва се сдържа да не повърне.

— Ти трябва да си Гривник Алистър. — Магьосникът изплю името му като отрова. — Издирвам те от известно време. Учудващо неуловим си.

Хан преглътна сухо и се помъчи да прогони Таз от полезрението си.

— Дори не знам кой си. — „И нямам никакво желание да узнавам“, добави наум той. Макар че имаше нещо познато във фините черти на магьосника и соколите по шаловете му.

— Вярно е — потвърди магьосникът. — Не сме се срещали. Но ти имаш нещо, което искам. Нещо, което ми открадна.

— Бъркаш ме с някой — увери го Хан. — Нямам нищо твое.

— Първоначално възникна известно объркване. Заблудиха ме, че момче на име Шив е откраднало амулета ми. Представи си колко разочарован останах, когато след значителни увещания от моя страна и доста болка от негова установих, че въпросният Шив наистина не знае нищо. Че са ме подвели.

Сърцето на Хан подскочи в гърдите му.

— Ти си изпратил демоните — прошепна той. — Онези, които убиха Южняците.

Магьосникът огледа сияещите си от магическа сила ръце.

— Всъщност бяха най-обикновени магове убийци, пременени в ефектни мантии. Масовата истерия е полезен инструмент за извличане на информация от обществото.

Защо му беше на такъв магьосник да преследва Шив? С какво бе привлякъл вниманието на подобно чудовище главатарят на Южняците?

И тутакси споменът изплува в съзнанието му като мехурче газ в тресавищна яма — онзи далечен ден в Ханалеа, срещата с Мика Баяр, амулетът. Баяр попита Хан кой е, а той отвърна „Викат ми Шив. Уличен господар на Южен мост.“

Беше просто спонтанна лъжа, въпреки че някои биха я възприели като разчистване на сметки след дългогодишна надпревара за няколко мизерни пресечки.

Но той самият не таеше такъв замисъл. Нали?

Ужасен, Хан си спомни последната си среща с Шив — уличният господар коленичи пред него и му се врече във вярност с отчаяната молба „Кажи им да спрат.“

Хан не му помогна. И два дни по-късно откриха окървавеното, пребито, изтезавано тяло на Шив. Сега Хан осъзнаваше, че вината наистина е негова — мъртвите Южняци бяха мъртви заради неговата лъжа.

Премери с поглед разстоянието до задната врата. Нямаше начин да я достигне, без да го опържат като Таз.

— Кой си ти? — попита вместо това, потискайки горчивото си подозрение.

— Гаван Баяр — отвърна странникът. — За теб лорд Баяр.

„Кости ханалееви“, изруга наум Хан, без да променя изражението си. Не просто магьосник, а висшият магьосник, най-могъщият в Превала. Бащата на Мика Баяр.

— Е — процеди Хан и преглътна сгъстената слюнка в устата си. — Това обяснява всичко. Трябва да съм ужасен глупак, за да открадна от теб.

Магьосникът кимна.

— Именно. Което ме наведе на мисълта, че не си обикновен крадец. — Баяр огледа Хан от глава до пети, видимо невпечатлен. — Покойният господин Макни сподели, че си — как се изрази? — главатар на уличната банда Вехтошарите. Не си магьосник, а очевидно си способен да понесеш изключителната мощ на въпросния амулет. — Той въздъхна. — Жалко е, че синът ми реши да си прави експерименти точно с този артефакт.

„Ще ме убие — помисли си Хан. — Защо иначе ми казва всичко това.“

— Виж — подхвана той, — аз съм просто уличен плъх. Не разбирам от магия. Хвърлих онова нещо в една тъмна уличка веднага след като го показах на Таз. Светеше много силно и се притеснявах да не гръмне в ръцете ми. — Хан направи две крачки към вратата. — Ако искаш, ще ти покажа къде го хвърлих. — Излезеше ли на улицата, имаше поне някакъв шанс да се спаси.

Баяр вдигна ръка да прекрати върволицата от лъжи.

— Вече изпратих мой човек да вземе амулета. Междувременно смятам да те отведа в тъмницата на имението Соколово гнездо. Искам да ми разкажеш за връзката си с клановете и колко знаят те за амулета. Съвсем скоро вече няма да е от значение, но в момента предпочитам да са в неведение с какви магически артефакти разполагаме. След като те изцедя до последна капка, ще те убия — съобщи със съвършено равен тон магьосникът. — Причини ми големи главоболия. Затова възнамерявам да ти отделя повече време.

Тук Хан се вкопчи в нещо, което Баяр каза преди малко.

— Как така си изпратил някой да вземе амулета? Къде си го изпратил?

— В дома ти, разбира се. Живееш над една конюшня, доколкото знам? — Гласът му беше пропит с пренебрежение. — Отне ми известно време да разбера.

Вътрешностите на Хан се втечниха.

— Не е там! — възкликна той. — Върни човека си. Скрих амулета другаде. Ще ти кажа къде.

— Ще ми кажеш и още как — кимна Баяр. — Но сега каретата ми чака отвън. Ще е много по-цивилизовано, ако дойдеш доброволно, при необходимост обаче ще използвам сила. — По студеното му, по-твърдо от мрамор лице се появи усмивка и Хан прочете посланието ѝ. Той е нищожество, никаквец, допуснал жестока грешка: бе откраднал от сина на човек като Баяр. И сега щеше да плати с живота си и с живота на семейството си. Щеше да послужи за назидание на всички жители от Южен мост и Вехтошарника, на които някога би им хрумнало да навредят на рода Баяр.

„Като всеки богат велможа е — помисли си Хан. — Прави каквото си иска, играе по собствени правила, нарушава закона, но никога няма да влезе в затвора. Отговорен е за смъртта на Шив и на осмината други Южняка, а и кой знае за още колко хора. Да, Шив ми беше враг, но животът му струваше повече от това.“

Сега майка му и Мари също бяха в опасност. Трябваше да направи нещо.

Още стискаше ножа в ръка. Закрачи мудно напред, свел глава в знак на примирение. Докато подминаваше Баяр, се завъртя рязко и заби острието точно под гръдния му кош, после го тласна нагоре и напред, докато не се чу стържене на метал о кост.

Топла кръв обля кокалчетата на пръстите му. Баяр изкрещя и отскочи встрани, изтръгвайки ножа от ръката на Хан.

Хан се втурна към вратата. Зад него Баяр изрече с крехък глас някакво заклинание и около раменете на Хан лумнаха пламъци, спуснаха се надолу по ръцете му, нагряха гривните му до болезнена жаркост и едва тогава се разсеяха. Изглежда сребърните му гривни отново бяха погълнали злата магия.

На улицата Хан едва не се блъсна в черна карета, украсена със символа на връхлитащ сокол. Двата черни коня отпред пръхтяха, мятаха глави и въртяха очи.

Хан хукна към пазара. Заобикаляше сергии и шатри, прескачаше по-ниските препятствия, проправяше си път през тълпи от хора, устремен към моста.

Южен мост и Вехтошарника никога не му се бяха стрували толкова далечни. Чувстваше се като в един от онези сънища, в които се мъчиш да избягаш от някое чудовище, но краката ти са заседнали в калта. Само дето в този случай чудовища имаше и пред, и зад него.

Прекоси моста и му се наложи да заобиколи група войници. Явно издирваха някой, но този някой не беше той, защото бягаше, без да се прикрива, а никой не го спираше.

Още на около два километра от улица „Калдъръмена“ видя сиянието, прорязало тъмнината пред него, оцветявайки надвисналите облаци в оранжево. Подуши въздуха. Нещо гореше; нещо голямо бълваше пламъци до небесата.

Стигна до началото на улица „Калдъръмена“ и видя какво е — гореше конюшнята, сякаш погълната от адови огньове. Горещината беше прогонила жителите на околните къщи в другия край на улицата, където, скупчени на нещастни групички, наблюдаваха безпомощно пламналата сграда.

Стражари охраняваха конюшнята, за да отблъскват потенциални герои. Не че някой можеше да я доближи. Горещината от пламъците опари лицето на Хан дори от такова разстояние.

Неколцина мъже, направили жива верига, си подаваха кофи с вода, налята от близкия кладенец — забележителен организационен подвиг за този квартал. Независимо от усилията им, можеха единствено да мокрят съседните сгради, за да не се разпространяват пламъците.

Хан сграбчи един зяпач за ръката.

— Какво се е случило?

— Те бяха, проклетите копои. — Кимна към войниците, обградили горящата конюшня. — Издирвали Гривник Алистър, макар никой да не го е виждал от седмици. Бил мъртъв, така подочух, да, ама те викат, че Гривник живеел там и криел съкровищата си някъде вътре. Влязоха в сградата, претършуваха я от горе до долу, претърсиха съседните къщи, дори разкопаха двора. После запалиха конюшнята. Лумна като прахан.

Хан стисна ръката му още по-силно.

— Изведоха ли някого отвътре? Видя ли някой?

Мъжът освободи ръката си, клатейки глава.

— Никой, ама не съм тук от началото. Не знам дали е имало народ вътре. Конете цвилеха на умряло, ритаха по стените. Никой не можа да ги извади от тоя пъкъл.

Хан заобиколи с намерението да мине от задната страна на конюшнята, но стражари имаше навсякъде, а и огнената стихия не му позволяваше да се доближи. Затова намокри ризата си на кладенеца и я уви около главата си, решен да мине, пък ако ще да го застрелят.

Тъкмо подминаваше началото на улица „Касапска“ и някой изскочи на пътя му.

Беше Кат с омазано от сажди лице и обгорял вехтошарски шал, увит около врата ѝ.

— Няма смисъл, Гривник. Мъртви са. Не можеш да им помогнеш вече. Най-много да те заловят или да изгориш.

— Не ме е грижа. — Хан опита да я заобиколи, но някой го сграбчи изотзад, обездвижи ръцете му и му отне ножа.

— Откажи се, друже — посъветва го Флин иззад рамото му.

Неговите вехтошари се обръщаха срещу него.

— Пусни ме, Флин — загърчи се в ръцете му Хан. — Ако бяха майка ти и сестра ти, щеше да направиш всичко възможно да ги спасиш.

— Вече опитах — увери го Кат с пресекващ глас. Изглеждашe обезумяла, не на себе си. — Всички опитахме. Дори пробвахме да влезем през покрива, преди огънят да го обгърне. Много съжалявам, друже — прошепна тя. — Много съжалявам.

— Знам къде са — продължаваше Хан. — Мога да стигна до тях. Сигурен съм, че мога. — Мари вероятно лежеше на постелката си до огнището. Майка му щеше да е до нея. Знаеше, че е умна жена. Несъмнено ги беше увила в мокри одеяла. Щяха да са уплашени до смърт, но…

— Няма да ти позволя да се затриеш — отсече Кат. — На достатъчно смърт се нагледахме тая вечер.

Тя кимна към другия край на уличката и Вехтошарите го повлякоха натам, докато Хан риташе и се бунтуваше, ругаеше и раздаваше юмруци. Спря да се съпротивлява чак близо до хранилището, което им служеше за щабквартира. Влязоха вътре, тикнаха го в единия ъгъл, Флин и Джонас останаха да го наблюдават, а Кат и Сари отидоха в отсрещния, където се разприказваха шепнешком.

„Къде е Кадифе?“, зачуди се отнесено Хан.

Не спря да трепери цяла нощ, обливан ту от ледени, ту от жарки вълни. Първоначално предполагаше, че е от шок или гняв, или остатъчен ефект от магията на Гаван Баяр; до сутринта обаче осъзна, че е прихванал треската на Мари.

„Нека умра“, мислеше си с надежда, предал се на болестта. За известно време потъна в черна дупка — часове или дни, не знаеше. Когато се свести, най-напред видя лицето на Върба. Бе изпълнено с толкова тъга, че изпита силно желание да я утеши. Тя го прегръщаше, люлееше го в ръцете си и му даваше отвара от върбова кора и матриархски чай. Оказа се добро средство срещу лятната треска, защото не след дълго я пребори.

Незнайно как Хан се бе озовал в храма на Южен мост, в една от малките спални с изглед към вътрешния двор. Мина цяла седмица, преди да успее да се изправи на крака, а дотогава Флин вече го беше известил, че стражарите са загубили интерес към останките от конюшнята и са преминали към следващата си престъпна мисия.

Кат и Вехтошарите охраняваха мястото и не позволяваха на съседите да тършуват из сградата. Хан, напрегнат заради онова, което го чакаше вътре, но вече не и заради хорските погледи, рови из отломките от някогашния си дом, докато не ги намери — две тела, сгушени едно в друго сред тухлите от рухналия комин; едно голямо и едно малко, твърде обгорени, за да ги разпознае или да разбере как е настъпила смъртта им.

— Сигурно димът ги е приспал, Самотен ловец — каза Върба. През последните седем дни почти не се бе отделяла от него. — Вероятно не са изпитали болка.

Вероятно. Вероятно. Това не му стигаше.

Хан намери медальона с капаче на майка му, наследен от нейната майка, полуразтопен от пламъците, и обгорялата книжка с приказки на Мари, същата онази, от която искаше да му почете, когато беше бързал твърде много, за да я изслуша. Пъхна и двата предмета в торбата си. По-късно сутринта Върба отиде до пазара да купи храна за из път. Хан се възползва от възможността да извади от скривалището в огнището на ковачницата увития амулет и също го прибра в торбата си. Беше пожертвал твърде много заради проклетото нещо, за да го изостави.

Накрая, без да погледне назад към улица „Калдъръмена“, тръгна към убежището на Кат в старото хранилище, където знаеше, че ще я намери през деня. Сари и Флин играеха на кокалчета, а Мак спеше, похърквайки кротко. Сладкиш и Джонас разиграваха няколко шарени котки с парчета канап. От Кат и Кадифе нямаше и следа.

При влизането на Хан Сари скочи на крака с напрегнато, предпазливо изражение на лице.

— Здрасти — поздрави тя.

Хан нямаше време за любезности.

— Къде е Кат? — попита директно.

— Не знам — сви рамене тя. — Не съм я мяркала от дни. Hито пък Кадифе. Мислех, че са при теб — каза с надежда в очите.

Хан поклати глава.

— Бях болен. Както и да е, когато Кат се върне, кажи ѝ, че бърлогата на „Джебчийска“ е нейна.

Сари примига неразбиращо, хвана го за ръката и го отведе настрани от другите.

— Защо? Няма ли да останеш? — попита тя.

Той сви рамене.

— Ще изчезна за малко.

Тя огледа лицето му.

— Ама… после ще ти трябва, нали?

Той поклати глава.

— Не. Няма.

Сари стисна ръката му още по-силно.

— Няма да направиш някоя щуротия, нали?

— Ъ-ъ.

Сари се прокашля и впери поглед в тухлената стена.

— Мислехме си, че ще се върнеш при нас и пак ще ни станеш шеф. Понеже семейството ти вече го няма… — Тя вдигна поглед към него, но бързо го извърна. — Всички сме готови да ти се закълнем във вярност, Гривник.

— Имате си шеф. Кат ще се върне. — Нещо обаче го глождеше. Главатарите на улични банди във Вехтошарника не живееха дълго. Дали Южняците не я бяха спипали сама? Ако изобщо бяха останали Южняци.

За пореден път усети острието на вината в стомаха си. Чувстваше се като единственият оцелял от жестока напаст. Защо на него му се полагаше да живее, когато всички край него умираха?

Вдигна поглед към Сари, която сякаш чакаше да размисли.

— Ако Кат не се върне, ти стани главатарка — заръча ѝ той. — Не бива да се навъртам край вас. Магьосниците още ме преследват. Не искам никой друг да пострада заради мен.

Сари си прехапа долната устна. Хан разбра, че има да му казва нещо, но думите никога не ѝ идваха лесно.

— Ей, Гривник, много съжалявам за случилото се с майка ти и сестра ти — почти шепнешком изрече Сари накрая. Развърза кърпата от врата си и я завърза на неговия. — Та както и да е. Веднъж Вехтошар… нали знаеш.

Нямаше какво друго да си кажат и Хан си тръгна.

По-късно Върба го намери да стои на моста под проливния дъжд, зареял поглед отвъд двореца Превалски брод, към мрачните, обгърнати в мъгла зъбери на Сивата дама.

Върба го качи на един кон и двамата тръгнаха към Морски борове. Когато стигнаха, Хан се просна върху леглото си в Матриархската шатра и спа още три дни.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

РАЗКРИТИ ТАЙНИ

През повечето дни Жарава идваше да го види. Просто седеше безмълвно до него. Двамата бяха побратими в скръбта си, всеки тъгуваше по множеството си загуби, всеки бе изгнаник по свой начин. Но Жарава поне имаше бъдеще, макар и то да не му се нравеше; не се чувстваше и отговорен за смъртта на семейството си, за опропастяването на собствения си живот.

На Хан му се искаше да обвини Птица, задето го разубеди да я последва в лагера на Демонаи. Навярно ако беше отишъл с нея, в отчаянието си нямаше да опита да продаде амулета. Колко по-лесно беше да ѝ е бесен, но сърцето му отказваше и когато Птица го взе в обятията си, намери поне малко забрава в тях.

Демонайските воини щяха да се задържат в лагера, докато Жарава не замине, но и този момент наближаваше бързо. Тогава и Птица щеше да напусне Морски борове. После Хан щеше да остане без нищо, дори без бъдеще.

Обичайното спокойствие на Върба бе отстъпило място на видима угриженост. Хан я отдаваше на поведението на Жарава и скорошното му принудително отпътуване. Вероятно донякъде и на положението на Хан, защото се отнасяше различно с него — като към крехко същество, което ще се пръсне на парчета, погледне ли го накриво.

През някои дни това му се струваше напълно възможно.

Очакваше алхимичната реакция между болката и гнева, чувството му за вина и безпътието му да доведе до мощен взрив в него. Майка му и Мари не представляваха заплаха нито за Гаван Баяр, нито за Мика Баяр, нито за проклетата кралица на Превала.

А и макар Хан да се имаше за могъщ уличен господар, всъщност малкото плячка, която беше успял да вземе от богатите, не представляваше нищо повече от трохите по масата им — толкова незначителна, че почти не усещаха загубата. Но заради нея яде бой по улиците, спа в тъмницата и цял живот щяха да го преследват.

Някога смяташе Шив за свой враг. А той се оказа само поредната жертва на кралицата, на магьосническия съвет и другите като тях. Уличните банди губеха времето си да воюват помежду си, вместо срещу онези, в чиито ръце се намираше истинската сила.

Добър урок щеше да им даде, ако грабнеше колчана, лъка и ножовете си и навестеше семейство Баяр в укреплението им на Сивата дама, за да им покаже какво е да те преследват.

Навярно обаче и в това щеше да се провали. Беше изключено да се добере до истинските си врагове, до онези, които дърпаха конците. Най-многото щеше да убие неколцина стражи и слуги.

Върба организираше дълги вечерни съвещания със старейшините в Навестителската шатра, което го учудваше, защото подобни срещи обикновено се провеждаха в Матриархската. Сигурно не искаха той и Жарава да слушат дискусиите им.

Ако останеше при Върба, пред Хан се откриваше възможността да научи тайните на лечителството, да изкара малко пари от чиракуването си и да вижда Птица при посещенията ѝ в Морски борове. Така след година, ако не му се стои повече в лагера, със спестените пари можеше да се запише във военното училище в Одънов брод. Другият вариант беше да се върне на улицата. И в двата случая нямаше да доживее до дълбока старост.

Накрая, една знойна вечер седмица преди заминаването на Жарава, Върба свика съвещание в Матриархската шатра.

Хан и Птица дойдоха от тайното си кътче край реката, където прекараха следобеда, преди нетърпимата дневна горещина да се поразсее. Той беше облякъл кожения си клин от Върба и лятна памучна риза. Вместо воинските си одежди Птица носеше бродиран елек от еленова кожа без риза отдолу и широка разкроена пола. Мънистената гривничка, подарък от Хан, опасваше десния ѝ глезен и той не можеше да отлепи очи от бронзовите и, атлетични крака под пъстрата пола. Чудеше се дали тя гледа на него по същия начин, както той на нея.

Хан и Птица влязоха в шатрата и той се изненада от присъствието на толкова хора, мнозина, от които непознати. Клановете умееха да организират съвещания. Двамата си намериха свободни места на пейка до вратата и седнаха хванати за ръце и плътно притиснати бедра. Хан се зарадва, че тя предпочете да остане с него, вместо да се настани край огъня при другите демонайски воини.

Върба откри срещата.

— Благодаря ви, че дойдохте, братя и сестри от Морски борове, и на вас, гостите ни от Демонаи, Риса и Върло.

Хан и Птица си шепнеха, но при тези думи на Върба Хан вдигна учуден поглед. Явно съвещанието беше важно, щом присъстваха представители от лагерите Риса и Върло.

— Радваме се да споделим с вас огъня си и всичко друго — приветства ги Върба. Посетителите отвърнаха с тихи поздрави.

Зад гърба на Върба Хан забеляза Елена Демонаи и лорд Авърил. Отново се зачуди дали Авърил би го разпознал като похитителя от храма в Южен мост. Очите на лорда действително се задържаха за един дълъг момент върху лицето на Хан.

Ала тази вечер мислите на Авърил бяха заети с друго.

— Лорд Демонаи носи вести от Дола — обяви Върба.

Лорд Демонаи плъзна поглед по кръга от лица наоколо и притаеният шепот заглъхна. Патриархът се бе състарил от последната им среща. А и на Хан му направи впечатление, че явно бе участвал в схватка, което му се стори доста нетипично за него.

— Да, наистина нося вести, и то тревожни — подхвана лорд Демонаи. — Мощта на висшия магьосник нараства с всеки изминал ден. Лорд Баяр има огромно влияние върху кралицата. Толкова огромно всъщност, че е успял да внуши на кралица Мариана да омъжи дъщеря ми Раиса, принцесата-наследница, за неговия син, малолетния магьосник Мика Баяр.

Посрещнаха новината с шумни възгласи на възмущение, тревога и почуда.

Птица се вцепени и се приведе напред, а светлината от факлите открои силно изразените черти на лицето ѝ.

— Но това е невъзможно — прошепна тя.

„Лика-прилика са си“, помисли си Хан.

— Приемам вината за случая — продължи лорд Демонаи. — Тук е мястото да си призная, че не бях очаквал подобни действия. Нещо повече — на връщане от Варовикови чукари в дебютантския ден на Раиса ана’Мариана с капитан Бърн бяхме нападнати и едва не ни убиха.

Думите му породиха нова вълна на негодувание сред публиката. Хан погледна към демонайските воини. Те не реагираха бурно като останалите, а стояха мълчаливо, сякаш в бойна готовност, което им придаваше още по-опасен вид.

— Не мога да повярвам, че Нейно Величество би поръчала убийството ни — продължи огорчено лорд Демонаи. — За това не бива да подценяваме коварната природа на лорд Баяр. Бяха решили да венчаят принцесата-наследница и младия Баяр още на дебютантския ѝ ден, докато ние с капитан Бърн бяхме… ангажирани другаде. — Направи кратка пауза и добави: — За щастие принцеса Раиса успя да избяга от кралството.

Из шатрата се разнесоха викове „Слава на Създателката!“, „Къде е сега?“, „Дъщеря ни Раиса трябва да се укрие тук, при семейството си, в планинските лагери.“

В този момент Елена Демонаи пристъпи напред с набраздено от тревога старческо лице.

— Засега внучка ми е в безопасност. Смятаме, че е най-добре да не идва при нас, а да се укрие на някое по-неутрално място, извън кралството. Ако я приемем тук против волята на кралицата, има опасност да предизвикаме негодуваниетo ѝ. Надяваме се все още да има начин да спасим Мариана. Не желая да воюваме срещу нея.

Демонайските воини, включително Птица, изглеждаха повече от готови да воюват срещу кралицата. Поне в това отношение възгледите им съвпадаха с настроенията на Хан. Той ненавиждаше и кралицата, и магьосниците, и принцесата-наследница. Именно Кралската гвардия опожари конюшнята заедно с майка му и Мари — най-вероятно по заповед на висшия магьосник. „Всичките да ги вземе Опустошителя“, мислеше си Хан.

— Въпреки това трябва да гледаме реалистично на нещата и да се подготвим за онова, което предпочитаме да избегнем — продължи Елена. — Ако Баяр са намерили начин да прекъснат магическата връзка между висшия магьосник и кралицата, значи вероятно притежават магически оръжия, изковани преди Опустошението. Не знаем дали през цялото време са били в ръцете им, или наскоро са се сдобили с тях.

Остро безпокойство прониза Хан и той се приведе към Птица:

— Какво иска да каже?

— Клановете изработват амулетите, необходими за провеждането на магията — обясни тя. — Но в наши дни животът им е ограничен. Налага се клановите водачи да ги подновяват или заменят. Това ни дава известен контрол над магьосническия съвет. Амулетите, изковани преди Опустошението, са били изключително мощни. Принадлежат ли някому, не могат да му бъдат отнети насила. Неслучайно едно от условията на Наеминг било всички тези артефакти да бъдат върнати доброволно на клановете.

Хан се замисли за амулета, скрит под леглото му в Матриархската шатра. Дали и той не беше един от мощните? Затова ли Баяр напираше толкова да си го върне?

Защо ли не го хвърли в дерето, както го посъветва Жарава в деня, когато го намериха.

— Засега — взе думата Авърил — ще помолим всички кланови търговци да спазват забраната върху продажбата на амулети, талисмани и други магически артефакти. Не бива да позволяваме на Магьосническия съвет да трупа повече оръжия от тези, с които вече разполага. — Потри челото си с длан. — Разбирам каква трудност ще представлява това за мнозина от нас, които изкарваме хляба си с търговия.

— Магьосническият съвет ще го приеме за провокация — прошепна Птица на Хан. — Особено като се има предвид войната на юг. Ще заявят, че се нуждаят от амулети, за да обучават младите магове и да защитават Превала срещу Южняците. Ако успеят да убедят кралицата в аргументите си, какво смяташ ще се случи с клановите търговци в града?

Последваха още дискусии относно предпазните мерки срещу възможните размирици в Дола и разни други начини за препитание на семействата, за които търговията е единствен източник на приходи.

— Ще продължа да действам отвътре, от кралския двор, и ще направя всичко по силите си да ги отклоня от този път — обеща Авърил.

— Тревожа се за теб, Авърил — призна Върба. — Вече опитаха да те убият.

Търговецът сви рамене.

— Колкото ми е писано, толкова ще живея. Когато ми дойде времето, Създателката ще ме призове.

— Ако успеем да убедим Мариана да дойде в Морски борове, вероятно ще намерим начин да я освободим от магическото заклинание, в което са я впримчили — обясни Върба.

— Едва ли ще успеем да я убедим, докато Баяр продължава да шепне в ухото ѝ — отбеляза горчиво Елена.

Рийд Демонаи взе думата за пръв път.

— Защо да не я отвлечем и да я доведем насила — предложи той. Бандата му от воини откликна с одобрителен шепот.

Рийд огледа публиката и за да ги окуражи, добави:

— Ако нещо се случи с Мариана, ще можем да короноваме принцесата-наследница.

— Не, Рийд — възрази Елена. — Нямаме право да сваляме кралици от престола и да издигаме нови. Мариана ана’Риса е потомствена кралица на Превала и във вените ѝ тече кръвта на Ханалеа. Насилието срещу нея ще ни донесе само зла участ.

Pийд сви рамене, но Хан долавяше, че не се отказва от идеята си.

Съвещанието приключи и присъстващите се разотидоха по двама, по трима. Хан знаеше, че хората във всички шатри за гости и край лагерните огньове ще будуват до малките часове на нощта. Понеже съзнаваше колко малко време им остава заедно, Хан се приведе до Птица и прошепна в ухото ѝ:

— Да се върнем край реката.

Ала в същия момент Върба сложи ръка на рамото му и го стресна. Не беше чул стъпките ѝ зад гърба си.

— Остани за малко, Самотен ловец. Искаме да поговорим с теб.

— Добре — съгласи се той. Чудеше се кой точно иска да говори с него.

Птица стана и Хан попита:

— Може ли и тя да остане?

Върба поклати глава.

Объркан и леко раздразнен, Хан се обърна към Птица.

— Ще ме изчакаш ли отвън? Едва ли ще ме задържат дълго.

— Няма да те чакам цяла вечност, Птицелов — усмихна му се широко Птица и излезе от шатрата, шумолейки с широката си пола.

Накрая в шатрата останаха само Авърил, Елена, Жарава и Върба, всичките насядали край огнището. Жарава изглеждаше не по-малко озадачен от Хан.

В сърцето на Хан се зараждаше тревога. Изражението на Върба не вещаеше нищо добро. Не познаваше отблизо Авърил и Елена, а и открай време го плашеха леко. Сигурно Върба щеше да оттегли предложението си да го обучава за лечител. Или пък старейшините бяха решили да го прогонят, защото продължаваше да се среща с Птица въпреки забраната на Върба. Дали пък Авърил не искаше да го поразпита за девойчето, което отвлече от храма в Южен мост преди толкова време. Или просто бяха научили за амулета, скрит под леглото му.

Съществуваха твърде много вероятности, всичките лоши.

В този момент вратата на шатрата се отвори и влезе Лушъс Чорлав — едва ли можеше да се случи нещо по-изненадващо. Лушъс търгуваше с клановете, но Хан никога не го беше срещал в някой от лагерите им.

Старецът изгледаше необичайно спретнат. Вярно, панталоните и ризата му бяха износени, но изглеждаха чисти; дори беше направил опит да укроти косата и брадата си. Днес мътните му очи бяха малко по-бистри и вървеше с помощта на изкусно резбован бастун. Хан бе готов да се закълне, че е трезвен.

А това само по себе си го плашеше.

Хан стана от пейката.

— Лушъс? Какво правиш тук?

— Ще разбереш скоро, момко — отвърна почти самодоволно старецът.

Хан хвана ръката му и го поведе към една от пейките. Лушъс седна при другите.

Върба стана и се изправи в средата на полукръга. Очевидно тя отговаряше за импровизираното събрание.

— Самотен ловец, позволи ми първо да ти поискам прошка.

Хан впери очи в нея, за момент занемял.

— Защо? За какво? Ако говориш за майка ми и Мари, вината не е твоя.

— Донякъде е. — Върба извърна очи от него и сключи смутено пръсти. Държеше се странно; обикновено говореше в прав текст. Този път обаче явно се затрудняваше да изплюе камъчето.

— Не — отсече той. — Вината е изцяло моя. Гвардията ги нападна заради мен. Просто трябваше да стоя настрана. — Не спомена амулета. Жарава знаеше за него, Лушъс — също, но никой от двамата нито подозираше какво се е случило после, нито че още е в ръцете му.

Хан се срамуваше и задето го задържа, и за опита да го продаде. Точно тази история не искаше да споделя с никого.

— През цялото това време пазим от теб една тайна — продължи Върба. — Поради най-различни причини. Отчасти за да те защитим. Но главно за да защитим всички останали. Ала сега обстоятелствата налагат дa ти разкрием истината.

Хан не продума, просто чакаше, докато в гърдите сърцето му се мяташе като пъстърва, изхвърлена на речен бряг.

Върба стана и подаде на Хан кана с чай и чаша. Той впери неразбиращ поглед в тях, после го вдигна към Върба.

— Пийни си — подкани го тя. — Ще те успокои.

Значи се нуждаеше от успокоение, преди да чуе новината, така ли? Наля си чай и отпи предпазливо от мътната отвара. Ароматът ѝ му се стори познат, макар че никога не беше близвал от нея.

Офика. Защита срещу магия и заклинания. Да не би да го смятаха за омагьосан? Дали не ги притесняваше заклинанието на Баяр? Вдигна въпросителен поглед към Върба, но тя отново извърна очи.

Хан отпи още глътка чай. Сигурно офиката действа и по друг, неизвестен за него начин. Повечето растения имат множество приложения.

За изненада на Хан Лушъс проговори пръв.

— Момко, спомняш ли си каква история ти разказах край реката? За Ханалеа и Алгер Ватерлоу? Оная, дето хич не ти се хареса?

Хан кимна, но се досети, че Лушъс не може да го види и потвърди на глас:

— Да.

— Е, истина е. До най-малката подробност. Само едно ти спестих: когато Ватерлоу загинал, Ханалеа вече била бременна. И то с близнаци.

— Какво? — Думите на стареца влизаха в разрез с всички стари, до болка познати истории. Те представяха Ханалеа като същинска светица. Спасителка на народа. Незнайно защо в легендите не се споменаваше какво се е случило между Ханалеа и демона, след като я бе отвлякъл. — Не съм чувал подобно нещо — отбеляза той.

— Малко хора са знаели. След убийството на Ватерлоу те били заети с Опустошението, със спасяването на света и други такива. Ханалеа създала Наеминг и заживяла в уединение. Не искала никой да я притеснява след всичко преживяно.

Скоро се омъжила и родила децата си — момченце и момиченце. Всички смятали, че са плод на брака ѝ.

Лицето на Лушъс се сгърчи от болка.

— Това били единствените ѝ отрочета. Не искала да ражда от другиго, освен от Ватерлоу. Дъщеря им, Алиса, била първата от новата линия кралици. За щастие нямала никакви магьоснически наклонности, независимо че според някои заветът на Ватерлоу е пророческата дарба на ханалеевия род.

— Искаш да кажеш, че потомствените кралици произлизат от Краля демон? — прошепна Хан.

— Именно — потвърди Елена с почти отбранителен тон. — Неговата кръв може и да е замърсена, но чистата кръв на Ханалеа е много по-силна. — Тя се умълча за момент и прехапа долната си устна. — Не сме имали избор. Алиса е била единствената ѝ наследница. Оттогава насам с всяко следващо поколение кръвта на демона се разрежда.

Е, нищо чудно защо са пазели историята в тайна. Ако изобщо в нея имаше нещо вярно. Династията на кралиците бе изградена върху лъжа.

— А синът? — попита Хан.

Лушъс се засмя тихо.

— Момчето се оказало проблем, понеже несъмнено имало магически способности. Скоро до ушите на всички, които знаели за него, достигнала вест, че единственият син на Ханалеа бил починал и са го погребали в незнаен гроб. Аз обаче знам, че бебето е оживяло.

— Но как са го оставили живо? — учуди се Хан. Нима след всички злодеяния на демона не са се опасявали, че и синът му ще бъде зъл?

— Демонайските воини искали да го убият. Дали го на матриарха на един от клановете и ѝ заръчали да го хвърли от някоя висока скала. По онова време смятали това за огромна чест.

Хан погледна инстинктивно Елена. Тя стоеше приведена напред с каменно, непреклонно лице.

Лушъс отново се обърна към Хан, сякаш усещаше местоположението му в помещението.

— Но Ханалеа се намесила. Предрешена като търговка, отишла при матриарха и ѝ предложила сделка — завинаги да се откаже от детето си в замяна на живота му.

В съзнанието на Хан внезапно изплува образа на мраморната статуя в градината на храма в Южен мост. Беше стара, очукана от времето. Джемсън казваше, че е направена по времето на Опустошението и е пренесена в храма от другаде. Представляваше Ханалеа в одежди на търговка, както често я извайваха хората на изкуството. В едната си ръка кралицата-воин държеше бебе, а в другата — меч, сражавайки се с невидим враг. Скулпторът я бе нарекъл „Ханалеа брани децата“. Чак сега Хан проумя, че сцената не е символична, а изобразява действително събитие.

Лушъс продължи разказа си.

— Хората от клана не можели да откажат на Ханалеа, особено след всичко, което била направила за тях. И все пак матриархът не била склонна момчето да расте без никакъв контрол и надзор. Свикала таен съвет, та малобройните му членове да определят съдбата му.

В главата на Хан кръжаха стотици мисли. Сблъскваше се с поредната история, противоречаща на всичко познато му досега. Вече не знаеше в какво да вярва. Погледна към Жарава, за да види неговата реакция. Приятелят му седеше вкаменен, чоплейки отнесено ресните по кожения си клин. За пръв път чуваше Лушъс да споделя някоя от историите си, не бе подозирал колко увлекателен разказвач е старецът.

— Откъде знаеш всичко това? — попита на глас Хан, докато в главата му въпросът звучеше другояче: „От пръстите си ли изсмука тази история? Или от някоя бутилка с пиячка?“

— Аз се ожених за Ханалеа след смъртта на Алгер — отвърна Лушъс.

— Ти?! — възкликна Хан по-гръмко, отколкото възнамеряваше. Огледа се наоколо и прочете истината по всички лица в кръга. Изглежда само той и Жарава не бяха посветени в тайната.

Този старчок, който се къпеше най-многото веднъж месечно, бе имал кралица за съпруга? И то не коя да е кралица, а кралицата-избавителка на света. Легендарната красавица, чието лице бе увековечено в безчет статуи, гравюри и картини.

— Не е възможно — заяви категорично Хан. — Не се засягай, Лушъс, но… стига де, трябва да си на хиляда години.

— Точно тъй, даже повече, макар че отдавна спрях да ги броя. — Лушъс се усмихна, разкривайки малкото си оцелели зъби. — Погледни ме внимателно и ще видиш отпечатъка на всяка от тях. Някога бях магьосник. Най-добър приятел на Алгер Ватерлоу. Загубих зрението си по време на Опустошението, а с него и дарбата си.

Гласът му отново се промени и старецът зазвуча като благородник със синя кръв.

— Съветът, съставил Наеминг, ме избра за носител на спомена за онези времена, за да има кой да опреснява паметта на Ханалеа. Бях призован да тая в себе си истината и копнежа да я разкрия. Затова животът ми е толкова дълъг. За да има кой да си спомня всичко сякаш се е случило вчера, колкото и на околните да им се иска да го забравят.

За себе си Хан реши, че ако зависеше от него, не би избрал точно някакъв си грохнал пияница за толкова важна роля. Вярно, имаше дар слово, но кой би се вслушал в думите му?

В същия момент го споходи и друга мисъл: навярно именно бремето на истината, която никой не искаше да чуе, бе превърнало Лушъс в непоправим пияница.

Навести го спомен от онзи далечен следобед край Старешката река, когато Лушъс му разказа историята на Ханалеа и Алгер Ватерлоу.

Тя свела глава в името на общото благополучие и се омъжила за човек, когото не обичала. Лушъс говореше за себе си. Хан изтръпна от състрадание. Но и състраданието си имаше граници.

— Какво общо има всичко това с мен и Жарава? — попита той. Мислеше си, че Птица чака нетърпеливо отвън, ако вече не си беше тръгнала. Явно светът гъмжеше от тайни, но трябваше ли да научава всичките?

— Ще разбереш — увери го Елена. Посветените не бързаха да претупат кланова история. — Както се досещаш, възникнали жестоки спорове относно съдбата на демонското отроче, защото можело да се превърне в изключително могъщ магьосник.

Демонайските воини продължавали да твърдят, че детето трябва да бъде убито, независимо от волята на Ханалеа. Ала то било наследило харизмата на Алгер. Ватерлоу притежавали странна магнетичност.

Пак му се случваше — за пореден път чуваше някой да говори за Краля демон като за красив, неустоим мъж, достоен за любовта на кралица, а не като за безсърдечно чудовище.

— Освен Ханалеа за живота на момчето се борел и нейният консорт, Лушъс Чорлав — продължи Елена, поглеждайки Лушъс.

„Тези двамата не се обичат особено“, прецени Хан.

— Понеже детето било брат на принцесата-наследница, но и магьосник, хората се опасявали да не би да застане на страната на Магьосническия съвет. Съществувала дори заплахата да постави началото на потомствена линия от крале магьосници, която да застраши кралиците — обясни Авърил. — В крайна сметка Съветът на старейшините решил да пощади момчето. Щели да го отнемат от Ханалеа и да потулят магическите му сили. Щели да запазят в строга тайна произхода му, за да не реши някой да извлече лична облага от дарбата му. От онзи момент следим потомците на момчето, за да сме сигурни, че не представляват заплаха за кралиците ни. — Авърил сви рамене. — Дали старейшините са взели правилното решение? Минали са хиляда години, а още не знаем отговора на този въпрос. Скорошните събития обаче го извадиха на преден план. Ако на фона на Ардънската война избухне и продължителен конфликт между магьосници и кланове, има опасност кралството ни да не оцелее.

— Поколения наред нашият Съвет на старейшините следи потомците на Краля демон. Магическата жилка остава силна у наследилите я, но се проявява все по-рядко и по-рядко, навярно смекчавана от браковете с нормални хора. В момента знаем за един-единствен жив потомък, наследил демонската дарба. Момче.

— И… какво? Ще го издирите и ще го убиете, така ли? Заради предците му? — попита Хан. — Защото има опасност да се присъедини към Магьосническия съвет и да се окаже заплаха за кралицата?

Затова ли са тук? Да не би да очакват от него и Жарава да им помогнат за залавянето на въпросното момче?

Въпросът стресна Авърил.

— Ъх, не. — Погледна Елена, към която явно бяха насочени всички трудни въпроси.

— Сред старейшините от първия съвет се зародило схващането за възможността кралството ни да извлече полза от линия магьосници, родственици на кралицата, които биха я подкрепяли в размирни времена. Особено при сблъсък с магьосници — добави тактично Елена. — От горчив опит сме се уверили, че зелената магия си има ограничения.

„Обзалагам се, че демонайските воини си умират по тази идея“, помисли си Хан.

— Затова взели решение да отглеждат всеки надарен потомък на Краля демон в някой от лагерите — продължи Елена. — Така ги възпитаваме по свой начин и, с малко късмет, обвързваме бъдещето и сърцата им с нашите. Правим го поколения наред. Тайната се предава между старейшините на клановете. Досега не ни се беше налагало да я разкриваме. Затова свикахме този извънреден съвет. — Тя посочи с ръка присъстващите в шатрата.

В този момент Хан най-сетне проумя: осени го истина, която отдавна трябваше да е отгатнал, независимо от уклончивостта на клановите легенди.

Мистериозният надарен потомък беше Жарава; нямаше кой друг да е. Жарава. Подходящо име за магьосник. Жарава имаше скрит талант и сега магията, спотайвала се в него толкова дълго, най-сетне намираше проявление.

Хан погледна приятеля си — потънал в собствените си мисли, подобно прозрение явно не го осеняваше. Дали знаеше? Дали изобщо подозираше? Наистина ли беше син на Върба, или просто се преструваха, за да живее при матриарха, най-мъдрата жена в Морски борове?

Е, ако възнамеряваха да нападнат Жарава, Хан щеше да пази гърба му, макар че нямаше представа доколко може да е полезен на един магьосник.

Беше толкова вглъбен в разсъжденията си, че когато Елена проговори отново с внушителен, дълбок глас, не проумя веднага думите ѝ.

— Съветът призовава Самотен ловец, чието равнинско име е Хансън Алистър.

Последва дълъг момент на затишие, в който Хан очакваше да чуе нечий отговор.

— Моля? — обади се сепнат накрая. — Какво?

— Ти си, Самотен ловец. — Върба взе ръцете му в своите. — Ти си единственият жив надарен потомък на Ватерлоу.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

НАДАРЕН

— Не! — избухна Хан и изтръгна ръцете си от пръстите на Върба. — Какви ги дрънкате? Не съм надарен. Жарава ви трябва. — Потърси подкрепа в очите на приятеля си, но изражението му беше като на всички останали — смесица от предпазливост и надежда.

— Надарен си, и още как — увери го Върба. — Още при идването ти на бял свят дарбата ти се прояви толкова силно, че майка ти едва не умря при раждането. Погрижих се и за двама ви. После извиках Елена Сенестре.

Хан поклати глава и заотстъпва назад, докато краката му не опряха в леглото. Пред него застана Елена. Близостта ѝ го притесняваше, независимо от много по-високия му ръст.

— Аз направих гривните ти. — Докосна среброто, обгърнало китките му. — Те поглъщат магията — и твоята, и насочената срещу теб. Защитават те, но същевременно не ти позволяват да използваш твоята магия — било случайно, било умишлено. Прикриват магическата ти аура и възпрепятстват съхранението ѝ в амулет. Всички надарени потомци на Ватерлоу са носили същите тези гривни, още от първия син на Алгер. — След кратка пауза Елена добави: — И той се е казвал Алистър.

Хан вдигна ръце и се втренчи в гривните си, сякаш ги виждаше за пръв път. През съзнанието му пробягаха куп спомени: Гаван Баяр опита да използва магията си срещу него, ала гривните му погълнаха магическите огньове. Демоничните убийци го нападнаха в Южен мост, тяхната магия също не успя да го засегне. Взе амулета със змия и жезъл въпреки предупреждението на Мика Баяр, а не усети нищо друго, освен леко парване. Същият този амулет блъсна Южняците в стената.

Хан Алистър — главатар на Вехтошарите, своенравен мошеник с окървавени ръце, с ярост в сърцето си и с безчет врагове — освен всичко друго се оказваше и магьосник, способен да хвърля огън през пръстите си, да прави заклинания и да подчинява околните на волята си.

Хан Алистър, потомък на безумец, похитил кралица и опустошил света. Или последният представител на любов, отхвърлила условностите и хората, платили за нея.

Думите на Шив гръмнаха в главата му. „С какво си толкова различен? Все си в устата на хората. За теб се носят легенди. Само твойто име чувам отвсякъде. Гривник Алистър това, Гривник Алистър онова. Ще каже някой, че си от злато.“

Но Хан не произлизаше от кралска кръв. Той беше син на перачка и войник.

— Дядо ти също носеше тези гривни. — Елена сякаш бе прочела мислите му. — Отрасна в лагера Върло. — Тя замълча, но искрицата в очите ѝ подсказа на Хан, че пак прикрива някоя тайна. — Дарбата не се прояви в баща ти. Той умря, без да подозира от какъв род произхожда.

— А какво сте обяснили на майка ми? — попита спонтанно Хан. — Знаела ли е за какво служат гривните?

Елена поклати глава.

— Обяснихме ѝ, че в утробата ѝ си бил обсебен от демон и гривните ще те предпазват от него. А не бива да ти разкрива истината, защото тя ще те направи податлив на злото. — В думите на матриарха не се долавяше и следа от извинение.

Ужасен, Хан се взираше в нея. Ето защо открай време майка му се тревожеше, че синът ѝ ще се поддаде на уличния живот както моряк на сирена. Дори когато се отказа от бандата, тя все не вярваше, че се е променил. Жестоката лъжа издигаше преграда помежду им. Спомняше си един от последните им разговори. „Ти си прокълнат, Хансън Алистър — беше казала, — и зле ще свършиш.“

— С майка ти се уговорихме да прекарваш всяко лято в Морски борове — продължи Елена. — В замяна ѝ плащахме малка сума.

— Значи… сте плащали на майка ми, за да ме пуска при вас? — смая се Хан. Гласът му пресекваше от изумление. — И не ви е… разпитвала повече?

Нима не се е чудила защо кланът проявява такъв интерес към него?

Не и ако е припечелвала по някое и друго девойче от това. Хората, притиснати от крайна бедност, не могат да си позволят да задават въпроси.

— Тя се надяваше да ти бъде от полза, ако от време на време се махаш от града — продължи Върба. — Искаше да се отдалечиш от уличния живот, да научиш някой честен занаят. Търсеше начин да те предпази от… участта ти.

Хан се чувстваше под засада, а досега това никога не му се беше случвало. Винаги бе възприемал лагерите като безопасно място, като убежище. А се оказваше, че всичко е било поредната измама. Върба, Елена и другите бяха най-обикновени шарлатани, макар и в кланови роби.

Изиграха го — оскубаха го все едно е нищо неподозиращо богаташче по улиците на Вехтошарника.

— Значи… сте ме приютили, защото сте очаквали да полудея и да опустоша света като Алгер Ватерлоу? — Насилваше се да звучи студено, дистанцирано, равнодушно, но се затрудняваше да въздържа трепета в гласа си.

— Алгер Ватерлоу не беше луд — изграчи Лушъс и стресна Хан, забравил за присъствието му. Старецът се оглеждаше незрящо из шатрата. — А вие говорете каквото щете.

„О — помисли си горчиво Хан. — Мога да съм спокоен, щом откаченият Лушъс Чорлав твърди, че праотецът ми не е бил луд.“

— Самотен ловец, ти си ми като син — увери го Върба. — Дори в началото да съм те приела от чувство за дълг, вече…

— Ти не си ми майка — тросна се Хан, задоволявайки едно студено, злобно кътче от себе си. — Майка ми е мъртва.

Поне Авърил прояви благоприличието да изглежда смутен.

— Съжаляваме. Знаем, че ти е трудно да преглътнеш всичко това наведнъж.

— И сега какво? — продължи Хан, нетърпелив да сложи край на срещата, да се махне от тях, за да остане насаме с новината. Започваше да се тревожи, че уличното му изражение ще го предаде. — Защо чак сега решихте да ми кажете всичко това?

— Опасявам се, че настъпват най-мрачните времена след края на Опустошението — отговори Върба. — Гаван Баяр представлява голяма заплаха за кралицата и кралската линия. Властта на Магьосническия съвет нараства, почти успяха да оженят един от своите за принцесата-наследница.

— Какво общо има това с мен? — попита Хан.

— Разкрихме ти тайната, защото си изправен пред важен избор — намеси се Елена. — Гривните могат да останат на ръцете ти и да продължиш с живота си постарому. Ако желаеш, остани в Морски борове, а Върба ще те посвети в изкуството на лечението.

— А лагерът Демонаи? Мога ли да отида там? — попита Хан, макар и да съзнаваше, че си играе с търпението на Елена.

— Зависи — тя погледна Жарава — доколко добре ще пазите тайната. Ако някой научи, че си магьосник, в Демонаи ще бъдеш застрашен, дори с гривни на ръцете.

— Тоест демонайските воини не знаят за мен? — Хан веднага се замисли за Птица. И за Рийд Демонаи.

Елена поклати глава.

— Знаем само аз и лорд Авърил. Ако решиш да останеш с гривните, най-добре е никой друг да не научава.

Хан потри чело. Чаят му беше изстинал.

— Каза, че имам избор.

Елена го погледна в очите.

— Ще свалим гривните ти, Самотен ловец, но условието е да заминеш с Жарава за Одънов брод и да постъпиш в Мистверк, където да се научиш да контролираш и използваш заложбата, с която те е надарила Създателката. Ние ще платим обучението и престоя ти там и ще ти подсигурим амулет. Като завършиш, ще се върнеш тук и ще използваш уменията си в полза на клановете и потомствените кралици.

Хан се взираше озадачен в нея.

— Значи магьосниците са добре дошли тук, стига да са на ваша страна?

„Очевидно“, помисли си той, когато всички свиха рамене и извърнаха очи от него.

— Защо именно аз? — попита той. — Защо не избрахте Жарава? Той също е магьосник и едва ли би се обърнал срещу вас. — Точно в този момент беше доста завладян от мисълта за лудост и опустошение. Струваше му се подходящ отдушник.

— Щом Гаван Баяр е съумял да прекъсне връзката, наложена му при провъзгласяването му за висш магьосник, вероятно е използвал древна магия — отвърна Авърил. — Страхуваме се да не би Баяр да разполагат и с други тайни оръжия. Ако имат достъп до древни амулети, не е изключено да ги използват за привличането на други магьосници на тяхна страна. Нужен ни е могъщ съюзник, който да им се противопостави. По-могъщ от Жарава.

— И защо мислите, че съм чак толкова могъщ? — поинтересува се Хан. — Никога не съм използвал магия.

— Сложих ти гривните още като бебе. — Изражението на Елена издаваше дълбокото ѝ нежелание да споделя точно тази история. — Знам на какво си способен.

Лушъс прихна в остър, хъхрещ смях.

— Въпросът, момко, е там, че всички знаят колко могъщ е бил Алгер Ватерлоу — поясни той. — Надяват се да си наследил способностите му. Като изключим унищожителните му намерения, естествено. Ще им се да те държат на по-къса каишка.

— Да разбирам ли тогава — веднага реагира Хан, — че ви трябва платен магьосник? Наемник?

Елена Демонаи поклати глава.

— Нужен ни е бранител. Човек, който при необходимост да защитава клановете от Магьосническия съвет. Не можем да чакаме Баяр да разкрият намеренията си. Нужно ти е обучение, а то отнема време.

— А ако откажа, Жарава ще трябва сам да ви защитава от Магьосническия съвет.

Елена кимна.

— Няма да имаме друг избор.

Клановите старейшини бяха обградили Хан, решени да го склонят. Говореха за Жарава, сякаш не присъстваше. А това ядосваше Хан.

Ами ако свалят гривните и се окаже, че силите на Хан са само мимолетна искра, много шум за нищо? Проблемите му щяха да си останат, но щеше да остане без защитата на гривните. Следващия път, когато Гаван Баяр го нападне, ще го изгори жив.

Пък и имаше достатъчно ум в главата си да не сключва сделка, без да е запознат с всички подробности.

— Ами ако свалите гривните, а аз откажа да изпълня своята част от сделката? — попита той. — Защо сте сигурни, че ще замина за Одънов брод? Или че ще ви защитавам от магьосниците, ако се стигне дотам?

— Самотен ловец — побърза да отговори Върба, — не изпитваме никакви съмнения, че ще удържиш на думата си.

Лорд Авърил вдигна ръка.

— Не. Момчето трябва да знае. — Патриархът се обърна към Хан. — Ако свалим гривните, а ти не спазиш обещанието си, ще те заловим и убием.

„Обзалагам се, че Рийд Демонаи ще получи тази мисия“, помисли си Хан и кожата по тила му настръхна. Цял живот го бяха преследвали, но станеше ли твърде опасно, винаги намираше убежище в лагерите. Този път нямаше да има тази възможност.

Матриархът на Демонаи се доближи до Хан и впи очи в лицето му, сякаш очакваше да се разколебае всеки момент.

— Върба ни съобщи, че лорд Баяр е погубил семейството ти. Това може да е шансът ти за отмъщение.

— Елена Сенестре — обади се Върба. — Отмъщението никога не ни носи търсената утеха. Сама го знаеш.

Очите на Хан не помръднаха от очите на Елена.

— А ако размисля? Ще ми сложиш ли гривните отново?

Елена поклати глава.

— Беше достатъчно трудно първия път. Сега ще си много по-силен. Този път няма да успея да удържа магията.

— Помисли си няколко дни — прикани го Върба. — Можеш да се обърнеш към всеки от нас за съвет.

Все едно някой от тях, освен Върба, би опитал да го разубеди. Трябваше да им го признае: репутацията им на вещи търговци беше заслужена.

Знаеше какво би казала майка му. Задръж гривните, остани при Върба, научи занаята, изкарвай си хляба с честен труд. Стой настрана от Баяр. Не поемай излишни рискове. И точно така трябваше да постъпи.

И какво имаше да рискува? Майка му и Мари вече платиха за глупавите му грешки. Обърка всичко. И нямаше как да оправи нещата.

Но вината не беше само на негова. Висшият магьосник, кралицата и Гвардията ѝ също си изиграха ролята. Единственият начин да ги накара да съжаляват за постъпките си бе да им покаже колко всъщност струва човешкият живот; единственият начин да привлече вниманието им бе да поеме риск.

Точно в онзи момент не го интересуваше какво ще се случи с него. А това беше добре, като се имаше предвид, че не вижда благополучна възможност за бъдещето си.

Протегна ръце към Елена.

— Взех решение. Свали ги. — Побърза да погледне към Жарава и по лицето на приятеля си видя смесицата от облекчение, болка и съжаление.

— Самотен ловец, почакай! — викна Върба и се обърна към околните. — Това момче загуби майка си и сестра си преди по-малко от месец. В момента скърби и му е нужно време, за да се съвземе. Не бива да го подтикваме към прибързани решения.

— Не разполагаме с много време — напомни Елена. — Жарава заминава за Одънов брод вдругиден, а ще бъде по-безопасно, ако пътуват заедно. Семестърът започва след месец, пътят ще им отнеме доста време, дори да не се сблъскат с неприятности.

— Просто не искам да взема решение, за което по-късно ще съжалява — обясни Върба.

— Няма нищо. Вече реших — повтори Хан, този път с по-сигурен глас. — Кой ще го направи? — Погледът му отскочи от Елена към лорд Авърил.

— Седни — заповяда му внезапно Елена, без да поглежда към Върба. Хан се разположи на една пейка, тя донесе торбата си и се настани до него. — Доближете факлите. — Жарава и Авърил се подчиниха. Задушливият пушек опари носа на Хан.

Елена бръкна в торбата си от еленова кожа и извади малък вързоп. Разгърна коженото покривало и разкри комплект фини златарски инструменти. Взе чук и длето, притисна ръката на Хан върху кокалестите си колене и махна на Върба. Тя коленичи до тях, хвана здраво дясната му китка и го погледна в очите. Той отвърна на погледа ѝ и се опита да запази лицето си безизразно.

Елена нареждаше нещо шепнешком и чукаше с бижутерските инструменти, следвайки гравираната върху среброто линия на руните. По нея започнаха да се появяват тънки пукнатини и да се разширяват след всяко чукване.

Ръката на Хан изтръпна, неизвестно дали от вибрациите или от процеждащата се през пукнатините магия. Навярно усетила промяната, Върба ококори очи.

Елена спря внезапно, грабна дясната му ръка и започна да работи по другата гривна.

— Важно е да се счупят едновременно. В противен случай липсата на баланс може да те убие.

Хан се замисли колко кланови златари беше карал да ги свалят и изтръпна.

— Не мърдай — нареди му строго Елена. Скоро дясната гривна вече приличаше на лявата. — А сега — вдиша дълбоко Елена — ще счупим гривните. Готов ли си, Самотен ловец?

Значи просто ей така щеше да се отърве от среброто, опасвало китките му цял живот. Хан кимна, внезапно притеснен. Устата му беше пресъхнала, а дланите му се потяха. Ами ако умре? Сърцето му ускори ритъма си, сякаш в опит да направи възможно повече удари, преди да замлъкне завинаги.

— Почакай. — Върба му донесе чашата с чай от офика. — Ето. Пийни още малко. За всеки случай.

Хан пресуши чашата и я остави. Върба я напълни отново, явно решена да го удави в отварата, но Елена я прогони нетърпеливо.

После демонайският матриарх пъхна палци под двете гривни. С бързо въртеливо движение ги изтръгна от ръцете му и ги пусна на пода. Хан се загледа изумен в китките си. Там, където гривните не бяха допускали слънчевите лъчи, кожата изглеждаше бледа като рибешки корем.

В следващия момент през тялото му пробяга гореща вълна и се разля чак до пръстите на ръцете и краката му. Ако в сърцето му бяха останали някакви съмнения относно току-що научената история, всичките се изпариха за част от секундата.

Изживяването му напомни за онзи случай, когато изпи цяла чаша от уискито на Лушъс, за да спечели един облог. Ярки картини прелетяха през ума му и се сблъскаха зад очите му. Косата му настръхна, пламъци обляха кожата му. От тялото му захвърчаха искри и прогориха дупки в ризата и кожения му клин. Той протегна ръце напред, сигурен, че прилича на сламените кукли, които клановете палят по жътва. Ами ако подпали цялата шатра? Все пак беше дървена.

Обзет от паника, скочи на крака и закрачи сляпо към вратата и прохладния нощен въздух.

Чу Елена да подвиква:

— Жарава, върви с него, помогни му.

Хан се чувстваше нажежен, озарен, по-лек от всякога; същински пламък в тяло-фенер, което ще се разтопи всеки момент. Вдигна ръце и видя, че светят в тъмнината, а костите му прозират през плътта.

В следващия момент Жарава го хвана и помежду им протече магическа сила, която уравновеси напрежението.

— Кръв и кости — удиви се Жарава. — Не бива да си даваш такава свобода. Успокой се или ще опожариш целия лагер. — Пъхна нещо твърдо и студено в ръцете му. — Дръж. Опитай с това. Отпусни енергията бавно и той ще я погълне.

Беше амулетът, който му бяха връчили на церемонията по преименуването — клановият танцьор, обграден от огньове.

Хан вдиша дълбоко, издиша и се съсредоточи върху амулета. Магията се вливаше в медальона през ръцете му, а огнените потоци под кожата му стихнаха до тънки струйки. След няколко минути вече се чувстваше поизцеден от енергията си и по-малко запалим.

— Благодаря ти — прошепна Хан и върна амулета на Жарава.

— Научих това-онова на принципа проба-грешка — обясни приятелят му. — Например как да събираш магията си в тези неща и да я съхраняваш за по-късно.

— Лошо ли е? — попита Хан. — Че източих моята магия в твоя амулет?

Жарава сви рамене.

— Нямам представа. От около година научавам как контролирам силата си, но не са ме обучавали истински. — Устните на Жарава се извиха в усмивка, първата, която Хан виждаше по лицето му от церемонията по преименуването. — Старейшините ще се окажат прави — много по-могъщ си от мен. Или просто си трупал магия още от бебе.

Хан изпитваше егоистично облекчение: ето, Жарава споделяше премеждието му; имаше с кого да пътува до Одънов брод; не му се налагаше сам да се бори с всичко това.

— Ще трябва да говориш с Елена за амулета ти — подсети го Жарава. — Тя ще направи специален за теб.

Но какъв? Дали Хан щеше да има дума по въпроса? Отново протегна ръце напред, наблюдавайки с изумление как малки пламъчета просветват по кожата му.

Тъничък звук, нечия рязка глътка въздух, го накара да вдигне поглед към сенките под дърветата. Там стоеше Птица, замръзнала на място, потресена. А зад нея стърчеше Рийд Демонаи. Красивите му черти бяха застинали в стремителна гримаса, сякаш току-що бе открил пепелянка в купчината дърва за огрев и обмисляше как да я умъртви.

Тогава Хан си спомни: заръча на Птица да го изчака, за да слязат до речния бряг след срещата със старейшините. А тя сигурно го беше видяла как се възпламенява и бе дочула разговора му с Жарава.

— Птица! — провикна се Хан и направи крачка към отдалечаващия се гръб на момичето. — Почакай!

Но Птица потъна безмълвно сред дърветата. Рийд го гледа още миг и я последва.

По късно същата нощ Хан лежеше на постелята си в Матриархската шатра. Сънят бягаше от него. Елена му даде малък амулет — язовец — който да използва, докато изработи друг, специално за него. Сега язовецът лежеше върху гърдите му, скрит под ризата, но Хан не му обръщаше особено внимание.

Вместо това мислеше за амулета със змията, увита около магьоснически жезъл, скътан под постелята му. Имаше чувството, че някой е стъкмил огън под нея и на която и страна да се обърнеше, все усещаше парещата му горещина. Накрая бръкна под дюшека и стисна медальона в ръката си. От тялото му бликна магия и се вля в метала, а Хан изпита блажено облекчение. Така ли щеше да е занапред? Постоянно ли щеше да изпуска магия и да търси къде да я скътва?

Непознати картини се премятаха в главата му: огньове, озаряващи бойно поле, стълкновение на войници, пропита с кръв земя. Красива ридаеща жена, протегнала ръце с вик на устни: „Алгер“. И болка, непоносима болка.

Хан остави амулета и седна в леглото. Точно такива сънища не искаше да му се присънват никога.

Върба още я нямаше — несъмнено планираше бъдещето му с Авърил и Елена. Жарава спеше; Хан чуваше равномерното му дишане откъм далечния край на шатрата.

Чу нечии стъпки отвън. Първоначално реши, че Върба се прибира. Посетителят обаче се движеше предпазливо, на пресекулки и докато силуетът му се появи на входа, Хан вече държеше ножа си в ръка, макар и в сърцето му още да имаше надежда.

— Птица? — прошепна той. Сигурно се беше върнала, за да поговорят. Сигурно…

— Ти ли си там, момко? — попита приглушен глас. Гласът на Лушъс.

— Аз съм — отвърна Хан, отпусна се назад в леглото и пъхна ножа под възглавницата.

— Предположих, че още си буден. — Лушъс продължи да се тътри напред, опипвайки въздуха с бастуна си, накрая се натъкна на пейката и седна на ръба ѝ, до Хан.

— Какво искаш? — изломоти Хан. — Късно е.

— Сигурно имаш да мислиш за много неща.

— Може да се каже.

След дълга пауза Лушъс прошепна:

— Владееш голяма сила, момко. Усещам я. Напомняш ми на Алгер. — Пресегна се внимателно, сякаш очакваше да се опари, и докосна ръката на Хан.

— Не съм Алгер. — Хан изтръгна ръката си от неговата. Беше смятал стареца за свой приятел. Ала всичките му близки, включително Лушъс, бяха укривали съдбовната тайна от него.

— Оня амулет от младия Баяр още ли е у теб? — попита Лушъс. Опитваше се да говори небрежно, но ръцете му трепереха нервно в скута му. — Не е изгорял заедно с конюшнята, нали?

— У мен е — отвърна Хан. — Защо питаш?

— Просто трябва се научиш да го използваш.

— Не, трябва да го хвърля в някоя тресавищна яма. Откакто го взех, само неприятности имам.

— И да се отървеш от него, пак ще имаш неприятности — увери го Лушъс. — По-добре се възползвай от силата му, за да се пребориш с тях.

— Елена ще ми направи нов амулет — похвали се Хан. — Защо да не използвам него?

— Елена иска да контролира и теб като всички останали. Нахлузиш ли неин амулет около врата си, все едно си слагаш нашийник. Онзи, който си взел, ти принадлежи.

— Аха. И сигурно ще ме превърне в демон, както се е случило с Алгер Ватерлоу. Ще ме заблуди. — Хан умишлено подмамваше Лушъс. Само дето не знаеше защо.

В отговор Лушъс се изплю на земята.

— А и теб какво те интересува? — не се стърпя Хан. — Лорд Демонаи може и да не ми се нрави, но поне го разбирам. Ти какво печелиш от цялата работа?

— Алгер Ватерлоу ми беше приятел — обясни Лушъс. — В твоите вени тече неговата кръв. Не искам и теб да те предадат и да те убият като него.

С тези думи Лушъс стана и се завлачи към вратата.

Седмица по-късно Раиса ана’Мариана, принцесата-наследница на Превала, излезе от лагера Демонаи, яхнала новата си кобила, беше ѝ дала името Вихра. Носеше кафявозелената униформа на разузнавателния отряд на Кралската гвардия, а косата ѝ бе прибрана в скромна плитка. До нея яздеха Амон Бърн с вързан около врата офицерски шал и другите четвъртокурсници, тъй наречените Сиви вълци. Общо бяха деветима човека.

Вълците, стиснали дръжките на мечовете си, я бяха наобиколили като рояк самодоволни пчели и с бдителни погледи обхождаха шубрака, сякаш само тяхната сила бе достатъчна да предотвратят евентуална засада. Бяха им казали, че съпровождат дъщерята на превалски херцог и те приемаха ролята си доста сериозно. Раиса се надяваше да се поотпуснат, достигнеха ли Равнините.

Дворецът тънеше в тих хаос, ако подобно нещо съществува. Новината за изчезването на Раиса пак се пазеше в тайна, но този път от самата кралица, Гвардията и кабинета ѝ. По всяка вероятност кралица Мариана нямаше особено желание да обяви на всеослушание, че е направила опит да омъжи принцесата-наследница за магьосник и тя го е зарязала пред олтара.

Гвардията се впусна да претърсва цялото кралство за следи от блудната принцеса. В една от срещите с малцината членове на кабинета кралица Мариана изрази тревога да не би същите кръвожадни бандити, нападнали Авърил и Едън Бърн, да са отвлекли и принцесата. Раиса научи от баща си, че кралицата е притеснена, а Мелани е направо неутешима. Измъчваше я гузна съвест, но мисълта, че вече можеше да е омъжена за Мика Баяр, я притъпяваше значително. Зарадва я да чуе, че Гаван Баяр изглеждал готов да изпепели някой; навярно просто не му се намираше подходяща мишена.

В Призрачните планини есента настъпваше рано, а във въздуха вече се долавяше наближаването ѝ. Листата на трепетликите танцуваха със северния ветрец и златистите им проблясъци повдигаха духа ѝ. Откакто се върна в кралския двор, се чувстваше като агне в кошара, безмилостно тласкано по тясната струга към място, където не иска да попада.

Сега за пръв път в живота си напускаше Превала и се спускаше към непознатите равнини отвъд границата. Напълно съзнаваше в колко критична ситуация е изпаднала; знаеше, че поема голям риск, но нямаше търпение да се измъкне от затвора на дворцовия живот. В Одънов брод несъмнено щеше да научи повече, отколкото под покрива на своя дом. Отново се спускаше в приключения с Амон, но вече с нов Амон, пo-интригуващ от предишния, носещ със себе си друг вид рискове.

„Кой знае какво ме очаква“, помисли си тя с приятно чувство в душата.

Амон се държа учудващо сдържано и делово по време на престоя им в лагера Демонаи. Прекараха безкрайни часове в срещи с Елена и Авърил. В свободното им време Амон я обучаваше да борави с меч — оръжие, което планинските кланове не използваха. Изправяше раменете ѝ и притискаше кръста ѝ, за да подобри стойката ù; обгръщаше я с ръце иззад гърба ѝ, стискайки лактите и китките ѝ, за да коригира замаха ѝ — но изпълняваше всичко това без страст, сякаш обяздваше кон.

В някои дни ѝ се струваше също толкова суров, резервиран и неемоционален, колкото и баща ѝ.

Раиса ежедневно се подлагаше на тежки тренировъчни двубои със Сивите вълци, докато Амон стоеше отстрани и крещеше: „Вдигни го! Вдигни върха! Не го допускай до себе си! Движи се! Движи си краката!“. Но каква вина имаше тя, че всички други имаха по-дълги ръце и крака? Упражняваше се, докато раменете ѝ откажеха, после се стоварваше изтощена на леглото си.

Изтощението обаче не беше единствената пречка за романтичните им отношения. Раиса имаше чувството, че Амон нарочно избягва да остава насаме с нея. Ала тя беше оптимист по природа. В последно време може и да не си бяха разменяли целувки, но кой знаеше какво крие бъдещето.

Сякаш призован от мислите ѝ, Амон, с разрошена от лекия ветрец коса, доближи коня си до нейния.

— Смятам да не спираме, за да стигнем Западна порта преди мръкнало. Ще обядваме по седлата. Не искам да привличаме излишно внимание с поява посред нощ.

— Тъй вярно, сър — отвърна Раиса, все още непривикнала с мисълта, че трябваше да се обръща към него като към свой командващ. А Амон сякаш извличаше злорадо удоволствие от възможността да се разпорежда с нея.

При Западна порта Раиса щеше да изпробва за пръв път маскировката си. Несъмнено щяха да я издирват при границата с Тамрон. Тази идея едновременно я вълнуваше и плашеше.

Тя се приведе към врата на кобилата си и я пришпори до лек галоп.

Почти в същия момент, на стотици километри източно, Хан Алистър и Жарава напуснаха Морски борове, яхнали два от дребните, яки планински коне, отглеждани по клановете. Тръгнаха, без да се сбогуват с никого, почти крадешком, във време, известно само на покровителите им от клана. Можеха да се отправят на запад, към Треперещите блата, или на юг, през Тамрон, но по тези маршрути щяха да минат край лагера Демонаи и воините, ревностни противници на мисията им.

Затова решиха да поемат на юг. Предпочетоха да рискуват среща със скитащи разбойници и нескончаемата война в Ардън, отколкото с демонайските воини на тяхна земя. Разумен ход.

Въпреки това Хан изпитваше глухата болка на съжалението, на неизречените думи. Птица замина за лагера Демонаи в нощта на междуклановата среща. Кой знае кога щеше да я види отново.

Членовете на клана показаха щедрост към новия си бранител — получи коня подарък, заедно със седлото и амуницията, а освен това му връчиха и кинжал, меч и лък. Облякоха го в прекрасна нова пелерина да го пази от дъжда, а в кесията на колана му дрънкаха монети.

Жарава беше не по-зле оборудван. Доброто му настроение се завърна и вече се смееше, ръсеше шеги и съчиняваше нови имена на Хан, отразяващи високия му статус. Имена от рода на Магоубиец, Магьосническа гибел, Сър Хансън Вещерняк, Избавител на клановете.

Жарава изглежда с радост оставяше зад гърба си Морски борове и клановите сплетни. Навярно се надяваше, като се откъсне от родната земя, да намери начин да си втълпи, че нищо не се е променило.

Амулетът от Елена висеше на сребърна верижка около врата на Хан — представляваше ловец с лък, изкусно изваян от яспис и нефрит. Той го носеше над дрехите си, та да го вижда всеки. Под туниката му обаче медальонът със змията, увита около магьоснически жезъл, пареше до кожата му, непрестанно поглъщаше магия и я съхраняваше в себе си.

Болката от всички преживени загуби пробождаше като с нож сърцето му, но времето и постоянното ѝ присъствие я бяха притъпили дотолкова, че почти не я усещаше. Чувството му за вина беше друго нещо, но и с него щеше да се научи да съжителства.

Зад гърба му се простираше Превалски брод — градът, който го сдъвка и изплю все едно е прасковена костилка. Освен с него, се разделяше и с планинските лагери, където през момчешките си години прекарваше почти всяко лято. Оставяше зад гърба си и предателството на клана, толкова време укривал тайната на наследството му.

Пред него се ширеха непознатите равнини на Юга, Одънов брод и ключът към силата, спала в него тъй дълго.

Знаеше едно: беше му омръзнало да е безсилен, безпомощен да защитава себе си и близките си от магьосниците и велможите, господстващи над Дола. Възнамеряваше да направи нещо по въпроса. Това беше стремежът му и поне за момента съвпадаше с интересите на клановете.

За пръв път от много време имаше ясна цел, посока и фокус, в който да съсредоточи буйната си енергия.

— Хайде, Жарава. — За пръв път от дни го обземаше такъв оптимизъм. — Да видим дали тези кончета ще успеят да ни заведат до Друмнишкия лагер преди мръкнало.

Content

Синда Уилямс Чайма
Краля демон
(книга 1 от " Седемте кралства")

ПЪРВА ГЛАВА ЛОВЪТ

ВТОРА ГЛАВА НЕПРЕДВИДЕНО ПОСЛЕДСТВИЕ

ТРЕТА ГЛАВА ЗАСАДА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА ТЕАТЪРЪТ НА УХАЖОРИТЕ

ПЕТА ГЛАВА СТАРИ ИСТОРИИ

ШЕСТА ГЛАВА ПРЕВАЛСКИ БРОД

СЕДМА ГЛАВА В ОСТЪКЛЕНАТА ГРАДИНА

ОСМА ГЛАВА УРОЦИ ЗА НАУЧАВАНЕ

ДЕВЕТА ГЛАВА ОЧИ И УШИ

ДЕСЕТА ГЛАВА ОТНОВО В ЛАБИРИНТА

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА УБЕЖИЩЕ

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА ХЛЯБ И РОЗИ

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА ВЕХТОШАРИТЕ

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА СБЛЪСЪК СЪС ЗАКОНА

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА НЕОЧАКВАНИ ДРУГАРИ

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА ДЕМОНИ ПО УЛИЦИТЕ

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА ПРАЗНИЧНО СНАРЯЖЕНИЕ

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА НА ГРАНИЦАТА

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА ПРЕИМЕНУВАНЕ

ДВАЙСЕТА ГЛАВА ВЪРБА И ПТИЦА

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА КРЪВ И РОЗИ

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА ОТЧАЯНИ МЕРКИ

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА ДЕБЮТАНТСКИ БАЛ

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА СКВЕРНА ЦЕРЕМОНИЯ

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА КРАЯТ НА ДНИТЕ

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА РАЗКРИТИ ТАЙНИ

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА НАДАРЕН