Амелі Нотомб

Саботаж кохання

Піді мною галопом нісся кінь, а я гарцювала на ньому серед вентиляторів.

Мені було сім років. Що могло бути приємніше, ніж коли у голові свище вітер. Чим швидше нісся кінь, тим більше кисню надходило до мозку і вивіювало те, що там осіло.

Мій бойовий кінь вискочив на площу Великого Вентилятора, яку зазвичай називають площею Тянь-ань-минь і подався ліворуч, на бульвар Хутун.

Однією рукою я тримала віжки. Друга рука віддавалась екзегезі моєї неосяжної величі і по черзі пестила то круп коня, то небо Пекіна.

Перехожі, всілякі брязкальця, віслюки і вентилятори шаленіли від моєї елегантної постави.

Жодної потреби пришпорювати коня. Китай створив його за моїм образом і подобою — це було басування на повному ходу. Така швидкість розпалювала найпотаєм-ніші пристрасті і викликала захоплення натовпу.

3 першого дня я засвоїла аксіому: все, що у місті Вентиляторів не було прекрасним, — було бридким.

А бридким, як відомо, було майже усе.

З чого одразу й неодмінно випливав висновок — красою світу була я.

Не те щоб ці шкірочка, тільце, чубчик і скелетик семирічної дівчинки могли чимось затьмарити омріяні створіння з садів Аллаха чи з гетто міжнародної комуни.

Краса світу — це була моя показна павана[1], це шпаркість мого коня, це мої коси, що полощуться мов серпанок під вітерцем вентиляторів.

Пекін пропах дитячою блювотою.

На бульварі Заселеної Потворності[2] лише цокіт копит міг заглушити відкашлювання, заборону спілкуватися з китайцями та відразливу порожнечу людських поглядів.

При під'їзді до брами кінь стишив ходу, даючи змогу вартовим засвідчити мою особу. Вартові не побачили в мені нічого підозрілішого, ніж звичайно.

Я опинилася в середині гетто Сань Лі Тхунь, де й мешкала з часів появи писемності, тобто майже впродовж двох років, перебуваючи десь у неоліті — за часів правління Банди Чотирьох[3].

«Світ — це все, що відбувається», - пише Віттгенштейн у своїх незрівнянних прозових творах.

1974 року Пекін ще не відбувся: краще описати ситуацію я не змогла б.

У мої сім років Віттгенштейн не був улюбленим автором. Та ще до цього силогізму мої очі дійшли висновку, що Пекін мав дуже мало спільного з рештою світу.

Я до нього блискуче пристосовувалась: мала коня, а у мою голову біологічно було закладено щупальцеву аерофагію.

У мене було все. Я була нескінченною епопеєю. Спорідненість я відчувала лише з Великою Китайською Стіною — єдиним творінням людини, яке видно аж із Місяця. Вона, принаймні, ставилась з повагою до моєї значущості. Вона не обмежувала уяву, а спокушала сягнути у безмежність.

Щоранку мене зачісувала рабиня.

Вона не здогадувалась про те, що вона моя рабиня. Вважала себе китаянкою. Але насправді національності вона не мала, оскільки була моєю рабинею.

Раніше я жила в Японії, де для мене знаходили найкращих рабинь. У Китаї якість рабинь залишала бажати кращого.

У Японії, коли мені було чотири роки, я мала безмежно віддану моїй особі рабиню. Незрідка вона падала ниць біля моїх ніг. І це було чудово.

Пекінській рабині були невідомі подібні звичаї. Вона починала ранок з розчісування мого довгого волосся і бралася за це, як звірюка. Від болю я волала не своїм голосом і подумки присуджувала їй силу-силенну батогів. Потім вона заплітала одну або дві чудові кіски з тією давньою майстерністю плетіння, до якої Культурна революція не внесла жодних змін. Я б воліла, щоб вона заплітала мені одну косу: мені здавалось, що особі мого рангу це більше пасувало.

Китаянку звали Чже. Це ім'я я одразу ж оцінила як неприйнятне і повідомила їй, що зватиму її ім'ям моєї японської рабині. Прекрасне ім'я! Вона обдарувала мене приголомшеним поглядом і продовжувала зватися Чже. Відтак я затямила, що у політиці цієї країни було щось гниле.

Є країни, які впливають, як наркотики. Китай і є саме такою країною. У нього дивовижна сила робити претензійними усіх, хто туди приїздить, і навіть тих, хто розказує про Китай.

Претензійність спонукає писати. Звідси й неймовірна кількість книжок про Китай. На кшталт країни, яка надихнула на їх написання, ці твори або найкраще (С. Ле, В. Сегален, П. Клодель), або найгірше в доробках.

Не була винятком з цього правила і я.

Китай і мене зробив надзвичайно претензійною.

Проте у мене є виправдання, яке мало хто з дешевеньких сіноманів міг би мати — мені було п'ять років, коли я сюди прибула, і вісім, коли звідси виїхала.

Чудово пригадую той день, коли мені повідомили, що я житиму в Китаї. Мені було без малого п'ять років, проте я вже розуміла головне, а саме — мені буде чим вихвалятися.

Це правило не має винятків — навіть найвизначніші лихослови Китаю саму перспективу стати на його землю сприймають як ініціацію.

Ніщо не надає людині стільки вагомості, як байдуже вимовлене: «Я недавно повернувся з Китаю». Досі, коли відчуваю, що мною належно не захоплюються, десь у розмові вставляю загадкове і незворушне, «коли я жила у Пекіні…»

Це справді оригінально, адже, зрештою, можна було б вставити і «коли я жила у Лаосі», що було б взагалі безпрецедентно. Але це вражає менше. Китай — це шик, це загально визнане, це «Шанель № 5».

Снобізмом усього не поясниш. Значним і непереборним є елемент уяви. Мандрівник, який ступив на китайську землю без належної дози ілюзій про Китай, мабуть, не відчує нічого, окрім кошмару.

У матусі завжди був найблаженніший у світі характер. Коли увечері ми прибули до Китаю, її так вразила побачена бридота, що вона розплакалась. А ця жінка не плакала ніколи.

Звичайно, були Заборонене Місто, Храм Неба, Духовита Гора, Велика Китайська Стіна, поховання династії Мін. Але все те було тільки по неділях.

Решта тижня — це були нечистоти, відчай, застигла лава бетону, гетто, стеження. Стільки царин, у яких китайці перевершують самі себе!

Жодна країна так не засліплює. Люди, які лишають Китай, розказують про побачені багатства. Незважаючи на чесність і добропорядність, вони не схильні згадувати про бридоту, що, як щупальці, оповила все довкола, і з якою неодмінно стикались. Дивне явище. Китай схожий на спритну куртизанку, якій вдається нехтувати своїми незліченними фізичними вадами, навіть не приховуючи їх, і викликати прихильність та пристрасть геть усіх своїх коханців.

Два роки тому батько статечно сприйняв своє призначення в Пекін.

Я ж вважала немислимим залишити свою Сукугаву, гори, наш будинок і садок.

Батько пояснив мені, що проблема не в тому. З його розповідей я затямила, що Китай — це країна, у якій зараз не все гаразд.

— Вона воює? — з надією спитала я.

— Ні.

Я насупилась. Мене змушують залишити мою улюблену Японію задля країни, яка навіть не воює. Звичайно — це Китай. Звучить привабливо. Але що ж буде без мене з Японією? Така легковажність міністерства мене турбувала.

Ми виїжджаємо у 1972 році. Ситуація напружена. Пакуються мої плюшеві ведмедики. Від когось чую, що Китай — це комуністична країна. Якось проаналізую це.

Зараз є важливіші речі: наш будинок порожніє, один за одним зникають предмети обстановки. І ось настав день, коли не лишилося нічогісінько. Пора вирушати.

Пекінський аеропорт: жодних сумнівів — це геть інша країна.

Через якісь темні обставини багаж не прибув разом з нами. Треба в аеропорту чекати кілька годин. Скільки годин? Може, дві, може, чотири, а може, й двадцять. Одна з принад Китаю — це непередбачуваність.

Чудово. Це дасть мені змогу одразу ж почати аналіз ситуації. Я походжаю по аеропорту з виглядом інквізитора. Мені не збрехали — ця країна зовсім інша. Не знаю точно, у чому полягає її відмінність. Певна річ, тут бридко, але такої бридоти я ніде раніше не бачила. Мабуть, має бути якесь спеціальне слово для позначення цієї бридоти — просто я його ще не знаю.

Міркую собі, що може означати слово комунізм. Мені вже п'ять років і загострене почуття власної гідності не дозволяє мені запитати у дорослих, що воно таке. Зрештою, я ж навчилася говорити без їхньої допомоги. Якби мені довелося щоразу випитувати у них значення тих чи тих слів, я досі була б на стадії дитячого белькотіння. Сама ж зрозуміла, що собака — це собака, що злий — це злий. Не бачу підстав, чому хтось має допомагати мені зрозуміти ще одне якесь слово.

Адже це має бути легко. Тут царює щось надзвичайно особливе. Міркую, що тут такого особливого? Особливе те, що усі люди однаково вдягнені, особливе те, що світло тут схоже на освітлення у лікарні Кобе, особливе те, що…

Чого це я гарячкую? Так, тут все пронизане комунізмом, це безперечно, але не будемо легковажити зі смислом. Це важлива річ, адже йдеться про особливе слово!

То що ж тут найдивовижнішого?

І раптом це запитання зовсім знесилює мене. Я лягаю на підлогу аеропорту і вмить засинаю.

Прокидаюсь. Не знаю, скільки годин я проспала. Трохи виснажені батьки все ще чекають на багаж. Брат із сестрою сплять на долівці.

Про комунізм я забула. Хочеться пити. Батько дає мені талончик, щоб купила напій.

Гуляю собі. Тут не продають, як у Японії, кольорових газованих напоїв. Тут продають лише чай. «Китай — це країна, де п'ють чай», - спливає у пам'яті. Підходжу до низькорослого старого, який готує це пійло. Він простягає мені дуже гарячу піалу з чаєм.

З величезною піалою сідаю просто додолу. Чай міцний і дивовижний. Ніде не пила нічого подібного. Через кілька секунд хмелію від нього. Вперше у житті пізнаю, що таке екстаз. Я просто в захопленні. У цій країні на мене чекають великі звершення. Я гарцюю по аеропорту, кручуся як дзига.

І раптом ніс до носа стикаюся із комунізмом.

Коли, нарешті, прибуває багаж, надворі вже глупа ніч.

Страшенно химерним світом нас везе якась машина. Вже майже опівночі, широчезні вулиці спорожніли.

У батьків ще й досі виснажений вигляд, мої старші брат і сестра здивовано роззираються.

А від теїну у мене в голові саме спалахують феєрверки. Я збуджена до нестями, хоч зовні нічого не видно. Все, починаючи з мене самої, видається мені величним. Думки у голові скачуть, як при грі у класики.

Я не усвідомлюю, що цей екстаз неадекватний тодішній ситуації. Між мною і Китаєм часів правління Банди Чотирьох виникла невідповідність. І ця невідповідність триватиме три роки.

Машина в'їхала до гетто Сань Лі Тхунь. Навколо гетто

— височезні стіни, під стінами — китайські вояки. Будівлі нагадують в'язниці. Наша квартира на п'ятому поверсі. Ліфта немає, а всі вісім прольотів сходами пропахнуті сечею.

Заносимо багаж. Мама плаче. Я розумію, що демонструвати свій напад ейфорії зараз нетактовно. Залишу його при собі.

Китай, що відкривається з вікна моєї нової кімнати, сміхотворно бридкий. Поблажливо дивлюся на небо. Стрибаю на ліжку, як на батуті.

«Світ — це все, що відбувається», - пише Віттгенштейн.

У Китаї, якщо вірити китайським газетам, відбувалось багато епохальних речей.

Перевірці не піддавалася жодна з них.

Щотижня дипломатичні валізи доставляли послам вітчизняні газети. З присвячених Китаю матеріалів складалось враження, що йдеться про іншу планету.

Для обмеженого кола китайських урядовців було видано спеціальний циркуляр. Але через надмірне піклування про дотримання гласності його розіслали й іноземним дипломатам. Цей циркуляр — він вийшов у тому ж видавництві, де виходила й «Женьмінь жібао» — містив суперечливу інформацію. Новини для більшої правдоподібності були не надто тріумфальними, причому пересвідчитись у їх достовірності можливості не було. За режиму Банди Чотирьох писаки різних версій нерідко самі збивалися з дороги.

Мешканцям іноземної комуни зорієнтуватись було важко. Та й чимало самих дипломатів стверджували, що й вони, врешті-решт, не мали жодного уявлення про те, що відбувається у Китаї.

Тому й рапорти, які їм належало писати у відповідні міністерства, були більше схожі на красиво і складно написаний літературний твір. У Пекіні народилося чимало письменницьких талантів, причому будь-якого іншого пояснення цьому явищу годі й шукати.

Якби Бодлер міг знати, що «десь там подалі від цього світу» він надибає оце нагромадження китайської правди, вигадки, напівправди, напіввигадки, то він би цієї зустрічі так палко не жадав.

1974 року в Пекіні я не читала ні Віттгенштейна, ні Бодлера, ні «Женьмінь жібао».

Я читала мало. Було стільки невідкладних справ! Читання — це добре для таких нероб, як дорослі. Чимось же їм треба займатись.

На мене було покладено важливі обов'язки.

Я мала турбуватись про коня, який забирав три чверті часу.

Я мала зворушувати натовп.

Я мала підтримувати імідж індивідуальності.

Я мала створити свою легенду.

Та й, зрештою, була війна. Незвичайна і жорстока війна у гетто Сань Лі Тхунь.

Візьміть ватагу дітлахів усіх національностей, закрийте їх у тісному бетонному просторі, дайте їм волю і зніміть будь-який нагляд.

Ті, хто вважає, що ця дітлашня дружелюбно візьметься за руки, — великі простачки.

Наш приїзд збігся у часі з проведенням конференції на найвищому рівні, яка прийняла ухвалу про те, що проголошений кінець Другої світової війни — халтура.

Все слід було переробити по-новому, причому без значних змін — ворогом, як і раніше, лишалися німці.

А німців у Сань Лі Тхунь не бракувало.

Крім того, останній світовій війні бракувало розмаху. Цього разу армія Союзників налічувала представників усіх можливих національностей, у тому числі чилійців і камерунців.

Але американців і англійців не було.

Расизм? Ні — географія.

Війна обмежувалась територією гетто Сань Лі Тхунь.

Отож, англійці мешкали у колишньому гетто, яке називалось Вай Цяо Тха Лу, тоді як усі американці компактно проживали в окремій резервації навколо свого посла, такого собі Джорджа Буша.

Відсутність цих двох націй турбувала нас найменше в світі. Без американців і англійців обійтися можна було. А ось без німців — не обійтися ніяк.

Війна почалася 1972-го. Саме цього року я засвоїла колосальну істину: немає на землі нічого такого, без чого неможливо обійтися. Нічого, окрім ворога.

Без ворога людська істота безталанна. Її життя перетворюється на жорстоке випробовування, зневір'я лихої долі та нудьги.

Ворог — це Месія.

Сам факт його існування спроможний активізувати людську істоту.

Саме завдяки ворогові оте стихійне лихо, яке називається життям, перетворюється на епопею.

Отож, Христос мав рацію, коли говорив: «Возлюбіть ворога свого».

Проте він хибив у висновку — необхідно примиритися зі своїм ворогом, підставити йому ліву щоку і т. і.

От хитрун! Коли ти примирився зі своїм ворогом, він же перестає бути ворогом.

А коли більше немає ворога, необхідно знайти іншого

- І починай все спочатку.

Одне слово, це нічого не дає, ніякого прогресу.

Отже, треба любити свого ворога, але не говорити йому про це. І в жодному разі не планувати примирення.

Перемир'я — це розкіш, яку людська істота не може собі дозволити.

Свідченням цього є той факт, що мирні періоди неодмінно призводять до нових війн.

Тоді як війни переважно закінчуються мирними періодами.

Отже, мир приносить людині шкоду, тоді як війна приносить їй користь.

Отже, слід по-філософськи сприймати деякі згубні моменти війни.

Жодна з щотижневих газет, жодне з інформаційних агентств, жодна історіографія ніколи не згадували про світову війну у гетто Сань Лі Тхунь, яка тривала з 1972 по 1975 рік.

Отак, з дитячих років я збагнула, як мені сприймати цензуру та дезінформацію.

Адже, зрештою, чи можна вважати неістотним той трирічний конфлікт, у якому було задіяно десятки націй і впродовж якого чинилося стільки страхіть?

А підстави для замовчування з боку засобів масової інформації — середній вік учасників баталій становив приблизно десять років. Стверджуватимете й далі, що діти не творили Історію?

Після міжнародної конференції 1972 року один з інформаторів сповістив дорослим про війну, яка мала ось-ось початися.

Батьки зрозуміли, що войовниче напруження вже надто сильне, і вони не в змозі завадити неминучому конфлікту.

Проте нова війна з німцями могла б призвести до небажаних наслідків у стосунках наших дорослих з дорослими німців. У Пекіні країни не комуністичної орієнтації мусили згуртуватися.

Отож, свої умови делегація батьків виклала у такій формі: «Світовій війні — так! Її все одно не уникнути. Але жоден західний німець не сприйматиметься як ворог».

Цей пункт не хвилював нас аніскілечки. Східних німців, на щастя, було досить багато, отож, суперників не бракуватиме.

Але дорослі зажадали більшого — вони вимагали, щоб західних німців було введено до лав Союзної армії. На це ми зважитися не могли. Ми зголосилися не шматувати їх, але воювати пліч-о-пліч з ними видавалося нам вже зовсім неприродним. До речі, діти західних німців теж на це не зголосилися. За браком ворога бідолашні мусили дотримуватися нейтралітету. Вони несказанно нудьгували.

(За винятком кількох малолітніх зрадників, які перейшли на бік Східної Німеччини. Дивні збоченці, про яких так ніхто ніколи й не згадав.)

Отож, на думку дорослих, ситуацію було відрегульовано — дитячу війну можна було вважати війною проти комунізму. Я ж стверджую, що метою нашої війни було зовсім інше. На образ злюк нас надихали виключно німці. На підтвердження скажу, що ми ніколи не воювали з албанцями чи іншими болгарами, що проживали у гетто Сань Лі Тхунь. Ці незначні меншини завжди лишалися поза грою.

Стосовно росіян це питання ніколи не ставилось — вони теж мешкали у своїй окремій резервації. Інші країни Східної Європи проживали у гетто Вай Цяо Тха Лу. За винятком югославів — сприймати їх за ворога ми не мали жодних підстав — та румун, яких наші батьки змусили таки задіяти у грі. Мати румунських друзів тоді вважалося гарним тоном!

То був єдиний випадок втручання батьків у наше оголошення війни. Хочу наголосити, що це втручання здавалося нам надзвичайно штучним.

1974-го мені було сім років, і я була наймолодшою в армії Союзників. Найстаршому було тринадцять і він справляв на мене враження старигана. Стрижнем нашого бойового складу були французи, але найкраще був представлений африканський континент — до складу наших батальйонів увійшли камерунці, малійці, заїрці, марокканці, алжирці і т. і. Були й чилійці, італійці і ті славнозвісні румуни, яких ми терпіти не могли, бо їх нам нав'язали, та ще й тому, що вони скидалися на офіційну делегацію.

Бельгійців було лише троє: мій брат Андре, сестра Жульєтта і я. З дітей нашої національності більше не було нікого. У 1975 прибули дві витончені фламандочки, але вони були невиправні пацифістки: користі з них було як з козла молока.

Починаючи з 1972 року, в армії склалося міцне ядро з представників трьох нерозлучних як у дружбі, так і в бою, країн — французів, бельгійців і камерунців. Останні мали дивовижні імена та грубезні голосища і безупинно реготали. їх обожнювали всі. Французи здавалися нам ефектними — вони щиро благали нас розмовляти бельгійською, завдяки чому ми зубоскалили і часто згадували якогось незнайомця, чиє ім'я — Помпіду — неодмінно викликало у мене вибух сміху.

Італійці були або найкращими, або найгіршими вояками. Серед них було стільки ж боягузів, скільки й сміливців. І ще одна річ — героїзм цих сміливців був прямо пропорційно пов'язаний з перепадами їхнього настрою. Найвідважніші сьогодні могли завтра перетворитися на легкодухів. Серед них була така собі напів-італійка, напів-єгиптянка на ім'я Джихан: у свої дванадцять років вона мала зріст 170 сантиметрів і важила 65 кілограмів. Те, що вона перебувала у наших лавах, було для нас великим плюсом — вона сама-самісінька могла прогнати німецький патруль. А що то була за вистава, коли її постать роздавала тумаки! Проте від надто бурхливого росту у неї геть зіпсувався характер. У ті дні, коли Джихан набирала у зрості, її не можна було ні задіяти, ні відвідувати.

Заїрці воювали блискуче. Проблема полягала лише в тому, що вони воювали один з одним рівно стільки ж, скільки й з ворогом. А якщо ми втручалися у їхні міжусобні війни, перепадало й нам.

Війна дуже швидко набула значного розмаху, і виявилося, що наша армія ніяк не може обійтися без шпиталю.

На території гетто, поблизу цегельні, ми знайшли велетенський дерев'яний ящик, у якому щось було при переїзді. Вдесятьох ми цілком спокійно вміщалися у ньому стоячки.

Оцей ящик одностайно й обрали за військовий шпиталь.

Тепер нам бракувало лікарського персоналу. Мою сестру Жульєтту у її десять років визнали надто гарненькою і надто тендітною, щоб воювати на фронті. Її призначили сестрою-лікарем-хірургом-психіатром-ін-тендантом, і з усім цим вона пречудово справлялася. У швейцарських дипломатів — їх вважали здоровими, як бики — вона тирила стерильну марлю, антисептичні розчини, упаковки аспірину й вітаміну С. Останнім приписувала цілющі властивості проти страху.

Якось під час однієї широкомасштабної експедиції нашій армії вдалося взяти в облогу гараж однієї східнонімецької сім'ї. Гаражі були важливими стратегічними об'єктами, адже там дорослі тримали свою провізію. І тільки Бог знає, якими цінними ці припаси були у Пекіні, на ринках якого не торгували майже нічим, окрім свинини та капусти.

З цього німецького гаража ми підняли нагору повний ящик пакетиків сухого супового концентрату. Ящик конфіскували і заскладували у шпиталі. Але ще слід було знайти йому застосування. Це питання обговорювалось на симпозіумі, де дійшли висновку, що концентрат супу найкраще використовувати у сухому вигляді. Генерали таємно узгодили з медсестрою-лікарем, що цей порошок буде нашою військовою плацебо[4] і панацеєю як від фізичних, так і душевних ран. Хто ж розведе суп водою, постане перед військовим трибуналом.

Плацебо мала такий шалений успіх, що у шпиталі завжди було її повно. Симулянтам можна було вибачити

— Жульєтта перетворила свій диспансер на передпокої Едему. Вкладала «хворих» і «поранених» на застелені «Женьмінь жібао» матраци, лагідно і серйозно розпитувала про їхні недуги, співала їм колискові і причищала їх, всипаючи у роззявленого рота вміст пакетика супового концентрату. Хіба перебування у садах Аллаха могло бути приємнішим?

Генерали сумнівалися у істинній природі цих епідемій, проте не засуджували таку стратагему, яка, зрештою, видавалась їм прийнятною для морального духу військ і давала армії чималу кількість спонтанних волонтерів. Певна річ, нові рекрути жадали стати вояками, сподіваючись на поранення. Начальство ж не втрачало надію викувати з них мужніх бійців.

Потрапити до лав Союзників коштувало мені неабиякої настирливості. Вважалось, що я замала для цього. У гетто були діти мого віку, були навіть й молодші за мене, але у моїх однолітків ще не було військових амбіцій.

Я чітко окреслила свої чесноти — хоробрість, наполегливість, безмежна відданість і, насамперед, прудкість на коні.

Остання чеснота привернула увагу.

Генерали довго сперечалися. Врешті-решт, викликали мене. Тремтячи як осиковий листок, я постала перед їхні очі. Мені повідомили, що зважаючи на мій малий зріст і мою хуткість, мене призначають розвідницею.

— Більше того, оскільки ти ще зовсім дитя, ворог нічого й не запідозрить.

Обмеженість такого твердження не в змозі була спаплюжити того щастя, яке я відчула від подібного призначення.

Розвідниця! Я й мріяти не могла про щось краще, величніше й гідніше.

Це слово я здатна була осягнути у всій його глибині, у будь-якому значенні, скочити на нього, як на мустанга, повиснути на ньому, як на трапеції — воно неодмінно було прекрасне.

Розвідник — це той, від кого залежить, чи виживе ціла армія. Ціною власного життя він сам просувається по чужій території, щоб встановити небезпечні місця. Він може, за найменшою примхою випадковості, наступити на міну і розлетітися на тисячі дрібних шматочків. І його тіло — відтепер розрізнені фрагменти героїзму — повільно упаде на землю, описуючи у повітрі атомний гриб з плотського конфетті. А його близькі, бачачи з табору, як злітають у небо шматочки органів, скрикнуть: «Це розвідник!» І, піднявшись над землею, ці тисячі шматочків, залежно від їхньої історичної значущості, застигнуть на мить у повітрі, а потім приземляться з такою граціозністю, що навіть ворог оплакуватиме цю благородну жертву. Я мріяла померти такою смертю — цей феєрверк убезсмертнив би легенду про мене.

Завданням розвідника є висвітлювати, у багатьох значеннях цього слова. А висвітлювати — це саме для мене. Я буду світочем людства!

Але, на кшталт Протея[5], розвідник здатний до швидких і несподіваних змін, він міг стати непомітним і нечутним. Таємна постать ковзала між ворожими лавами, і ніхто її не помічав. Шпигун-шахрай перевдягається. Розвідник не опускається до таких збочень. Причаївшись у тіні, він з гордістю ризикує своїм життям.

І коли розвідник повертається до свого табору після небезпечної розвідки, зворушена від почуття екзальтованої вдячності армія сприймає його безцінну інформацію як манну небесну. Тільки-но розвідник відкриває рота і збирається заговорити, генерали ловлять кожне його слово. Ніхто його не вітає, але кожен дарує щирий і осяйний погляд, який промовляє гучніше за слова.

Жодне призначення за все життя не сповнювало мене таким щастям, як це. Ніколи, здавалося, титул не розкривав з такою глибиною того значення, що я сама собі його надавала.

Можливо пізніше, коли задовольнюся званням лауреата Нобелівської премії у галузі медицини або статусом великомучениці, я, найвірогідніше, прийму без особливої гіркоти ці тривіальні планиди, але згадаю те, що найдостойніша частина мого життя лишилась позаду і що вона залишиться зі мною навічно. До самої смерті я зможу затьмарювати людей простою фразою: «У Пекіні, під час війни, я була розвідницею».

Марно читала я Хо Ші Міна в оригіналі, марно перекладала класичною хеттською мовою Маркса, безрезультатно віддавалася стилістичному аналізу епанодиплозисів «Маленької Червоної книжечки» Мао[6], марно транскрибувала ідеї Леніна за системою Уліпо[7], марно рясно поливала свій мозок комуністичними доктринами, або навпаки — я так і не змогла перевершити висновки, яких дійшла у п'ятирічному віці.

Ледь ступила я на Червону землю, ще навіть не вийшла з аеропорту, як все зрозуміла.

Я знайшла єдиний вектор, що дозволив описати всю ситуацію однією фразою.

Це твердження — як і всі великі істини — було водночас гарне, просте, поетичне і таке, що не зовсім виправдовувало сподівань.

«Вода кипить при ста градусах». Просто красива фраза, від якої не лишається нічого, крім розчарування.

Але ж істинна краса має приносити насолоду, має віддати душі частку її мрії.

З огляду на сказане вище, моя фраза була прекрасна.

Ось вона: «Комуністична країна — це країна, де є вентилятори».

Ця фраза має таку осяйну структуру, що могла б слугувати за взірець у віденських трактатах з логіки. Але окрім цього, окрім своєї стилістичної витонченості, це твердження вражає ще й тим, що воно — істина.

У Пекінському аеропорту, коли я впритул зіткнулася з букетом вентиляторів, ця істина кинулась у очі як незаперечне важко пояснюване одкровення.

Ці дивні квіти зі схожим на решітку вінчиком, що обертається, могли бути ознакою лише незвичайного середовища.

У Японії були кондиціонери. Не пригадую, щоб бачила там такі пластмасові рослини.

У комуністичних країнах теж могли траплятися кондиціонери, але вони не працювали. Тому й потрібні були вентилятори.

Пізніше я жила в інших комуністичних країнах — Бірмі, Лаосі. Вони тільки підтвердили мої погляди 1972 року.

Не скажу, що у некомуністичних країнах не буває вентиляторів, але це трапляється значно рідше, і — ще один витончений нюанс — їм не надають великого значення.

Вентилятор для комунізму — це те саме, що епітет для Гомера. Гомер не єдиний письменник у світі, хто застосовував епітети. Але тільки під його пером епітети набувають повноти свого сенсу.

1985 року у фільмі «Тато у відрядженні» Кустуріца зняв сцену допиту, учасниками якої були три персонажі — слідчий, допитуваний і вентилятор. Під час нескінченного сеансу запитань-відповідей вертлява голівка вентилятора з безжальним ритмом зупиняється то на слідчому, то на допитуваному: вона завмирає на кожному з персонажів до того, як обстріляти своїм променем іншого. Це абсурдне кружляння, від якого волосся стає дибки, доводить неприродність сцени до апогею.

Під час цього допиту все перебуває у статиці, не рухається жоден з чоловіків, заціпеніла камера: гойдається лише вентилятор. Без нього ця сцена нізащо не призвела б до такого ступеню оціпеніння. Вентилятор відіграє роль античного хору, багато у чому нестерпнішого, оскільки не виносить жодного судження, він ні про що не думає, він задовольняється тим, що просто перебуває там для того, щоб заговорили на повну потужність оточуючі предмети, для того, щоб з належною пунктуальністю виконувати свою роботу вентилятора. Корисний і мовчазний хор, про який мріє будь-який тоталітарний режим.

Сумніваюся, що, навіть спираючись на авторитет такого відомого югославського кінематографіста, я зможу повною мірою обгрунтувати небезпідставність моїх роздумів про вентилятори. Але це не має жодного значення. Хіба що є ще настільки наївні голови, які вважають, ніби теорії призначаються для того, щоб їх шліфували далі? Ні, теорії існують для того, щоб дратувати філістерів, для того, щоб подобатися естетам, і для того, щоб з них глузувала решта людей.

Уникнути аналізу — ось у чому полягає суть плутаних істин. Олександр Віалат написав цю чудову фразу: «Липень — це справжній місяць». Чи кому коли вдалося висловитись правдивіше і плутаніше про місяць липень?

Сьогодні я вже не живу в Пекіні і в мене немає коня. Пекін я поміняла на білий папір, коня — на чорнило. Мій героїзм став невидимим.

Я завжди знала, що дорослість нічого не важить — починаючи з віку статевої зрілості, життя перетворюється на епілог.

У Пекіні моє життя мало вирішальне значення. Я була потрібна людству.

До того ж, я була розвідницею, і це були воєнні часи.

Наша армія знайшла нову форму агресії проти ворога.

Щоранку китайські функціонери доставляли мешканцям гетто натуральні йогурти. Вони залишали перед дверима кожної квартири ящичок з персональними йогуртами у скляних горщиках, прикритих клаптиком паперу. Білий молочний продукт знаходився під товстим шаром жовтуватої сичужної закваски.

На світанку десантно-диверсійна група у складі вояків чоловічої статі з'являлася перед дверима квартир, де мешкали східні німці, злегка підіймала кришечки, висьорбувала закваску, а натомість виливала зі свого організму еквівалентну дозу рідини ідентичного кольору. Потім клали кришечки на місце: не пійманий — не злодій, — і прожогом звідти хто куди.

Ми ніколи так і не довідались, чи їли наші жертви свої йогурти. Схильні думати, що їли, адже про жодну скаргу чуток не було. Ці китайські молочні продукти були такими кислючими, що якісь дивні присмаки могли пройти й непоміченими.

Огидність цієї операції викликала у нас нестримну блювоту. Ми вважали себе мерзотниками. То було грандіозно!

Дітлахи Східної Німеччини були міцні, хоробрі та дужі. Вони задовольнялись тим, що засипали нас стусанами. Такі вияви ворожості видавалась нам дурницею порівняно з нашими злочинами.

Ми були негідниками крутої вдачі. Сума м'язів нашої армії була сміхотворно малою порівняно з силами ворожої армії. Але, хоч нас було й менше, злості у нас було значно більше.

Коли один із наших потрапляв до рук східних німців, за годину в гулях і синцях він уже виходив від них.

Коли відбувалось навпаки, ворог у накладі не лишався.

По-перше, наш садизм займав значно більше часу. Німченя мало право порозважатись принаймні до вечора. Часом і значно довше.

Починали ми з того, що в присутності нашої жертви влаштовували інтелектуальну оргію стосовно її подальшої долі. Ми розмовляли французькою, і німець ані біса не кумекав: так на нього навіювало більше страху. Тим паче, що наші навіювання промовлялись із неперевер-шеною зловтіхою й екзальтованою жорстокістю, а наші обличчя і голоси були чудовими субтитрами до них. Літота[8] була вище нашої гідності:

— Відріжемо йому оцей… і оті…, - класичний вступ до нашого словесного пресингу.

(Серед східних німців не було жодної дівчинки. Це загадка, ключа до якої я так і не знайшла. Можливо, батьки лишали їх у рідній країні на якого-небудь тренера з плавання або штовхання ядра.)

— Кухонним ножем Чена.

— Ні, бритвою Циглера.

- І змусимо його їх зжерти, — відрізав один з прагматиків, який вважав ці подробиці зайвими.

-І приправимо їх… і…

- І д-ду-у-же поволі, - додав охочий до прислівників.

— Так, і хай добре пережує, - промовив знавець лінгвістичних тонкощів.

— А потім змусимо його виблювати, — віщував богохульник.

— Оце вже ні! Це вже зі сфери задоволення. Нехай лишиться це у шлунку, — скрикнув той, у якого збереглося почуття святого.

— Давайте заткнемо йому ще й…, та так, щоб це вже назавжди лишилося в ньому, — додав далекоглядніший компаньйон.

— Давайте, — згодився учень святого Матвія.

— Нічого не вийде, — прокоментував філістер, якого ніхто не слухав.

— Вийде, якщо у робітників взяти цементу. Заткнемо йому й ротяку теж, щоб не покликав на допомогу.

— Все йому позатикаємо! — зайшовся від радості містик.

— Китайський цемент — лайно, — застеріг експерт.

— Тим краще. Тоді позатикаємо лайном, — вставив у трансі свого п'ятака містик.

— Так він же помре, — пробелькотіла мишача душа, яка перейнялася Женевською угодою.

— Ні, - заперечив поборник святого Матвія.

— Такого задоволення ми йому не дамо. Це, мабуть, надто просто.

— Нехай мучиться до кінця!

— До якого кінця? — занепокоїлась Женевська угода.

— До кінця, та й годі. Поки не побіжить плакатися до матусі.

— Уявляю фізіономію матусі, коли вона побачить, як обробили її дитинчатко!

— Знатиме, як плодити німчат!

— Гарний німець-це німець, заліплений китайським цементом.

Від цього афоризму, саме настільки зашифрованого, щоб викликати захоплення, усі присутні зайшлися від реготу.

— Згода. Але до того йому слід повиривати волосся, вії та брови.

-І нігті.

-І змішаймо все це з цементом, перш ніж запхнути в нього, щоб було міцніше.

— Надо-о-овго запам'ятає.

Ці стилістичні екзерсиси несли в собі занадто патетики, бо незабаром ми починали відчувати брак слів. Тим більше, що жертву вдавалося виловити частенько. Отож, потрібні були справжні поклади уяви, щоб з належною брутальністю продовжувати свої пустопорожні обіцянки.

Оскільки тіла було менше, ніж слів у словнику, ми досліджували останній з наполегливістю, яка могла б служити за взірець лексикографам:

— М-м-м, а це називається також яєчками.

— Або гонадами.

— Гонади! Як гранати!

— Гонади йому повириваємо!

-І зробимо з них гонадин!

Я була серед тих, хто говорив найменше під час цих словесних турнірів, де фрази пурхали від одного до другого, аж пух і пір'я летіли. Слухала, підкорена такою красномовністю і таким зухвальством Зла.

У мене було враження, що оратори жонглюють усі водночас з такою віртуозністю, яка, вірогідно, триватиме доти, аж доки якийсь один незграба не дасть маху. Тому й воліла лишатися поза грою, спостерігаючи за словесною руханиною її багатьох партнерів. Мені вдавалося говорити лише тоді, коли лишалася наодинці, коли могла грати, як тюлень у цирку, з власною фразою і натягати її на кінчик носа як червону кульку.

Поки наша армія переходила, нарешті, від слів до діла, бідолашненьке німченя встигало намочити у штанці. Воно встигало вислухати усі залякуючі кепкування і словесні обстріли. Бувало, коли кати наближалися до нього, воно плакало від жаху, на найбільшу втіху нам:

— Сцикун!

— Розмазня! Гонада!

На жаль, трагічний жанр накладає свої зобов'язання, але вчинки виявляються мізернішими, ніж слова. І ми застосовували одноманітні тортури.

Загалом, все обмежувалося зануренням у таємну зброю.

Таємною зброєю, серед іншого, була вся сеча кожного з нас, за винятком тієї, що йшла у німецькі йогурти. Ми доводили зразкову старанність, щоб бува не випорожнити цю дорогоцінну рідину деінде, а зцідити у великий спільний чан, який стояв нагорі на запасних сходах найвищого у всьому гетто будинку і охоронявся найнесамовитішими з нас.

(Тривалий час дорослі або інші спостерігачі запитували себе, чому це їхні діти так часто щодуху мчать до запасних сходів?)

До цієї сечі, переважно несвіжої, домішувалася чимала доза туші — двічі китайського чорнила[9].

Загалом досить проста хімічна формула для позначення зеленуватого еліксиру з пахощами аміаку.

Німця хапали за руки-ноги і занурювали до самісінького дна баку.

Після чого ми виливали цю таємну зброю, вважаючи, що жертва сплюндрувала її недоторкану чистоту. Потім починали збирати нову партію нашої сечі для наступного в'язня.

Якби тоді мені довелося почитати Віттгенштейна, я зрозуміла б, що він блукає зовсім близько від мого запитання.

Сім нечітких викладок про те, як облаштовано всесвіт, і лише одна — така проста — могла б вичерпно пояснити всю систему!

Щоб знайти відповідь, мені й мізкувати не довелося б. Мені й формулювати її не довелося б, щоб прожити життя. Це був підтверджений життєвим досвідом безперечний факт. Щоранку ця впевненість народжувалася зі мною:

«Всесвіт існує, щоб жила я».

Батьки, комунізм, ситцеві сукні, казки «Тисячі і однієї ночі», натуральні йогурти, дипломатичний корпус, вороги, запах свіжовипаленої цегли, прямий кут, ковзани, Чжоу Еньлай, орфографія і бульвар Хутун — жодна складова з цього переліку не була зайвою, бо ці речі існували для того, щоб жила я.

На мені сходився світ.

Китай грішив надмірною скромністю. Серединна імперія[10]. Досить було почути це найменування, щоб осягти усю його обмеженість. Китай був би серединою світу за умови, якби він слухняно лишався на своєму місці.

Я могла йти, куди заманеться — гравітаційний центр світу йшов по моїх слідах.

Благородство — це також уміння визнати те, що є природним. Не варто було приховувати від себе, що світ мільярди років готувався до мого вступу в нього.

Питанням, що буде після мене, я не переймалася. Ну, безперечно, знадобиться ще кілька мільярдів років, поки останні тлумачі закінчать судити-гудити мій випадок. Але, з огляду на запаморочливу невідкладність моїх буднів, цей аспект проблеми важив так мало. Теоретичні викладки я лишила моїм екзегетам та екзегетам моїх екзегетів.

Отож, Віттгенштейн був не в темі.

Він припустився серйозної помилки: він довірився паперу. Отак одразу всього зректися!

Поки китайська імперія не писала, Китай був у апогеї своєї слави. Занепад почався з появою першого написаного імперського твору.

Я не писала. Коли ти мусиш справляти враження на гігантські вентилятори, коли мусиш п'янити галопом коня, коли мусиш освітлювати армію, коли мусиш підтримувати свій імідж і принижувати ворога — ти високо здіймаєш голову і — не пишеш.

А, втім, саме там, у центрі Міста Вентиляторів, починався мій занепад.

Він почався тієї миті, коли я усвідомила, що центр всесвіту — це не я.

Він почався тієї миті, коли я у захваті відкрила для себе, хто був тим центром всесвіту.

Влітку я завжди ходила босоніж. Сумлінні розвідники ніколи не взуваються.

Отож, мої кроки у гетто створювали так само мало шуму, як тай цзи цюань- заборонена на той час медитативна техніка, яку крадькома практикували у мертвій тиші кілька її завзятих прибічників.

Потайки і з великим піднесенням я полювала на ворога.

Сань Лі Тхунь було настільки бридким місцем, що потрібен був справжній героїзм, справжня епопея, щоб зуміти там вижити.

Я там виживала пречудово. Епопея — це була я.

Біля сусіднього будинку зупинилась невідома мені машина.

Нові мешканці — у гетто пригнали нових іноземців, щоб ті бува не заразили китайців.

У автомобілі лежали величезні валізи і сиділо четверо осіб, серед яких і центр всесвіту.

Центр всесвіту мешкав у сорока метрах від мого будинку.

Центр всесвіту був італійкою за національністю і звався Еленою.

Елена стала центром всесвіту одразу, як тільки її ніжки ступили на вкриту бетоном землю Сань Лі Тхунь.

Її батьком був невисокий жвавий італієць. Мати ж, навпаки, була дебела індуска з республіки Сурінам і мала загрозливий погляд, як у бійців Sendero Luminoso[11].

Елені було шість років. Вона була чарівна, як янголятко з художньої листівки.

Вона мала величезні і нерухливі чорні очі, шкіру пісочного кольору.

Її чорне, як смола, волосся блищало так, неначе кожну волосину натирали окремо смолою і було таке довжелезне, що спадало по спині аж по самі крижі.

Від її чарівного носика запаморочився б сам Паскаль.

Її щічки мали такий овал! Але варто було лише глянути на її неперевершений ротик, щоб усвідомити якою вона була злюкою.

Її тіло було вінцем гармонії у всесвіті, пружне й водночас ніжне, гладеньке, як у немовляти, з неприродно чіткими контурами, так, неначе вона прагнула вирізнятися краще за інших на екрані всесвіту.

Описати Елену означало те саме, що перевести Псалтир до розряду інвентарної книги м'ясної крамниці.

Одного погляду було досить, щоб помітити, що кохати Елену — це таке ж нещастя, як Гревіс[12] для французької граматики. Освистана, але необхідна класика.

Того дня на ній була сукня з білою англійською вишивкою. Як у кіно. Я померла б від сорому, якби мені довелося одягти подібні лахи. Але Елена належала до іншої системи цінностей, і ця сукня перетворювала її на янгола у квітучому саду.

Вона вийшла з автомобіля, не помітивши мене.

Приблизно такої політики вона дотримувалась і протягом усього року, який ми мали провести разом.

На зразок тих містифікацій, які керують Китаєм, у цій країні діють і свої закони жанру.

Невеличкий урок граматики.

Правильно буде сказати: «Я навчилася читати в Болгарії», або «Ми зустрілися з Елалі у Бразилії». Проте помилковими будуть висловлювання: «У Китаї я навчилась читати», або «У Китаї я зустрілася з Елалі». Слід казати: «Читати я навчилася у Китаї», або «3 Елалі я зустрілась у Пекіні».

Не існує невиннішої речі, ніж синтаксис.

Цілком природно, що у даному разі цей галліцизм привносить щось дуже істотне.

Отже, не говорять: «Я висякалась у 1974 році» чи «Я зашнурувала черевики у Пекіні». Або ж, принаймні, слід додати слово «вперше». У іншому разі щось шкутильгає у цих висловлюваннях.

Отож і зовсім несподіваний висновок — якщо китайські оповідання справляють якийсь винятковий вплив, то це, насамперед, завдяки граматиці.

А коли синтаксис хоч трошки дотикається міфології, стиліст лишається вкрай задоволеним.

А коли ви задовольнили забаганки стиліста, то можна зважитися написати й таке: «Дух свободи я пізнала у Китаї».

Інтерпретувати цю скандальну фразу можна так: «Дух свободи я пізнала саме у жахливому Китаї за часів правління Банди Чотирьох».

Значенням такої абсурдної фрази буде: «Дух свободи я відкрила для себе саме у тюремному гетто Сань Лі Тхунь».

Єдиним вибаченням такого неприпустимого твердження є те, що воно справедливе.

У цьому Китаї кошмарів дорослі іноземного походження почувались очманілими. Те, що вони бачили, обурювало їх; те, чого вони не бачили, дратувало їх ще більше.

А для їхніх дітей — це було справжнє свято.

Вони не переймалися стражданнями китайського народу.

І те, що їх загнали у бетонне гетто разом з сотнями інших дітей, видавалося їм справжньою ідилією.

Для мене ж ще більше, ніж для інших, це було одкровенням свободи. Я щойно з Японії, де провела кілька довгих років. Дитячий садок пройшов у японській системі освіти, тобто в армійській муштрі. Гувернантки надто опікувалися мною вдома.

У Сань Лі Тхунь ніхто не стежив за дітьми. Нас було так багато, а простору так мало, що це здавалося зайвим. І на кшталт такого собі неписаного закону, не встигали батьки перебратися до Пекіна, як давали повну свободу дій своїм нащадкам. Щовечора, щоб не впасти у депресію, вони обоє кудись ішли, лишаючи нас напризволяще. З притаманною людям їхнього віку наївністю, гадали, що ми стомилися, що лягаємо о дев'ятій спати.

Щовечора ми посилали спостерігача, який слідкував за дорослими і попереджав про їхнє повернення. Тоді всі кидалися навтіки. Діти добігали кожен до свого острогу, стрибали одягнені в ліжка і вдавали, що сплять.

Адже для війни найкраща пора доби — ніч. У темряві крики переляканого ворога лунали гучніше, засідки вигравали у таємничості, а моя роль розвідниці набувала особливого сенсу світоча — на своєму коні, який йшов інохіддю, я відчувала себе живим смолоскипом. Я була не Прометеєм, я була вогнем, сама я маскувалась, але — о блаженство! — помічала, як скрадлива хода мого світила лишає на китайських стінах слід у безмежній пітьмі ночі.

Війна була найблагороднішою з ігор. Саме слово бриніло як скринька: щоб її відкрити, треба зламати замок, і тоді блиск коштовностей заграє на вашому обличчі — дублони, перли і коштовне каміння, але, насамперед, навіжене шаленство, розкіш ризику, мародерство, безконечний жах і, нарешті, діамант діамантів! — воля, свобода, яка свище у вухах і перетворює нас на титанів.

Подумаєш! Не виходити за межі гетто! Свобода не вимірювалася відведеними квадратними метрами. Свобода — це можливість, нарешті, бути самим собою. Більшого подарунка дітям, ніж забути про них на якийсь час, дорослі зробити не можуть.

Облишені китайською владою і батьківською опікою, єдиними особистостями на всю Китайську Народну Республіку були діти Сань Лі Тхунь. Це їх п'янило, наповнювало героїзмом і святою люттю.

Грати у щось інше, не у війну, означало б принизити власну гідність.

Саме цього Елена ніколи не хотіла розуміти.

Елена взагалі нічого не бажала розуміти.

З першого ж дня вона поводилася так, неначе вже все зрозуміла. До того ж, вона вміла бути переконливою. Мала власні переконання, але ніколи не прагнула їх доводити. Говорила мало, але зі зверхнім апломбом і вкрай безцеремонно.

— Не хочу грати у війну. Це не цікаво.

Я з полегшенням зітхнула, що таке богохульство прозвучало лише для моїх вух. Я зам'яла справу. Тільки б Союзники не могли подумати чого поганого про мою кохану.

— Ні! Війна — це чудо, — внесла я свою правку.

Вона вдала, що не чує. У неї був неабиякий дар вдавати, що не слухає.

Вигляд вона мала такий, наче ніхто і ніщо їй не потрібні.

Вона вела такий спосіб життя, буцімто її цілком задовольняє те, що вона найвродливіша, що має довгі коси.

У мене ніколи не було друга або подруги. Я про таке й не замислювалася. Навіщо вони б мені здалися? Мені було пречудово й у власній компанії.

Мені були потрібні батьки, вороги і соратники по зброї. Найменше я потребувала рабів і глядачів. Це питання мого статусу.

Ті, хто не належали до однієї з перелічених п’яти категорій, цілком спокійно могли б і не існувати.

Тим більше випадкові друзі.

У батьків були друзі. Це — люди, з якими вони зустрічалися, щоб разом розпивати алкогольні напої найфантастичніших кольорів. А то вони не могли пити їх без друзів!

Окрім цього, друзі були для того, щоб поговорити й вислухати. їм розповідали малозначні історії, друзі реготали і натомість розповідали свої. А потім сідали разом за стіл.

Інколи друзі танцювали. То було жалюгідне видовище.

Одне слово, друзі — це порода людей, яких зустрічають, щоб у їхній компанії часом дозволити собі абсурдні та навіть гротескні вчинки. Або яких приймають тоді, коли займаються чимось цілком пристойним, але для цього вони потрібні як п’яте колесо до воза.

Мати друзів — це ознака дегенерації.

У брата з сестрою були друзі. їм це можна було пробачити, адже ці друзі були водночас їхніми соратниками по зброї. Дружба народжувалась у бойовому братерстві. Червоніти ні за що.

Я була розвідницею. Воювала одна. Мати друзів — це добре для інших.

Щодо кохання, то воно мене стосувалось ще менше. Ця чудасія має пояснення у царині географії — казки «Тисячі і однієї ночі» часто-густо описували спалахи кохання на Середньому Сході, я ж перебувала значно східніше.

Всупереч тому, що можна було б уявити, моє ставлення до інших було позбавлене пихи. Воно було суто логічним. Всесвіт сходився на мені — це не моя провина, не я так вирішила. Саме з цією даністю я мала створювати свій образ. Навіщо ж мені обтяжувати себе друзями? У моєму житті для них не відводилося жодної ролі. Я й так була центром всесвіту: просунути мене ближче до центру їм не під силу.

Єдиний зв'язок, який слід взяти до уваги — це зв'язок з моїм конем.

Моя зустріч з Еленою — це не була передача влади. Влади я не мала ніякої і це мене найменше турбувало. Та зустріч — то було якесь інтелектуальне зрушення: віднині центр світу знаходився не у мені. І я робила все можливе, щоб наблизитися до нього.

Я відкрила для себе, що мені недостатньо бути біля неї. Необхідно було, щоб я щось важила для неї. Але де там! Я її не цікавила. Відверто кажучи, здавалось, ніщо її не цікавить. Вона ні на що не дивилася, нічого не говорила. Виглядала так, неначе задоволена тим, що знаходиться у своєму внутрішньому світі. Втім, відчувалося, що вона усвідомлювала те, як на неї дивляться, і що це їй подобалось.

Мені знадобиться якийсь час, щоб зрозуміти — лише одна річ важила для Елени, а саме: щоб на неї дивилися.

Отже, навіть не знаючи того, я робила її щасливою: я їла її очима. Не могла відвести погляду. Ніколи і нічого гарнішого не бачила. Уперше в житті чиясь врода так вразила мене. Мені вже не раз зустрічалися вродливі люди, але дотепер вони не привертали моєї уваги. І досі не розумію чому, але врода Елени не давала мені спокою.

Я покохала її з першої миті. Як пояснити таке? Ніколи й гадки не мала, що когось покохаю. Ніколи не думала, що чиясь врода може пробудити почуття. Але тієї миті, коли я побачила її, механізм запрацював на диктаторський лад — вона була найвродливішою, тому я її покохала, а, отже, вона стала центром всесвіту.

Містерія тривала. Я розуміла, що не можу задовольнитися тим, що кохаю її — мені треба було, щоб і вона покохала мене. Чому? Просто треба і край.

Без усіляких викрутасів я ввела її у курс справ. Цілком природно, що я мусила довести до її відома:

— Ти мусиш мене покохати.

Вона зробила велику ласку: глянула на мене. Краще б я не бачила того погляду. Вона зневажливо зареготала. Ясно, я бовкнула дурницю і змушена була пояснити, чому це зовсім не дурниця:

— Ти мусиш мене покохати, тому що я кохаю тебе. Ясно?

Мені здавалося, що, додавши цю інформацію, я все розставила на свої місця. Але тепер Елена зайшлася від сміху.

Я відчула щось схоже на образу.

— Чого ти скалишся?

Вона відповіла стримано, зверхньо і насмішливо:

— Бо ти дурепа.

Так було сприйняте моє перше освідчення у коханні.

Я відкрила для себе водночас: засліплення, кохання, альтруїзм і приниження.

Ця тетралогія гралася переді мною саме у такому порядку з першого ж дня. З чого я дійшла висновку, що має бути логічний зв’язок між цими чотирма халепами. Краще, звичайно, уникнути б першої з них, але було запізно. Та хоч би там як, я не впевнена, що мала вибір.

Така ситуація була надзвичайно прикрою. Адже вона змусила мене збагнути, що таке страждання. Останнє видалось мені вкрай неприємним.

Втім, мені не вдалося пожалкувати ні про те, що кохала Елену, ні про те, що вона існувала. Марно було нарікати, що таке сталось. І якщо вже сталося, значить, покохати її було неминучим.

З першої миті мого кохання — тобто з першої секунди

— я збагнула, що маю щось зробити. Цей лейтмотив цілком заволодів мною і не відпускав уже до самого кінця цієї любовної історії.

«Треба щось зробити…

Тому що я кохаю Елену, тому що вона найпре-красніша, тому що на землі є така шановна істота, тому що зустріла її, тому що — хоч вона й не хоче цього знати — вона моя кохана, мушу щось зробити.

Щось величне, щось грандіозне — гідне її і мого кохання.

Наприклад, убити німця. Ні, цього мені не дозволять. Полонених, врешті-решт, відпускали живими. Ще одна примха батьків і забаганка Женевської угоди. Ця війна — махлярство.

Ні. Щось таке, що під силу мені самій. Щось таке, що вразить Елену у самісіньке серце».

Я відчула, як мене охопив відчай, від якого відняло ноги. Як стояла, так і бебехнулась додолу. Відчуття власного безсилля мене паралізувало.

Я воліла вже ніколи й не поворухнутися. Я воліла зомліти від нудьги. Сиділа б там на бетоні заціпенівши, не їла б і не пила до самої смерті. Я дуже швидко померла б, і моя кохана страждала б від болю.

Ні, так не піде. Мене силоміць підведуть, примусово напоять і нагодують через лійку. Дорослі виставлять мене на глум.

Ну, тоді щось зовсім протилежне. Оскільки мені заборонена нерухомість, я рухатимуся. Власним очам не повірите!

Мені коштувало надзвичайних зусиль поворухнути цим тілом, яке від страждання перетворилося на камінь.

Я побігла до стайні і скочила на коня.

Вартові випустили мене без жодних проблем.

(Мене завжди дивувала легковажність китайської варти. Мене трохи шокувало те, що я не здалася підозрілішою, ніж звичайно. За три роки життя у Сань Лі Тхунь мене жодного разу не обшукали. У цій системі щось таки, було з ганджем.)

На бульварі Хутун я пустила коня галопом, та таким, якого ще не знавала історія швидкості.

Ніщо не могло його зупинити. Не можу й сказати, хто був п'яніший: кінь чи вершник. Ми неслися обоє. Мій розум уже сягнув за межі звукового порогу. Ілюмінатор кабіни пілота розлетівся на дрібні уламки, і з моєї голови миттю вилетіло все. Пронизлива порожнеча наповнила мою голову, і я позбавилась страждань водночас із спроможністю думати.

Ми з конем були тепер лише болідом, випущеним у місто Вентиляторів.

На ті часи у Пекіні майже не було автомобілів. Можна було галопувати, не зупиняючись на перехрестях, не роззираючись, ні на що не звертаючи уваги.

Мій захоплений пробіг тривав чотири години.

Коли я повернулася до гетто, то була суцільним здивуванням.

«Я мушу щось зробити». Дещо я вже зробила: протягом кількох годин розчинялась у швидкості, гасаючи містом.

Певна річ, Елена нічого про це не знала. До певної міри так воно й краще.

Благородство цих безкорисливих перегонів переповнювало мене гордістю. Але не повідомити Елену про цю мою гордість було б марнотратством.

Наступного дня я постала перед її очі з осяяним езотеризмом ликом.

Вона не удостоїла мене погляду.

Мене це анітрохи не збентежило. Вона таки побачить мене.

Я вмостилася поруч неї на стіні і байдужим тоном заявила:

— У мене є кінь.

Вона недовірливо глянула на мене. Я відчула насолоду.

— Плюшевий коник?

— Ні, кінь, на якому я басую, де хочу.

— Кінь? Тут? У Сань Лі Тхунь? А де він?

Мені сподобалась її зацікавленість. Я кинулась до стайні і повернулася вже на коні.

Моя кохана вмить збагнула ситуацію.

Вона здвигнула плечима і заявила цілком байдужо, не змилостивившись навіть на глум:

— Це не кінь, а велосипед.

— Це кінь, — спокійно запевнила я.

Моя безтурботна впевненість не справила враження.

Елена вже нічого не слухала.

У Пекіні мати гарного великого велосипеда було таким самим нормальним явищем, як мати ноги. Мій велосипед набув такого міфічного значення у моєму житті, що здобувся на статус коня.

У моїх очах ця істина була настільки безперечною, що показуючи свого звіра, мені зовсім не треба було удавати лицемірство. Я й уявити собі не могла, що Елена зможе побачити тут щось інше, а не коня.

Це те, що й сьогодні я не можу збагнути. Я не жила в якійсь дитячій фантасмагорії, не створювала феєрію субститутів. Той велосипед був конем та й годі! Не пригадую, коли саме я так вирішила. Той кінь завжди був конем. Нічим іншим він бути не міг. Ця тварина з плоті й крові була такою самою складовою об'єктивної реальності, як і гігантські вентилятори, фізіономії яких я змірювала на око під час прогулянок. Я цілком щиро сподівалася, що центр всесвіту дивитиметься на світ моїми очима.

То був лише другий день, а це кохання вже ставило під загрозу мій ментальний світ.

Якщо провести паралелі, то революція, яку здійснив Коперник, була дитячим жартом. Завдяки наполегливості я виплутаюсь з цього. Мій висновок вміщувався у рамки одного речення: «Елена — сліпа».

Єдиний спосіб позбутися страждань — це створити повний вакуум у голові. Єдиний спосіб створити повний вакуум у голові — це пустити коня галопом, це підставити чоло усім вітрам, це стати продовженням свого коня, перетворитися на ріг єдинорога з єдиною метою — розтинати прошарки повітря до останньої схватки, у якій ефір візьме гору, а вершник і кінь, загубившись у круговерті, розпадуться на дрібні уламки, які поглине морок, всмокчуть і розсіють Вентилятори.

Елена — сліпа. Цей кінь — таки кінь. Щойно завдяки швидкості й вітру з’являється визволення — з'являється й кінь. Конем я називаю не того, хто ходить на чотирьох ногах і викидає кінські кізяки, а того, хто сипле прокльони землі і віддаляє мене від неї, того, хто підіймає мене і змушує не впасти, того, хто затопче мене на смерть, якщо я спокушуся місити ногами багнюку, того, хто змушує танцювати моє серце і надриває живіт, того, хто кидає мене у такий шалений алюр, від якого мружаться очі. Адже найяскравіше світло не в змозі засліпити так, як ляпас повітря.

Я називаю конем ту єдину місцину, де можна позбутися будь-яких пут, будь-яких думок, будь-якого сумління, будь-якої мрії про прийдешнє. І перетворитись на порив, і стати несамовитим вируванням.

Я називаю конем ті ворота, що ведуть у незвідане, а гарцюванням ту мить, коли стрічаю силу-силенну монголів, татар, сарацинів, червоношкірих чи інших баскських побратимів, які жили задля того, щоб вершниками бути, тобто — просто щоб бути.

Я називаю кавалькадою дух, який брикається усіма чотирма копитами, і знаю, що мій велосипед має четверо копит. І що він брикається. І що це — кінь.

Я називаю вершником того, кого кінь вирвав з багна, кому кінь повернув свободу, і цей дух свободи свище біля самісіньких вух.

Ось чому ще жоден кінь, крім мого, не заслужив того, щоб називатися конем.

Якби Елена не була сліпою, вона помітила б, що цей велосипед — це кінь. І вона покохала б мене.

То був лише другий день, а я вже вдруге втратила своє обличчя, втратила гідність.

Для китайців утратити свою гідність — це найсерйозніше, що може скоїтись.

Я не була китаянкою, але поділяла цю думку. Це подвійне приниження ганьбило мене на порох. Щоб змити безчестя мені потрібен був вчинок, який наробив би багато галасу. За менше Елена не покохала б мене.

І я, люта, чекала нагоди.

Я тремтіла за третій день.

Щоразу як ми брали на тортури когось із малолітніх німців, ворожий табір у відповідь дубасив одного з наших. Отож, випливала чергова помста, і так далі.

Від однієї каральної експедиції до другої, сили, що ворогували, завжди могли знайти виправдання своїм злочинам.

Це й називають війною.

З дітей глумляться, коли ті, виправдовуючись за свої ганебні вчинки, скаржаться: «Він почав перший!» Але конфлікти між дорослими мають той самий генезис.

У Сань Лі Тхунь першою почала армія Союзників. Але гандж Історії полягає у тому, що початком вважають те, що хочуть.

Східні німці постійно канючили, що на території гетто першими напали ми.

Ці географічні обмеження здавались нам дріб'язковими. Війна почалася не в Пекіні, і не 1972 року. Вона почалася в Європі 1939-го.

Кілька майбутніх інтелектуалів відзначили, що 1945 року було укладено перемир'я. Для нас вони були «зеленим дорістом». 1945-го відбулося те саме, що й 1918-го: вояки підняли великий палець догори на знак missio![13]  щоб перевести подих.

Ми просто переводили подих, а ворог залишився тим самим. Адже не все пішло прахом.

Одним з найжахливіших епізодів війни був бій коло шпиталю та його наслідки.

Серед військових таємниць, про які мав мовчати кожен із Союзників, був шпиталь.

Славнозвісний ящик від переїзду ми залишили на тому самому місці. Зокола нашу споруду було непомітно.

Ми встановили правило: входити до шпиталю якнайнепомітніше і завжди один за одним. Жодних проблем: контейнер стояв попід стіною поблизу цегельні. Непомітно туди прослизнути, можна сказати, дитяча забавка.

До речі, пересічніших за німців шпигунів знайти важко. Вони не засікли жодної з наших баз. Воювати з ними було легко.

Окрім одного стукача нам нічого було боятися. І зовсім виключалось, що серед нас є зрадник. Якщо у наших лавах ще й траплялися боягузи, то підступних там не було.

Потрапити до лап ворога означало попасти під їхні стусани. Це був момент не з кращих, та ми пройшли через нього всі. Ми вважали, що такий вид жорстокості — то не тортури. Нам би ніколи не спало на думку, що один з наших міг розтеліпати військову таємницю, аби уникнути такої малозначущої кари.

Однак таке сталося.

Елена мала десятирічного брата. Наскільки вона вражала всіх вродою і зверхністю, настільки ж Клаудіо був посміховиськом. Не те, щоб потворний чи незугарний, але в кожному його жесті читались безвладна маніжність, дріб'язковість, невпевненість, які нервували з перших хвилин. Більше того, як і сестра, він завжди був одягнений як нова копієчка, пробір збоку був рівнесенький, як ниточка, надто охайно причесаний чуб сяяв чистотою, а випрасуваний у складочках одяг виглядав так, мовби щойно зійшов зі сторінок каталогу мод для дітей апаратників.

Ми всі ненавиділи його за цей взірець манірності.

Однак ми не змогли відмовити йому у вербовці. Елена насмішливо ставилась до війни і дивилась на нас зверхньо. Щодо Клаудіо, то він угледів у війні спосіб соціальної інтеграції і запродався, аби тільки опинитися серед нас.

Такою вже істотою він був. Ми не могли наражати себе на ризик пересваритися з численними італійськими бійцями — серед яких і безцінна Джихан — тільки через відмову прийняти до своїх лав їхнього співвітчизника. Це тим більше дратувало, оскільки й самі вони ненавиділи новенького, проте їхня вразливість містила чимало парадоксів, які спантеличували.

Це не мало значення. Просто Клаудіо був би собі кепським бійцем, та й годі. Армія не могла складатися лише з героїв.

По двох тижнях після посвяти у вояки, під час однієї з сутичок, німці захопили брата Елени у полон. Ніколи ще ми не бачили, щоб хтось отак погано захищався і так повільно бігав.

У глибині душі ми раділи. Нас тішила сама думка про стусани, які на нього чекали. До ворога ми відчували справжню симпатію, тим паче, що цей макаронник був надмірно перечулений як особистість і ще тому, що його матуся-квочка надто чатувала його, здуваючи кожну пилиночку.

Повернувся Клаудіо, шкутильгаючи. На ньому не було жодних синців чи якихось інших слідів від тумаків. Він скиглив, що німці вивернули йому ногу на 360°. Нас здивували нові безцеремонні манери німців.

Наступного дня внаслідок німецької атаки шпиталь перетворився на тирсу, а брат Елени забув про шкутильгання. Ми все зрозуміли. Англійською Клаудіо говорив погано, але досить зрозуміло, щоб зрадити.

(Англійською ми спілкувалися з ворогом. Оскільки наші контакти обмежувались головним чином стусанами або тортурами, нам ніколи й не доводилось застосовувати цю мову. Усі Союзники говорили французькою — само собою зрозуміле явище.)

Італійські бійці найзавзятіше зажадали кари для стукача. Під час військового трибуналу Клаудіо відкрив нам усю широчінь свого боягузтва, але тут власною персоною з'явилась матуся з наказом пощадити її бідолашного синочка. «І якщо з мого сина упаде хоч одна волосина, від вас мокрого місця не залишиться!» — заявила вона, грізно лупаючи очима.

Звинуваченого помилували, але він перетворився на символ підступності. Ми зневажали його не на жарт.

Все сприяло тому, щоб я зав'язала стосунки з Еленою. Вона, безперечно, пронюхала про цю справу через брата і матусю. Я виклала їй нашу версію.

Навіть її пиха не могла приховати певну долю гіркоти. Я її розуміла: якби Андре або Жульєтта визнали за собою провину у такій зраді, їхнє безчестя заплямувало б і мене.

До речі, у такому ракурсі я й виклала Елені цю справу. Я хотіла бути тією, хто побачить її вразливість. Тільки брат міг бути слабинкою такого довершеного створіння.

Природно, якщо вона не визнає себе переможеною.

— Все одно війна — це сміх, — заявила вона з притаманною їй зверхністю.

— Сміх — не сміх, але Клаудіо заливався гарячими слізьми, аби воювати серед нас.

Вона знала, що від такого аргументу не відхреститься. Не відповіла на нього і замкнулася у своїй зарозумілій мовчанці.

Але на якусь мить я помітила страждання на її обличчі. Впродовж однієї миті вона опинилась у межах досяжності.

Я відчула це як хвилюючу перемогу кохання.

На світанку в ліжку я прокручувала цю сцену.

Мені й справді здавалося, що я доторкнулась до прекрасного.

Чи є хоч в одній світовій культурі міфічний епізод такого змісту: «Залицяльник, від якого відмахуються руками й ногами, сподівається схилити до себе недосяжну кохану і приходить до неї зі звісткою, що її брат — зрадник»?

За моєї пам'яті така сцена ніде не знайшла своєї трагічної ілюстрації. Великі класики не допустили б такої підлої поведінки.

Я цілком не усвідомлювала, на яку зневагу заслуговує подібна поведінка. Та якби й усвідомлювала, не думаю, що це мене турбувало б. Це кохання надихало мене на таке самозречення, що, не вагаючись, я покрила б себе безчестям. Яке значення мала віднині моя гідність? Вона не мала жодного значення, бо я була ніщо. Впродовж усього часу, поки я була центром всесвіту, я мала підтримувати належний мені імідж. Тепер же належало дбати про статус Елени у загальній системі.

Я благословляла існування Клаудіо. Без нього я ніяк не прорвалась би, ніяк не підступилась би не те що до серця моєї коханої, навіть до її поваги.

Я ще і ще прокручувала цю сцену: попереду — я, позад мене — її звична байдужість і вона, вродлива, просто прекрасна. Все, що важить — це тільки бути красунею і нічого, окрім цього.

А потім принизливі слова: «Твій брат, моя кохана, брат, якого ти не любиш — а не любиш ти нікого, окрім себе, і все ж таки він твій брат — невід'ємна твого престижу. Так ось, твій брат, богине моя, — боягуз і зрадник найвищого гатунку».

О! Ця нікчемна і прекрасна мить, коли я помітила, як завдяки моїй новині щось у тобі розкрилося, щось таке, що не описати словами — а отже, важливе — оголилося! Завдяки мені!

Я не мала на меті завдати тобі страждань.

Я, до речі, взагалі не знала, що має на меті це кохання. Просто, щоб догодити моєму сильному коханню, треба було розбудити в тобі справжнє почуття, бодай якесь.

Ці невеличкі муки серця, що їх приховують твої очі, яке підтвердження вони для мене!

Я ще і ще прокручувала цю сцену, зупиняючись лише на зображенні. Я входила у транс закоханої. Наразі, для Елени я щось важитиму.

Треба діяти далі. Вона ще в мене постраждає. Я була надто боягузливою, щоб відверто завдати їй болю, але постараюся відшукати усю можливу інформацію, яка могла б її уразити, і не втрачу жодної нагоди постати у ролі тієї, хто приносить погану звістку.

Так я дійшла до того, що почала плекати непристойні мрії. Начебто мати Елени розбивається за кермом. Буцімто італійський посол понижує у посаді її батька. Неначе Клаудіо гуляє у дірявих на дупі штанях, навіть не усвідомлюючи того, і перетворюється на посміховисько всього гетто.

Така кількість катастроф! І всі вони підкорялися одному правилу: посягати не на особу Елени, а на тих, хто для неї багато важив.

Ці вигадки захоплювати мене до глибини душі. Я йшла попереду коханої з неймовірно поважним виглядом і повільно та урочисто рекла: «Елено, твоя мати померла», або: «Твого батька зганьблено».

Сердечні муки хльостали тебе по щоках: видіння, від якого щеміло моє серце і яке змушувало кохати тебе ще дужче.

Так, моя кохана, ти страждаєш через мене. Не тому, що мені до вподоби страждання. Краще було б, якби я могла дати тобі щастя. Тільки я добре затямила, що це неможливо. Для того, щоб я могла зробити тебе щасливою, ти спершу мала мене покохати, але ж ти мене не кохаєш. А от щоб зробити тебе нещасною, зовсім не потрібно, щоб ти мене кохала. Зрештою, для того щоб ти відчула себе щасливою, ти спершу мала відчути себе нещасною. Як зробити щасливою вже щасливу людину?

Ось чому я мушу дати тобі нещастя. Щоб мати шанс ощасливити тебе потім. Хоч би як там було, найважливіше те, що ти страждаєш з моєї вини, кохана моя. Якби ти відчувала до мене десяту частку того, що почуваю до тебе я, ти раділа б цим стражданням від самої думки про те, як втішають мене твої страждання.

Я умлівала від насолоди.

Треба було знайти новий шпиталь.

Вже не могло бути й мови про те, щоб облаштовуватися у ящикові для переїзду. Фактично ми не мали великого вибору. Тому ми змушені були надавати медичну допомогу у тому самому місці, де виготовляли і зберігали нашу таємну зброю. Не надто гігієнічно, втім, у Китаї ми призвичаїлися до бруду.

Отже, ліжка з «Женьмінь жібао» перемістилися на останній поверх запасних сходів у найвищому будинку Сань Лі Тхунь. Чан для сечі стояв у самому центрі цього акробатичного дортуару.

Німці виявилися йолопами і не забрали наші запаси стерильної марлі, вітаміну С і супових пакетиків. Все це ми убгали у рюкзаки, які й порозвішували на перилах металевих сходів. Оскільки дощі у Китаї випадали вкрай рідко, наша конструкція мало чим ризикувала. Але ж тепер наша таємна база ставала помітнішою. Щоб викрити схованку, німцям варто було лише задерти носа і уважно подивитись. Та ми не такі недоумки, щоб приводити туди полонених: коли нам хотілося помордувати якусь жертву, ми спускали таємну зброю вниз.

На той час війна набула несподівано значних політичних масштабів.

Якось вранці нам закортіло піднятися у табір. Ото диво: на вхідних дверях, що вели до запасних сходів, висів замок.

І зовсім не важко було встановити, що цей замок не німецький. Він був китайський.

Отже, охоронці гетто вирахували нашу конструкцію. Вона їм так не сподобалась, що охоронці вдалися до такого жахливого заходу: закрити запасні сходи — єдиний запасний вихід у найвищому будинку Сань Лі Тхунь. Якби сталася пожежа, мешканцям не лишилось би нічого іншого, як стрибати з вікон.

Через такий скандал ми землі під собою не чули від радості.

І не безпідставно. Ну хіба це не тріумф — довідатися, що з'явився ще один ворог.

І який ворог! Сам Китай! Ми вважали себе ініційованими у лицарі лише завдяки тому факту, що жили у цій країні. Воювати ж проти неї — це вже підносило нас до рангу героїв.

Настане день, коли стриманим від величі голосом ми зможемо повідати своїм спадкоємцям, що ми воювали у… Китаї проти німців і китайців. Вершина слави!

Невеличке уточнення до цієї чарівної новини: наш ворог був ідіотом. Він будував запасні сходи і замикав їх на замок. Така непослідовність зачаровувала нас. Те саме, що побудувати басейн і не влити туди й краплі води.

Крім того, ми почали чекати на пожежу. Після розслідування виявилось би перед цілим світом, що китайський народ засудив, так би мовити, до страти сотні іноземців. Крім того що ми стали б героями, ми набули б статусу політичних пригноблених — міжнародних великомучеників. І справді ми, мабуть, не гаяли часу у цій країні.

(Які ж ми були наївні. У разі пожежі та розслідування її причин, скандал з приводу замка старанно зам’яли б.)

Природно, що від батьків ми приховували цю смаковиту справу. Якби вони втрутились, ми втратили б будь-яку нагоду стати великомучениками. Та й, зрештою, ми ненавиділи, коли батьки встрявали у наші халепи. Від них усе втрачало гостроту. У них не було ані найменшого відчуття казки. У них на умі були лише права людини, теніс, бридж. Здавалося, вони не усвідомлюють, що єдиний раз у їхньому сірому житті їм дається шанс стати героями.

І вершина примітивізму! Вони трималися за життя. Ми, до речі, теж, але за умови, що робимо його на своє розуміння престижним, приносимо його в жертву, приміром, сяйву пожежі.

(Насправді, якби пожежа спалахнула, на нас лягла б така сама частка відповідальності, як і на китайських охоронців. У загальних рисах ми це усвідомлювали, хоч і мало непокоїлися цим. А у мене й за вухом не свербіло, тим паче, що ні Елена, ні наша сім’я у цьому будинку не мешкали.)

Ця загалом чудова новина таїла у собі, одначе, й пере-шкоду, яку не знехтуєш: нам перекрили вхід до табору.

Проте вихід випливав з умов самої задачі: замок же був китайський.

Тоненька металева пилочка для нігтів — і замок знешкоджено.

А щоб не турбувати вартових, нам стало розуму купити ще один китайський замок — точнісінько такий самий, тільки цілий і неушкоджений і з ключами — і почепити його на місце попереднього.

Таким чином, у разі пожежі ми перетворювались на головних злочинців, адже, врешті-решт, утікачів прирік би на смерть наш замок.

Це ми також у загальних рисах усвідомлювали. Не в тому була проблема. Ми жили у Пекіні, не в Женеві. У нас ніколи не було наміру розпочинати справжню війну.

Ми ніколи особливо не бажали жертв. Але, якщо для продовження війни мали бути жертви, то вони були б.

Та хоч би там що, такого роду другорядні міркування не краяли нам серце.

De minimis non curat praetor[14]. Природно, що дорослі — ці позбавлені прав діти — згаяли б на вирішення таких питань певний час, бо не вміють використовувати його як треба.

А ми, ми мали таке загострене почуття людської гідності, що майже ніколи не говорили про тих, кому перевалило за п'ятнадцять років. П'ятнадцятирічні належали паралельному світу, з яким ми жили у злагоді, бо зовсім не перетиналися.

Ніколи не зачіпали ми й ідіотського питання про наше майбутнє. Можливо, тому, що інтуїтивно ми всі дійшли єдино правильної відповіді: «Коли я виросту, думатиму про ті часи, коли був малим».

Було цілком природно, що дорослі присвячують себе дітям. Батьки та їхні родичі доживали віку на землі для того, щоб їхні спадкоємці не мусили перейматись мало-значущими питаннями, такими, як їжа та притулок, для того, щоб спадкоємці досконало могли виконувати свою основну роль — бути дітьми, тобто бути.

Мене завжди дивувала дітвора, яка писала твори про своє майбутнє. Коли ж мені допікали отим неповторним запитанням: «Що ти робитимеш, коли виростеш?», незмінно відповідала, що я «стану» лауреатом Нобелівської премії у галузі медицини, або великомученицею, або тим і тим водночас. І відповідала миттю, але не для того, щоб справити враження, навпаки: попередньо підготовлена відповідь дозволяла мені якомога нагальніше звільнитися від такої абсурдної теми.

Швидше нереальної, ніж абсурдної: у глибині душі я була впевнена, що ніколи не подорослішаю. Час плинув занадто повільно, щоб подібне могло статися. Мені було сім років: вісімдесят чотири місяці здавалися мені нескінченними. Яке довге було у мене життя! Лише від думки, що зможу прожити ще стільки ж років, у мене голова йшла обертом. Ще сім років! Ні. Це занадто. Я, без сумніву, зупинюсь у десять — одинадцять, на апогеї насичення. До речі, я вже відчувала майже повне насичення: зі мною сталося стільки пригод!

Отож, говорячи про Нобелівську премію у галузі медицини або про великомучеництво, я не чванилась: то була абстрактна відповідь на абстрактне запитання. Та й, зрештою, нічого грандіозного у цих професіях я не бачила. Єдине заняття, до якого відчувала справжню повагу, була професія вояка, зокрема, розвідниці. На вершині моєї кар'єри я жила саме зараз. Згодом — якщо це «згодом» буде взагалі — доведеться скотитися донизу і задовольнятися Нобелівською премією.

Така неправдоподібність долучалася ще до одної: коли дорослі говорили про своє дитинство, я не могла позбавитись думки, що вони брешуть. Вони ніколи не були дітьми. Вони споконвіку були дорослими. Падіння не існувало, оскільки діти назавжди лишались дітьми, як дорослі — дорослими.

Я носила в собі цю не сформульовану впевненість і добре усвідомлювала, що не зможу обстояти її. І тим дужче вірила в неї.

Елена не розповіла нікому про те, що мій велосипед — це кінь, чи навпаки.

З її боку це не було виявом особливої доброти: просто я нічого не важила. Про ніщо вона мови не заводила.

Між іншим, вона взагалі мало розмовляла, ініціатором балачок не виступала ніколи: задовольнялася тим, що відповідала на запитання, які вважала гідними її уваги.

— Ти ким будеш, коли виростеш? — запитала я просто з інтересу до наукового експерименту.

Мовчить.

Вже значно пізніше її поведінка підтвердила правильність моїх міркувань. Діти, які відповідають на подібне запитання — або несправжні діти (таких чимало), або діти, схильні до абстрагування та теоретичних узагальнень (мій випадок).

Елена була справжньою дитиною, тільки без умоглядного складу розуму. Для неї відповісти на таке дурнувате запитання — означало приниження. Та ще тому, що таке дурнувате запитання означало те саме, що поцікавитися в еквілібриста, що б він робив, якби був бухгалтером.

— Звідки у тебе ця сукня?

Тут би вона відповіла. І найчастіше:

— Матуся пошила. Вона гарна кравчиня.

Або так:

— Матуся купила її у Туріні.

То місто, звідки вона приїхала. Навіть Багдад здавався мені чимось звичнішим.

Зазвичай вона ходила у білому. Цей колір надзвичайно пасував їй.

Її пряме волосся було таке довге, що навіть зібране у коси, спадало аж до стегон. Її матуся ніколи б не дозволила китаянці доторкнутися до нього: сама повільно, терпляче доглядала скарб своєї доньки.

Мені більше до вподоби була одна кіска, але Чже зазвичай заплітала дві, як і собі. У дні, коли мені заплітали дві коси, я почувалася надзвичайно елегантною. Я відчувала неабияку повагу до свого волосся, доки не побачила коси Елени: відтоді мої вже здавалися мені звичайнісінькими. Ця істина по-справжньому відкрилася мені, коли випадково сталося так, що нас однаково зачесали: моя коса була довга й темна, її — безкінечна і виблискувала як агат.

Елена була на рік молодшою за мене, я — на п'ять сантиметрів вищою. Але вона в усьому мене перевершувала

— вона брала гору наді мною, як і над усіма. Вона так мало зважала на інших, що здавалася дорослішою за мене.

Цілими днями повільними маленькими кроками вона могла міряти крихітну територію гетто. Перебігала очима саме стільки, щоб помітити, що її розглядають.

Я запитую себе, чи були діти, які не пасли її очима. Вона навіювала зачарування, повагу, захоплення і страх. Тому що була найпрекраснішою, і тому що завжди була виваженою. Тому що на контакти з людьми ніколи не йшла першою. Тому що треба було йти їй назустріч, щоб увійти в її світ, і тому що, врешті-решт, нікому не вдалося увійти в цей її світ, який, мабуть, являв собою пихате багатство, самовпевнений спокій і зухвалу насолоду, і в якому, здавалося, від себе, і лише від себе вона знаходила цілковите задоволення.

Так як я, на неї не дивився ніхто.

З 1974 року я багатьох, довго і жадібно, їла очима так, що від мого погляду навіть ніяковіли.

Але першою була Елена.

І це її ніскілечки не бентежило.

Саме у неї я навчилася придивлятися до людей. Тому що вона була красунею, і тому що вона, здавалося, вимагає, щоб на ній зосередили увагу. Вимога, якій я відповідала з рідкісним завзяттям.

Через неї я почала втрачати боєздатність. Розвідник розвідував уже менше. До її появи весь свій вільний час я проводила на коні, встановлюючи місце дислокації ворога. Тепер треба було присвятити певну кількість годин на те, щоб розглядати Елену. Цю роботу можна було виконувати у сідлі або на ногах, але неодмінно на поважній відстані.

Мені ніколи б не спало на гадку, що така поведінка може бути хибною. Коли я бачила її, я забувала про власне існування. Така амнезія давала підстави для найбезглуздіших вчинків.

Я згадувала про власне існування лише вночі, у ліжку. І там я страждала вволю; я кохала Елену і відчувала, що це кохання до чогось призведе. У мене жодної гадки не було що то за «щось». Знала, що принаймні потребувала, щоб красуня хоч трохи попіклувалася про мене: то був перший етап, найнеобхідніший. Але відчувала, що згодом має відбутися якась неясна і незбагнена міньба. Я вигадувала всілякі історії — хтось назве їх метафорами — щоб наблизити це таїнство: у тих експериментальних історіях кохана завжди страшенно мерзла. Найчастіше вона опинялася розпростертою на снігу. Вона була майже роздягненою, навіть голою, і плакала від холоду. Снігу відводилась неабияка роль.

Мені хотілося, щоб вона отак мерзла, тоді треба було б її зігрівати. Моя уява була неспроможна знайти найкращий шлях. Натомість, я насолоджувалася думкою, відчуттям тепла, яке повільно і дивовижно огортає задубіле тіло; тепла, яке полегшує пощипування від холоду і змушує її зітхати з якоюсь дивовижною насолодою.

Ці історії збуджували у мені такі прекрасні хвилювання, що я сприймала їх як щось надприродне. Престиж їхньої магії виплескувався на мене. Я, безперечно, була медіумом. Я володіла неймовірними таємницями, і якби Елена про це здогадувалася, вона покохала б мене.

Але їй ще треба було про це розповісти.

І я спробувала. Моя прикро наївна тактика свідчить про те, до якої міри я вірила у це надприродне, для якого не знала найменування.

Якось вранці я прийшла до неї. Вона була у пурпуровій сукні без рукавів, затягнутій на талії і розширеній донизу, як півонія. Від її вроди і грації у голові затьмарилося.

Проте я таки згадала, що мала сказати їй.

— Елено, у мене є таємниця.

Вона спромоглася глянути на мене і цей погляд красномовно промовляв, що одну новину завжди можна терпляче вислухати.

— Ще один кінь? — запитала з погано прихованою іронією.

— Ні. Справжня таємниця. Таємниця, яку на всій землі знаю лише я одна.

В цьому я не сумнівалася.

— І що це таке?

І тут я раптом усвідомила — занадто пізно — що була цілком нездатна висловити це словами. Не могла ж я їй розповідати про сніг та дивні зітхання.

Жахливо! Єдиний раз я спромоглася привернути її увагу, і не знаходила, що сказати.

Зі скрути я вийшла, відклавши пояснення у просторі:

— Йди за мною.

І я рушила собі у першому ліпшому напрямку, вдаючи впевненість, за якою приховувалась панічна розгубленість.

О! Диво! Вона пішла слідом. Правда, з її боку це не була якась надзвичайна поступка. Вона звикла цілими днями повільно походжати по гетто. Сьогодні вона задовольнилася тим, що походжала у моїй компанії, поруч зі мною, але як завжди недосяжна.

Важко було йти так поволі. У мене складалося враження, що дивлюся фільм у сповільненому режимі. І ця вайлуватість була ніщо, порівняно з внутрішнім переляком від самої думки, що у мене нічого немає, що показати нічого.

Проте від того, що вона йшла поруч, душа моя бриніла від почуття перемоги. Ніколи не бачила, щоб вона йшла поруч когось. Її волосся було туго зібране у косу так, що я чітко бачила її прекрасний профіль.

Та чортзна, куди її повести. На території гетто, яку вона знала не гірше за мене, не було ніякої таємниці.

Ця пригода тривала, мабуть, з півгодини. Хоч у моїй пам'яті вона відклалася як цілий тиждень. Я повільно волочу ноги. З одного боку, щоб не дуже випереджувати

Елену, з другого, щоб відтягти якомога довше неминуче приниження — ту вкриту соромом мить, коли я вкажу їй на дірку у землі, або на розбиту цеглину, або ще на яку-небудь нісенітницю і наважуся ляпнути ахінею типу: «От лихо! Хтось її вкрав. Хто ж це поцупив мою скриньку зі смарагдами?» Красуня розсміється мені прямо в очі. Хоч куди кинь, скрізь клин. Провал в усіх напрямках.

Я виставила себе на посміховисько, але мені не вдавалося переконати себе у власній неправоті, адже я знала, що таємниця існує, і це щось більше за скриньки зі смарагдами. От якби знайти потрібні слова і розказати Елені про велич цієї таємниці — про сніг, про дивовижне палання, про непізнану насолоду, про надзвичайні усмішки і ще незбагнену послідовність розвитку інтриги.

Якби я змогла хоча б привідкрити для неї ці дива, вона захопилася б мною, а згодом і покохала. У цьому я не сумнівалася. Нас розділяли слова. Подумати лише, варто було знайти потрібні слова і скарби відкрилися б, як у Алі-Баби з його «Сезам, відкрийся»! Але велика таємниця приховала від мене свої слова і мені лишалось тільки стишувати й стишувати ходу, туманно сподіваючись на фантастичну появу диво-слона, або крилатого пароплава, або ядерної електростанції як відволікаючого маневру.

Терплячість Елени свідчила про те, наскільки мало все це її цікавило, так, наче вона вирішила наперед, що моя таємниця розчарує її. Я майже дякувала їй за це. Все повільніше й повільніше, від абсурдної дистанції до ідіотського гаку, мій маршрут привів нас до брами гетто.

Мною мало не заволоділа хвиля відчаю і злості. Я вже була готова впасти на землю з криком:

— Таємниці ніде немає! Не можу її показати, не можу навіть розповісти про неї! Але вона існує! Ти мусиш у це повірити, тому що я відчуваю її у собі, і тому що вона у тисячу разів прекрасніша, ніж ти могла б собі уявити! І ти мусиш любити мене, тому що я єдина людина на всьому білому світі, хто носить її у собі. Не прогав таку неймовірну річ, як я!

І саме тоді Елена врятувала мене, сама про те не здогадуючись:

— То твоя таємниця за межами Сань Лі Тхунь?

Я відповіла, що так, просто, щоб бодай щось відповісти, чудово усвідомлюючи, що на бульварі Хутун не було нічого такого, що могло б скидатися на таємницю.

Моя кохана зупинилася на місці:

— У такому разі перепрошую. Я не маю права виходити з Сань Лі Тхунь.

— Оце тобі, - видихнула я вдавано, ще не вірячи у спасіння в останню мить.

— Мама заборонила мені виходити. Вона каже, що китайці небезпечні.

Я мало не скрикнула: «Хай живе расизм!», але задовольнилася тим, чого вимагали обставини:

— Шкода! Якби ти тільки побачила, до чого гарна ця таємниця!

Навіть Малларме на божій дорозі не сказав би інакше.

Елена знизала плечима і повільно пішла собі геть.

Мушу визнати: починаючи з того дня, я несу у собі безмежну і невичерпну вдячність китайському комунізму.

Двоє коней виїхали за огорожу однієї-єдиної брами, яка завжди була під охороною. На бульварі Хутун вони поїхали не в напрямку площі Великого Вентилятора, а в протилежний бік ліворуч.

На площі Великого Вентилятора знаходилось Заборонене Місто. Менш заборонене, аніж село. Але обидва вершники були у тому віці, на який не поширюються будь-які заборони, от їх і не зупинили.

Шпаркі коні вивели їх далеко на шлях, що тягся вздовж полів. Місто Вентиляторів зникло з горизонту.

Якщо ви не бачили земель довкола Пекіна, то вам незнайоме поняття світової печалі.

Важко уявити, як найпрестижніша в Історії Імперія могла вирости на злиднях такого масштабу.

Пустеля — гарна річ. Але пустеля, перетворена на село, — видовище гнітюче. Найнижчі рослинки виглядали виснаженими. Люди — рідкість, та ще й не видно їх, бо набудували собі халупок у норах.

Якщо є на цій планеті пустельний пейзаж, то це саме він. Коні цокотіли по вузькій дорозі, сподіваючись цокотом перекрити тишу руїн.

Не знаю, чи сестра здогадувалась про те, що її велосипед був конем. У будь-якому разі, ніщо у її поведінці не суперечило цій легендарній істині.

Діставшись калюжі посеред рисових полів, ми зупинили коней, познімали амуніцію і пострибали у брудну воду. То були суботні вилазки.

Часом якийсь китайський селянин, неймовірно убогий на вигляд, заходив глянути на те, як плавають дві білі цяточки.

Обидві вершниці виходили з води, одягали амуніцію і сідали на землю. У той час як їхні коні паслися на злиденній траві, вони наминали крекер.

У вересні починалися заняття в школі.

Для мене — нічого нового. Для Елени — вперше.

Але невеличка французька школа у Пекіні не мала нічого спільного з навчанням.

Ми, діти різних народів — окрім англомовних і німців — були б дуже здивовані, якби нам заявили, що ми відвідуємо цю установу з метою навчитися чогось.

Цього ми не помічали.

Для мене школа була величезною фабрикою паперових літачків.

До такої міри, що їх допомагали нам будувати й учителі. Воно й зрозуміло: оскільки вони не були ні вчителями, ні вихователями, то це майже все, що вони вміли робити.

Ці славні люди, ці вчителі на громадських засадах опинилися у Китаї через прикрість. Адже можна назвати прикрістю велику сукупність ілюзій з подальшим розчаруванням у кожній з них.

До речі, окрім дипломатів і синологів, усі іноземці, які тоді мешкали у Китаї, опинилися там в силу тих самих «прикрих» обставин.

І, оскільки, опинившись у цій країні, ці нещасні мали бодай щось робити, вони йшли «навчати» у невеличку французьку школу Пекіна.

То була моя перша школа. Саме у ній я провчилася перші три класи, які вважаються найважливішими. Але марно стараюся пригадати. Гадаю, окрім того, як робити паперові літачки, геть нічому там не навчилася.

То й що? Читала я з чотирьох років, писати навчилася у п'ять, а черевики сама зашнуровувала споконвіку. Отже, вчитися мені було нічому.

На вчителів покладалось надлюдське завдання — завадити дітям повбивати одне одного. І їм це вдавалося. Тож слід привітати цих чудових людей і з'ясувати, що за подібних обставин, наприкінці століття навчати алфавіту було безглуздою зайвиною, заняттям для ідеалістів.

Для нас, дітвори різних національностей, освіта була не чим іншим, як продовженням тієї ж війни, і тими самими засобами.

І все ж з однією відмінністю: у маленькій французькій школі Пекіна не було німців. Вони ходили до східнонімецької школи.

Ми розв'язали це прикре непорозуміння завдяки геніальній і панічній регламентації: у школі ворогом був кожен.

А через те, що навчальна установа була дуже малих розмірів, ми без проблем гамселили одне одного. Знайти ворога було неважко, він був повсюди — під рукою, під зубами, під ногою, під плювком, під нігтями, під черепом, під підніжкою, під сечею і під блювотиною. Варто було лише нахилитися.

Ця школа була тим паче строкатою, що чверть учнів не знала жодного слова французькою. І навіть ніколи не посягала на те, щоб вивчити бодай якесь одне. Батьки влаштували їх сюди, бо справді не знали, куди їх подіти. Та ще тому, що бажали у спокої разом з іншими дорослими смакувати радості місцевого режиму.

Отож, серед нас були малі перуанці чи інші марсіани, яких ми залюбки брали на тортури і панічний гвалт яких був нам цілком незрозумілий. У мене збереглися найкращі спогади про французьку школу.

То була, мабуть, і для Елени перша школа.

Я тремтіла. Я обожнювала це місце розпусти, але мене охоплював жах від самої думки, що таке створіння, як вона, могло наважитися відвідувати таке небезпечне місце. Вона, котра ненавиділа фізичне насильство!

У кожному разі, я пообіцяла собі розквасити пику тому чи тій, хто зачепить бодай одну її волосинку. Тоді вже, напевно, вона зверне на мене увагу. Тим більше, що кривдник, швидше за все, зробить з мене відбивну, а Олена наді мною посміється.

То було зайве.

Диво ставалося скрізь, куди приходила Елена. З першого ж дня навколо моєї коханої утворилася аура миру, ніжності та гречності. Вона могла пройти повз найкри-вавіші бійки, аура оповивала її крок за кроком. То була загальноприйнята, природна, інстинктивна реакція: ніхто не смів посягнути на таку прекрасну і досконалу річ.

О четвертій вона поверталася у гетто така ж чистенька й чепурненька, як і вранці.

Вибухоподібна атмосфера школи, здавалося, їй не заважала. Вона просто не помічала її. Принаймні, удавала, що не помічає. На перервах вона повільним кроком міряла виквацьований землею дворик, щаслива, що лишається на самоті.

Те, що мало статися, сталося — ця самотність не тривала довго.

Зверхня врода, якою вона була наділена, наснажувала до поваги на відстані. Я ніколи й уявити собі не могла, що десь існує сміливець, здатний наблизитися до неї. Отож, це кохання завдавало мені різних мук, але тільки не ревнощів.

Ото був ступор, коли якось вранці у дворі я побачила, як один життєрадісний хлопчак розповідав італієчці всілякі витребеньки.

І вона… вона навіть зупинилася, щоб вислухати.

І вона навіть слухала. Вона підвела своє личко до його пики. І її очі, її ротик виказували особу, яка слухає.

Безперечно, у її вигляді не було захвату чи захоплення. Але вона справді слухала. Вона спромоглася бути уважною до когось.

Мені навіть здалося, що в ту мить хлопчак існує для неї.

І це існування тривало принаймні хвилин десять.

І позаяк він навчався у її класі, Господь знає, скільки ще часу він існував для неї без мого відома.

Ницість, яка не має назви.

Слід навести кілька онтологічних пояснень.

До чотирнадцяти років я поділяла людей на три категорії: жінок, дівчаток і незграб.

Усі інші розбіжності видавалися мені анекдотичними: багаті чи бідні, китайці чи бразильці (за винятком німців), господарі чи раби, красені чи потвори, дорослі чи вже старі — всі ці нюанси, звичайно, мали значення, але вони не зачіпали сутність людей.

Жінки були необхідною категорією осіб. Вони готували їсти, одягали дітей, вчили їх зашнуровувати черевики, прибирали, виношували у череві дітей, носили привабливий одяг.

Від незграб — пуття ніякого. Дорослі незграби вранці йшли до «офісу» — своєрідної школи для дорослих — тобто місця, потрібного як собаці п'ята нога. Увечері вони навідувалися до друзів — мало почесне заняття, про яке я згадувала вище.

Фактично, дорослі незграби лишались схожими на дітей-незграб, з тією істотною відміною, що втратили скарби дитинства. Проте їхні функції майже не змінилися, як і їхня фізика.

Натомість жінки і дівчатка дуже відрізнялися. Насамперед, вони не належали до однієї статі: щоб це збагнути, досить було одного-єдиного погляду. Зрештою, з віком їхня роль колосально зростала: з розряду нікому не потрібних дітей вони переходили до категорії жінок першорядної вартості, тоді як незграби все життя так і лишалися непотрібними.

Серед дорослих незграб, єдиними з яких можна мати бодай якийсь зиск, були незграби, що імітували жінок: кухарі, продавці, вчителі, лікарі й робітники.

Це тому, що спочатку ці професії були жіночі, надто ж остання. На багатьох пропагандистських афішах, якими було позначено периметр Міста Вентиляторів, товстопикі й радісні робітниці завжди втілювали робітників. Вони ремонтували опорні стовпи з виразом такого щастя на обличчі, що навіть шкіра на ньому рожевіла.

Село підтверджувало істини міста: на панно були зображені лише життєрадісні і відважні селянки, які в екстазі в'яжуть снопи.

Дорослі незграби були надто придатні для професій-симуляцій. Так, китайські солдати, що охороняли гетто, вдавали здатних на все, але нікого не вбивали.

Я відчувала до незграб симпатію, тим паче, що вважала їхню долю трагічною: вони ж смішними й народжувалися. Вони народжувалися з отією сміхотворною штукенцією поміж ніг, якою так пишалися і від якої видавалися ще смішнішими.

Нерідко діти-незграби показували мені цей предмет, але ефект завжди був той самий — я до сліз заходилася сміхом. Вони чудувалися такій реакції.

Якось я не стрималась і щиро та люб'язно сказала одному з них:

— Бідолашненький!

— Чого це? — перепитав той здивовано.

— Це, мабуть, неприємно.

— Ні, - запевнив той.

— Так-так! І ось тобі доказ. Коли вас туди вдарять…

— Ну-у так. Тільки це ж зручно.

— Що-о?

— Можна робити «пі-пі» навстоячки.

— То й що?

— Це зручніше.

— Гадаєш?

— Послухай-но, щоб насцяти у йогурти німців, треба бути хлопчиком.

Від такого аргументу я поринула у глибокі роздуми. Я не сумнівалась, що існувала відмовка. Але яка? Я мусила знайти її трохи згодом.

Елітою людства були дівчатка. Світ існував для того, щоб існували вони.

Жінки й незграби були калічні. Їхні тіла мали такі вади, сам вигляд яких міг викликати лише сміх.

Досконалі були лише дівчатка. З їхнього тіла нічого не випирало — ні сміхотворний паросток, ні комічні бугри. Вони були задумані як досконалість, чітко окреслені, щоб не чинити життю жодного опору.

Вони не мали матеріальної користі, але були необхідніші за будь-кого, тому що являли собою окрасу людства — справжню Красу. Красу, яка є чистим задоволенням буття. Красу, у якій ніщо не бентежить, у якій тіло — це цілковите щастя з голови до ніг. Треба побути дівчинкою, щоб оцінити, як дивовижно мати тіло.

Чим це тіло мало б бути? Предметом чистого задоволення і чистої цілковитої радості.

Як тільки в тілі з'являється якась перешкода, як тільки тіло стає на заваді, - вважай капець!

Я щойно помітила, що для прикметника «гладенький» у мові немає відповідного іменника. Воно й не дивно: словник щастя й задоволення завжди був найубогішим, причому в усіх мовах планети.

Дозволю собі створити слово «гладенькість» (таку собі заморочку), щоб ви мали уявлення про те, яким може бути щасливе тіло.

Платон називає тіло екраном, в'язницею, і він сто разів має рацію, але за винятком дівчачого. Якби Платон побував дівчинкою, знав би, що тіло може бути чимось цілком протилежним — засобом доступу до усіх без винятку форм свободи, трампліном найсолодшого запаморочення, грою в класики для душі, точкою перетину найрізноманітніших думок, скринькою віртуозності і швидкості, єдиним вікном нещасного мозку. Але Платон ніколи навіть не згадував про дівчаток, їх було надто мало в Ідеальній Державі.

Певна річ, не всі дівчатка гарненькі. Але дивитися приємно навіть на незугарних дівчаток.

А коли дівчинка гарненька або й справжня красуня, то найвидатніший поет Італії присвячує їй увесь свій твір, найвизначніший логік Англії втрачає через неї голову, російський письменник біжить зі своєї країни, щоб назвати її іменем політично небезпечний роман, і так далі. Тому, що дівчатка зводять з розуму.

До чотирнадцяти років я любила жінок, я любила смішних незграб, але гадала, що закохатися у когось окрім дівчинки — безглуздо.

Тому, коли я побачила, як Елена виявляє знаки уваги незграбі, я обурилась.

Я могла припускати, що вона не любить мене.

Але те, що вона віддає перевагу незграбі, переходило всі межі припустимого.

Вона що, осліпла?

У неї ж був брат. Не могла вона не помічати фізичних вад хлопців. Не могла вона закохатися у калічного.

Любити каліку могло бути лише виявом співчуття. А співчуття Елена була цілком позбавлена.

Я не розуміла.

Вона що й справді любить його? Хіба знаєш? Але задля нього на прогулянках вона удостоїлася стерти імідж байдужості зі свого обличчя, задля нього вона удостоїлась зупинитися й вислухати. Ніколи не бачила, щоб вона комусь засвідчувала стільки пошани.

Ця картина повторювалася на багатьох перервах. Це стало нестерпно.

Що ж то в біса за незграба? Я не знала.

Я провела розслідування. Йшлося про шестирічного француза, який мешкав у гетто Вай Цяо Тха Лу — це все ж хоч щось. Бракувало ще, щоб він мешкав у нашому гетто.

Але він бачився з Еленою у школі, отже по шість годин на день. О! Пекельні муки!

Звали його Фабріціо. Раніше я ніколи не чула такого імені, тому одразу заявила, що смішнішого годі й уявити. Але вершиною кумедності було те, що він носив довге волосся. То він був не просто незграба, гідний сміху, а такий, що луснеш зі сміху.

Прикро, але, здавалося, так думала лише я. Фабріціо, бачся, був лідером наймолодшого класу.

Моя кохана обрала владу — мені було соромно за неї.

Але дивна реакція, за це я її кохала ще дужче.

Я справді не розуміла, чому у батька такий стурбований вигляд. В Японії він був життєрадісний. У Пекіні — геть інший чоловік.

Наприклад, від самого приїзду, чого він тільки не робив, аби оприлюднили склад китайського уряду.

Я гадала собі, наскільки та «ідея фікс» істотна.

Принаймні, в його очах, вона була істотною. Не судилося: щоразу, як він ставив це питання, китайська влада відповідала, що це — таємниця.

Він дипломатично обурювався:

— Але ж у жодній країні світу не приховують склад уряду!

Такий аргумент, здавалося, не бентежив китайських владоможців.

Отже, акредитовані у Пекіні дипломати були змушені звертатися до фіктивних і безіменних міністрів: цікаве заняття, яке вимагало великого ступеня абстрагування і дивовижної спекулятивної відваги.

Добре відома молитва Стендаля:

— Господи, якщо ти є, змилуйся над моєю душею, якщо вона у мене є.

Так само й щодо стосунків з китайським урядом. Але місцева система була витонченіша за теологію тим, що постійно ставила у глухий кут своєю непослідовністю. Наприклад, у багатьох офіційних заявах фігурувала фраза: «На відкритті нового текстильного заводу у народній комуні міста… був присутній міністр промисловості товариш Машен…»

І всі дипломати Пекіна кидалися до своїх урядових рівнянь з двадцятьма невідомими і помічали собі: «11 вересня 1974 року міністром промисловості є Машен…»

Мало-помалу, місяць за місяцем політична головоломка могла уточнятися, але завжди лишалась значною мірою непевною, тому що склад уряду був суцільною непостійністю. І два місяці потому, без будь-якого попередження, ви раптом натрапляєте на офіційну заяву, у якій написано: «Як заявив міністр промисловості пан Трюк…»

І починай все спочатку.

Найбільші містики втішали себе хитромудрими міркуваннями:

— У Пекіні ми збагнули природу того, що Мудреці називали deus absconditus[15].

Інші йшли собі грати у бридж.

Я не переймалася такими речами.

Були речі серйозніші.

Був той Фабріціо, авторитет якого зростав прямо на очах, і якому Елена, здавалося, виявляла все більше й більше уваги.

Я не запитувала себе, що саме цей хлопець мав такого, чого не мала я. Я просто знала — він мав щось більше від того, що мала я.

І саме це мене бентежило: невже Елена не бачить кумедності цього суб'єкта? Невже вона знаходить у ньому щось привабливе? Все схиляло до думки, що так воно й є.

У чотирнадцять років, на моє величезне здивування, я зміню думку стосовно цього.

Але у сім років така прихильність видавалася мені неприпустимою.

Я з жахом констатувала, що моя кохана збожеволіла.

Я пішла ва-банк. Відвела у бік італієчку і прошепотіла на вушко про ту неміч, на яку страждав Фабріціо.

Вона зміряла мене таким поглядом, неначе ось-ось вибухне від сміху. І було зрозуміло, що викликала таку реакцію я, а не об'єкт нашої розмови.

Я затямила, що від Елени користі мало.

Проплакала цілісіньку ніч. Не тому, що не мала тієї штукенції, а тому, що у моєї коханої був поганий смак.

У школі один відчайдушний вчитель задумав проект для того, щоб змусити нас робити ще щось, окрім паперових літачків.

Він об'єднав три молодші класи, і я опинилася з Еленою при її дворі.

— Діти, у мене є ідея: ми всі разом напишемо історію.

Ця пропозиція одразу ж викликала у мене величезну недовіру. Але така реакція виникла лише у мене. Інші зраділи.

— Нехай кожен, хто уміє писати, напише власну історію. Потім ми разом виберемо найкращу і оформимо її великою ілюстрованою книжкою з вашими малюнками.

«Сміх та й годі», - подумала я.

Цей проект мав заохотити багатьох дітей молодших класів навчитися писати.

Якщо вже гаяти час, то краще вибрати історію на свій смак.

Я поринула у жагуче оповідання.

Голу прекрасну російську принцесу (чому російську? ще й досі питаю себе) засипало в горах снігом. Відповідно до такого роду страждань вона мала дуже довгі чорні коси і глибокі очі. Адже холод завдавав їй страшенних мук. З кучугури снігу стриміла лише голова, принцеса бачила, що врятувати її нікому. Довгий опис її плачу і мук. Я раділа. Потім з'являлася інша принцеса, dea ex machina[16], витягала її звідти і намагалася відігріти задубіле тіло. Я непритомніла від насолоди, описуючи, як вона це робить.

Я здала свою роботу з розгубленим виразом обличчя.

Через загадкові причини вона одразу ж канула в Лету. Учитель навіть не згадав про неї.

Проте він переказав усі інші, у яких йшлося про поросяток, про далматинців, про ніс, що витягується у довжину, коли кажуть неправду — одне слово, усі сценарії, які виглядали як дежавю.

На превеликий сором визнаю, що забула, яке оповідання написала Елена.

Але добре пам'ятаю, котрий з учнів переміг і завдяки якій демагогії він цього досяг.

На кшталт порівняння: виборча кампанія у Румунії — як модель чесності.

Фабріціо, — а йдеться, звичайно ж, саме про нього — вдався до добродійної акції. Відбувалося це в Африці. Негритянський хлопчик, бачачи як помирає з голоду його сім'я, вирушив на пошуки їжі. Він подався до міста і швидко розбагатів. Десять років потому повернувся до села, досхочу нагодував рідних, надарував їм подарунків і заснував шпиталь.

Ось як учитель подав це зразкове оповідання:

— На завершення я лишив історію нашого милого Фабріціо. Не знаю, як ви її сприймете, але я віддав перевагу саме їй.

І він зачитав твір, який сприйняли з ентузіазмом у стилі останнього кічу.

— Що ж, діти, гадаю, ми дійшли згоди.

Не можу й описати, якою мірою огидною була мені ця махінація.

Насамперед, я вважала сагу Фабріціо простакуватою і придуркуватою.

«Та це ж чистісінька філантропія», - подумки вигукнула я під час читання з таким гірким розчаруванням, що можна натомість було б сказати: «Та це ж чистісінька пропаганда!»

Зрештою, раптова підтримка твору дорослим одразу видалась мені гарантією пересічності.

Перше враження тільки підтвердило цю огидну ідеологічну інтригу.

Решта була у тому ж стилі: рішення на основі цілковитого бурхливого схвалення, а не завдяки голосуванню, майже одностайна перемога в оцінках і т. і.

І, нарешті, стрижень — обличчя переможця, який вийшов на естраду привітати виборців і детальніше викласти свій проект.

Ота його лагідна і самовдоволена посмішка!

Отой його придуркуватий голос при поясненні своєї чудової історії про зголоднілих сміливців!

А надто, одностайні радісні вигуки банди малих телепнів!

Єдиною, хто не верещав, була Елена, але гордість, з якою вона поглядала на героя дня, промовляла сама за себе.

Насправді те, що моє оповідання тихесенько прибрали з очей, майже не зачіпало мене. Моя амбітність поширювалась лише на войовничість і кохання. Писати, я гадала, це ліпше для інших.

Натомість, мені блювати хотілось від того, що огидна облудність цього малого незграби викликала таке ідолопоклонство.

Те, що значна частка ревнощів і підступності домішувались до мого обурення, не змінює суті справи. Мені було бридко, що історію, у якій щирі почуття проміняли на вигадку, вознесли до небес.

Відтоді я вирішила для себе, що література — то гнилий світ.

Махінація почала працювати.

Вважалось, що над цим проектом працюють сорок наших дітей — три класи.

Смію запевнити, що історіографів було максимум тридцять дев'ять. Тому що я краще б здохла, ніж хоч найменшою мірою підтримала ці витівки народного повчання.

Якщо ще відняти малих перуанців та інших марсіан, які затесалися серед нас, але не кумекали й слова французькою, лишиться тридцять чотири.

З цих слід вилучити споконвічних мовчазних пасивних спостерігачів, властивих кожній без винятку системі, чиє тупе мовчання заступає участь. Отже, лишається двадцять історіографів.

Далі віднімемо Елену, яка задля збереження свого образу сфінкса ніколи не правила теревень. Дев'ятнадцять.

Далі усунемо дев'ять закоханих у Фабріціо дівчаток, які відкривали рота винятково для того, щоб галасливо схвалити пропозиції свого чубатого ідола. Це скорочує кількість літописців до десяти.

Далі, з тих, що лишилися, четверо хлоп'ят мали Фабріціо за взірець, і їхня роль зводилася до відкривання в екстазі рота, коли той щось промовляв. Шість.

Далі один румун — дуже офіційний на вигляд — на всю горлянку товкмачив, як йому подобається ця справа і як йому хочеться взяти у ній участь. Ото й була уся його участь. П'ять.

Далі двоє суперників Фабріціо, які м'яко намагалися спростувати його ідеї і найменші втручання яких одразу ж потопали у шиканні невдоволення. Троє.

Далі один дивак, який наважувався говорити лише під фонограму. Двоє.

Далі, один хлопчик, який увесь час скаржився, мабуть, щиро, що у нього й на йоту немає фантазії.

І отак мій суперник сам написав усю нашу колективну працю.

(Між іншим, так і пишеться більшість колективних праць.)

І отак ті, хто, вважалося, вчаться читати і писати, завдячуючи цьому стимулу, нічого не навчилися.

На цю махінацію пішло три місяці.

У ході навчального процесу учитель помітив деякі вади у функціонуванні цієї все менш і менш колективної справи.

Проте йому не доводилося жалкувати, оскільки за три місяці ми нікого не вбили, а отже, це вже прекрасний результат.

Бачачи, як на очах розростається караван-сарай безмовних, одного дня він добряче розлютився і розпорядився, щоб усі, хто не бере участі у написанні, бралися за ілюстрації цієї прекрасної історії.

Створили комісію у складі близько двадцяти дітей, на яких покладалося ілюструвати захопливі подвиги героя.

Через темні обставини, які, проте, у цілому повністю відповідали поживно-радісній атмосфері цієї філантропічної байки, учитель наказав, щоб ми писали свої шедеври малярства паличками з сирої картоплі, які треба було вмочати у туш.

Безперечно, авангардистська і, передусім, гротескна пропозиція, тим більше що у Пекіні картопля набагато дорожча за пензлі.

Членів комісії розподілили на художників-митців і чистильників-різальників картоплі. Я запевнила, що хисту не маю ніякого і долучилася до чистильників, де і відкрила з прихованою несамовитістю різноманітні техніки картопляного саботажу. На що тільки не йшла, аби зіпсувати палички — вирізала їх надто тонкими або упоперек. Доходила навіть до того, що пожирала сирі бульби, аби тільки їх поменшало — героїчний вчинок, якщо так можна сказати.

Ніколи не ступала на поріг Міністерства культури, але коли намагаюсь його уявити, бачу клас у Місті Вентиляторів з десятьма чистильниками картоплі, десятьма художниками, які квацяють на папері, дев'ятнадцять інтелектуалів, від яких дуже мало користі, і жерця, який сам пише велику і благородну колективну історію.

Якщо на цих сторінках майже не йдеться про Китай, то не тому, що він мене не цікавив. Не треба бути дорослим, аби підхопити той вірус, який залежно від обставин, називатиметься «синоманією», «синолалією», «синопатією», «синолатрією» — найменуваннями, які модулюють залежно від того, у чому мовці вбачають призначення описуваної ними країни. Ледь-ледь починаєш розуміти, що цікавитися Китаєм означає цікавитися собою. В силу дуже дивних причин, пов'язаних, безперечно, з його безмежністю, з його давноминулим, з незрівнянними масштабами його цивілізації, з його гординею, з його огидною вишуканістю, з його легендарною жорстокістю, з його підлістю, з його ще незбагненнішими, ніж деінде, парадоксами, з його мовчазністю, з його міфічною красою, з тією свободою інтерпретації, яку дозволяє його таємничість, з його цілісністю, з його інтелектуальною репутацією, з його негласним пануванням, з його незмінністю, з пристрастями, які він породжує, нарешті, - а це найважливіше — з неможливістю його пізнати. Отож, в силу цих недобрих причин, прихована схильність людини полягає у тому, щоб ототожнити себе з Китаєм, навіть гірше, — узріти в Китаї географічне вираження свого «Я».

І на кшталт зачинених будинків, де міщанин втілюватиме свої найнеприйнятніші фантазії, Китай перетворюється на територію, на якій можна віддатися своїм найницішим інстинктам, а саме: говорити про себе. Адже, завдяки дуже зручному перекрученню, говорити про Китай майже завжди означає те саме, що говорити про себе (винятки можна перелічити на пальцях однієї руки.) Звідси й претензійність — про неї я згадувала раніше, вона існує у формі різних відтінків хули й принижень і завжди пов'язана з першою особою однини.

Діти ще егоцентричніші, ніж дорослі. Ось чому Китай заворожив мене у п'ять років, ледь ступила я на його землю. Адже ця фантазія, досяжна для найпримітивніших голів, має свою ціну: незаперечно те, що всі ми китайці. Звичайно, різною мірою — кожен несе у собі певну частку Китаю, як кожен має свою кількість холестерину у крові чи нарцисизму у погляді. Будь-яка цивілізація є інтерпретацією китайської моделі. Серед павутиння плеоназмів слід було б подумати про значну віху «передісторія — Китай — цивілізація», адже неможливо вимовити одне з цих трьох слів, не включивши двох інших.

І все ж Китай майже відсутній на цих сторінках. Можна було б послатися на безліч аргументів: що чим менше про нього говориться, тим більше він проглядає; що йдеться про дитяче оповідання і що певною мірою всяке дитинство минає у Китаї; що Серединна Імперія — надто потаємна територія людського, щоб я наважилася описувати її детальніше; що перед лицем цієї подвійної мандрівки — дитинство і Китай — слова якось особливо слабкі. Такі причини замовчування не були б оманливі і знайшли б свого адресата.

Але я відмовляюся від них усіх в ім'я єдиного і найприкрішого: річ у тім, що ця історія відбувається у Китаї, але тільки трохи у Китаї. Я в тисячу разів більше воліла б сказати, що ця історія відбувається у не-Китаї — і можна було б навести безліч аргументів. Можна було б утішатися думкою про те, що ця країна вже не-Китай, що Китай перебрався деінде, і що на межі Євразії лежить лише бездушна, безіменна, а отже, позбавлена справжнього страждання нація.

На жаль, цього стверджувати я не смію. І наперекір усім сподіванням, ця брудна країна була таки Китаєм.

А що викликає у мене сумніви, так це присутність там іноземців. Тут слід домовитись, що означає слово «присутність». Ми, певна річ, жили у Китаї. Але чи можна говорити при нашу присутність у Китаї, коли ми так від'єднані від китайців? Коли заборонено доступ на більшу частину його території? Коли контакти з населенням неможливі?

За три роки ми мали по-справжньому людські контакти лише з одним китайцем: йдеться про перекладача амбасади, чудову людину з дивовижним ім'ям Чен. Він говорив з приємним акцентом, дивною і вишуканою французькою. Наприклад, замість сказати «у минулому», він говорив «у дуже холодній воді». Тому що саме такий смисл він вкладав у поняття «колись». Нам знадобився якийсь час, щоб збагнути, чому мсьє Чен так часто починав фразу виразом «у дуже холодній воді». До речі, його пояснення цієї дуже холодної води були захопливі, відчувалося, як його душила ностальгія. Але через те, що говорив про дуже холодну воду, він привернув до себе увагу: одного прекрасного дня він зник, радше випарувався, не лишивши й найменшого сліду по собі. Так, неначе й не було його ніколи.

Можна висунути багато версій про те, що з ним сталося.

Майже одразу його замінили сварливою китаянкою на дивне ім'я Чен. Якщо до Чена зверталися «мсьє Чен», то вона терпіти не могла, щоб до неї зверталися якось інакше, ніж «товаришко Чен». Будь-які «мадам Чен» чи «мадемуазель Чен» одразу ж виправлялися як неприпустима граматична помилка. Якось мама запитала у неї: «Товаришко Чен, а як раніше зверталися до китайця? Чи був якийсь відповідник до «мсьє» чи «мадам»?

— Китайців називають товаришами, — відповіла непохитна перекладачка.

— Так, звичайно, це сьогодні, - наполягала на своєму наївна матуся, — а раніше, розумієте… раніше?

— Ніяких «раніше» не було, — категоричніше, ніж будь-коли, відрізала товаришка Чен.

Все було ясно.

Просто Китай не мав минулого.

Вже більше не йшлося про дуже холодну воду.

На вулицях китайці хутко сторонилися нас, неначе ми були носіями якоїсь заразної хвороби. Щодо прислуги, якою китайська влада забезпечувала іноземців, то вона підтримувала з нами стосунки, які загалом важко собі й уявити — що само собою давало, принаймні, підстави не вважати їх шпигунами.

Наш кухар на дивне ім'я Чен виявляв до нас дивовижну чуйність. Безперечно, тому, що був пов'язаний зі світом харчування, в якому Китай бачив найвищу цінність. Чен марив думкою загодувати трьох західних дітей, яких йому було довірено. Він обслуговував нас щоразу, коли батьки не їли разом з нами, тобто майже завжди, і спостерігав з виразом надзвичайної поважності на своєму старому суворому обличчі, як ми уминаємо за обидві щоки, неначе найважливіші проблеми всесвіту розігрувалися у наших мисках. Не говорив ніколи й нічого, окрім тих двох слів «багато їсти» — священної формули, до якої він удавався з плинністю і стриманістю езотеричних заклинань. Залежно від нашого апетиту, у його рисах читалися задоволення від добре виконаного обов'язку або болісна тривога. Кухар Чен любив нас. І якщо він примушував нас їсти, то через те, що китайська влада не дозволяла йому інакше виявляти нам свою ніжність: їжа була єдиною дозволеною між іноземцями і китайцями мовою.

Окрім цього, були ще базари, куди я верхи їздила купувати цукерок, червоних косооких рибин, туш чи інші дива, але де все спілкування зводилося до обміну грішми.

Засвідчую, що це було й усе.

За таких обставин, підсумовуючи, можу сказати лише таке: ця історія відбувалася у Китаї настільки, наскільки йому це дозволялося — тобто дуже трохи.

Ця історія про гетто. Тобто оповідання про подвійне вислання — вислання стосовно країн, вихідцями з яких ми були (для мене — Японії, адже я була глибоко впевнена, що я — японка), і стосовно Китаю, який був навколо нас, але від якого ми були відрізані, як дуже непрошені гості.

Та, зрештою, не припустіться помилки щодо цього: Китаю на цих сторінках стільки ж, скільки й чорної чуми на сторінках «Декамерона» Боккаччо; якщо той майже не згадує про неї, то тому, що вона там скрізь ЛЮТУЄ.

Для мене Елена завжди була недосяжна. А відколи з'явився отой Фабріціо, вона віддалялася все далі й далі.

Я вже й не знала, що робити, аби привернути її увагу. Мені кортіло розказати їй про вентилятори, але нутром відчувала, що вона відреагує як і попереднього разу, як у справі про коня — здвигне плечиками і проігнорує мене.

Я благословляла долю за те, що Фабріціо мешкав у Вай Цяо Тха Лу. Я благословляла матір моєї коханої за те, що та забороняла дітям і ногою ступити за межі Сань Лі Тхунь.

Насправді не було жодної проблеми дістатися з одного гетто в інше. На велосипеді — чверть години. Я часто ширяла туди-сюди, бо у Вай Цяо Тха Лу була крамничка, де продавали оті гидотні китайські карамельки — стовідсоткові бактерії, - які у цій сонячній галактиці здавалися мені райською насолодою.

Я помітила, що за три місяці флірту Фабріціо жодного разу не з'явився у Сань Лі Тхунь.

Констатація цього факту надихнула мене на жорстоку думку. Повертаючись зі школи, я запитала в італієчки з удаваною байдужістю:.

— Той Фабріціо що — закоханий у тебе?

— Так, — відповіла вона цілком байдуже, неначе інакше й бути не могло.

— А ти ж, ти його кохаєш?

— Я його наречена.

— Наречена! Але тоді ти мусиш дуже часто зустрічатися з ним.

— Щодня. У школі.

— О, ні, не щодня. По суботах і неділях ви не бачитеся.

Холодне мовчання.

- І вечорами ти його не бачиш. Але ж наречені саме по вечорах і мусять бачитися. Ходити в кіно.

— У Сань Лі Тхунь немає кіно.

— А у «Альянс франсез», біля Вай Цяо Тха Лу є кінотеатр.

— Мама не дозволяє мені виходити з нашого гетто.

— А чому Фабріціо не приходить до тебе у Сань Лі Тхунь?

Мовчання.

— Велосипедом чверть години їзди. Я їжджу туди щодня.

— Мама каже, що виходити за огорожу небезпечно.

— То й що ж. Може, Фабріціо боїться? А я щодня виходжу.

— Йому батьки не дозволяють.

— І він слухняний хлопчик?

Мовчання.

— Завтра я попрошу його прийти до мене у Сань Лі Тхунь. Він прийде, сама побачиш. Він робить усе, що я попрошу.

— Оце вже ні! Якщо він тебе кохає, сам має подумати про таке. Інакше це втрачає будь-яку цінність.

— Він кохає мене.

— То чому ж не приїздить?

Мовчання.

— Може Фабріціо у Вай Цяо Тха Лу має іншу наречену? — закинула я гіпотезу.

Елена презирливо гигикнула.

- Інші дівчата не такі гарні, як я.

— Що ти про це знаєш? Не всі ж вони ходять до французької школи. Наприклад, англійки.

— Англійки-и-и! — засміялася маленька італійка, неначе це просте речення знімало всі підозри.

— А чого ти? Так, англійки. Наприклад, леді Годіва. Елена зацікавлено глянула на мене. І я пояснила їй, що англійки мали звичку прогулюватися зовсім голенькі, закутані лише у довге волосся, верхи.

— Але у гетто немає коней, — холодно відрізала вона.

— Ну, якщо ти вважаєш, що це хвилює англійок… Моя кохана рвонула вперед. Це вперше я бачила, щоб вона так чухрала.

На її обличчі не було образи, та я була певна, що достукалась принаймні до її пихи, якщо не до серця, в існуванні якого я дуже сумнівалася.

Я відчула безсумнівну перемогу.

Мені нічого не було відомо про можливу бігамію мого суперника.

Все, що мені було відомо, так це те, що наступного дня Елена розірвала заручини.

Вона зробила це показово байдуже. Я пишалась її бездушністю.

Ну й удару ж було завдано по престижу облесника з довгим волоссям!

Я землі під собою не чула від радості.

Це було вдруге і востаннє, коли я благословляла китайський комунізм.

З наближенням зими воєнні дії активізувались.

Справді, коли гетто вкриє крига, нас усіх змусять, volens nolens[Хочеш — не хочеш (лат.).] розбивати киркою цілі океани ожеледиці, які перешкоджатимуть рухові транспорту.

Отож, треба було завчасно вихаркнути свою квоту агресивності.

Ми ні в чому собі не відмовляли.

Найдужче ми пишалися нашим новим загоном під назвою «когорта блювальників».

Ми зробили відкриття: декотрі поміж нас були обранцями провидіння — феї, які злетілися над їхньою колискою, обдарували їх здібністю блювати майже коли заманеться.

Варто було лише набити шлунок і він був у змозі сам випорожнятися.

Ці особи викликали заздрість.

Більшість з них застосовувала класичний метод — закладали пальця у горлянку. Проте декотрі вражали без міри — шлунки запросто підкорялися силі їхнього бажання. Фантастичним чином вони посилали імпульс у відповідальні за блювання центри мозку, трохи зосереджувалися, і трюк удавався.

Утримання когорти блювальників майже нагадувало догляд за деякими літаками: під час польоту треба мати можливість їх заправити. Ми добре затямили, що блювати на порожній шлунок нераціонально.

На тих із нас, від кого було обмаль користі, покладалось постачати пальне для блювоти: вони мали непомітно цупити у китайських кухарів легку для травлення їжу. Мабуть, дорослі не дорахувались чималих запасів крекеру, родзинок, плавлених сирків, згущеного молока, шоколаду і, насамперед, олії та розчинної кави. Адже ми знайшли філософський камінь блювання: суміш салатної олії і розчинної кави. Найшвидше вилітало саме це.

(Хвилююча подробиця: жодного з перелічених харчових продуктів знайти у Пекіні неможливо. Раз на три місяці батьки вирушали по провізію до Гонконгу. Ці подорожі обходилися їм недешево. Отже, ми проблювали чималі гроші.)

Основним критерієм була вага: харчі мали бути легкі при перенесенні з місця на місце, а це одразу ж змусило нас не брати до уваги геть усі продукти у скляних банках.

Тих, хто тягав на собі стільки харчів, називали «резервуарами». Кожен блювальник завжди повинен був ходити у супроводі принаймні одного резервуара. З таких взаємодоповнюючих стосунків могло народитися чимало зразків міцної дружби.

Для німців гіршої тортури годі й шукати. Від занурень у таємну зброю вони незрідка ридали, але ж з гідністю. Блювальник мав рацію щодо їхньої честі: тільки-но їх торкалася ця речовина, вони криком кричали від жаху. Неначе то була сірчана кислота. Якось один з їхніх відчув таку відразу до такого кроплення, що виблював сам. Ото ми раділи!

Звичайно, здоров'я блювальників швидко зазнало розладу. Але ми так вихваляли їхнє святе діло, що вони ладні були зі спокійною душею зносити фізичні муки.

На мій погляд, їхній престиж не мав собі рівних. Я мріяла потрапити до когорти. На жаль, для такої ролі у мене не було жодних даних. Марно ковтала я гидотний філософський камінь, бажаного результату я не досягала.

А це означало, що мені конче треба було досягти успіху у якійсь блискучій акції. Без цього Елена ніколи б не зажадала мене.

Цілком таємно я готувалася до неї.

Тим часом у школі моя кохана знову повернулась до своїх звичних самотніх прогулянок.

Але відтепер я знала, що вона не недосяжна. Отож, я клеїлась до неї на кожній перерві, не розуміючи, яка дурість обраний мною метод.

Я ходила разом з нею, говорила з нею. Вона вдавала, що майже не чує мене. Мені було байдуже — її фантастична врода позбавляла здатності думати.

Адже Елена справді була неперевершена. Її італійська грація — така принадна завдяки культурі, елегантності й розуму — поєднувалась з індійсько-американською кров'ю матері, з усім дикунським ліризмом людських жертв та іншими чарівними виявами жорстокості, які й досі приписує їй моя наївна мальовнича уява. Погляд красуні випромінював водночас кураре і мадонну Рафаеля: є від чого миттю звалитися замертво.

І дівча це добре знало.

Того дня на шкільному подвір'ї я не могла стриматись, щоб не сказати їй отих традиційних класичних слів, які з моїх вуст прозвучали як вияв безмежної щирості:

— Ти така прекрасна, що для тебе я зробила б усе на світі.

— Таке вже мені говорили, — байдуже зауважила вона.

— Але я, справді, зробила б навіть неможливе, — додала я, усвідомлюючи, що in cauda venenum[17], яку припускала моя відповідь, мала стосунок до недавньої справи Фабріціо.

Я мала право на малесенький глузливий вогник у очах, який, здавалося, промовляв: «Гадаєш, ти мене образила?»

Адже тут слід пояснити: наскільки француз страждав від розриву стосунків, настільки ж італійка нічого не відчувала, доводячи тим самим, що ніколи й не кохала свого нареченого.

— То ти здатна заради мене зробити все, що мені заманеться? — кепкувала вона й далі.

— Так! — відповіла я, сподіваючись, що вона зажадає найгіршого.

— Ну що ж, я хочу, щоб ти двадцять разів оббігла подвір'я, не зупиняючись.

Такий наказ видався мені сміхотворним випробовуванням. Я пустилася бігати одразу ж. Бігала, як метеор, шаленіла від радості. Ентузіазм почав згасати після десятого кола. Він згас ще більше, коли я помітила, що Елена навіть не дивиться на мене. І на те була причина: один з незграб підійшов побазікати з нею.

Проте я виконала всі умови свого контракту, надто чесна (надто дурна), щоб збрехати. Потім постала перед красунею і тією сторонньою особою.

— Уже, — заявила я

— Що? — спромоглася вона перепитати.

— Я двадцять разів оббігла подвір'я.

— А-а-а. Я й забула. Почни спочатку, я на тебе не дивилась.

Я одразу ж знову пустилася бігати. Я бачила, що вона й не дивиться у мій бік. Але ніщо не могло стати мені на заваді. Я відчула радість від бігу: моя пристрасть знаходила у швидкісному продовженні початого шляхетний спосіб самовираження і, хоч я не отримала того, на що сподівалась, відчувала, принаймні, величезний запал.

— Ще двадцять.

— Гаразд, — відповіла так, наче й не бачить мене. — Ще двадцять кіл.

Ні вона, ні той незграба, здавалося, навіть не бачать мене.

Я бігала, входячи в екстаз, повторювала собі, що гасаю заради кохання. Водночас відчула, як починається напад астми. Гірше того, пригадала, як колись казала Елені, що я астматичка. Вона ще не знала, що це таке, і я їй пояснила. Єдиний раз, коли вона зацікавлено слухала мене.

Значить, вона віддала цей наказ, повністю усвідомлюючи можливі наслідки.

Зробивши шістдесят кіл, я прибігла до моєї коханої.

— Продовжуй!

— Ти пам'ятаєш про те, що я тобі колись говорила? — сором'язливо запитала я.

— Про що саме?

— Про астму.

— Гадаєш, я просила б тебе бігати, якби не пам'ятала? — цілковито байдуже відказала.

Я покірно побігла далі.

Незвичний стан. Я бігла. У голові лунав голос: «То ти хочеш саботажу, ти хочеш, щоб задля тебе я розірвалась на шматки? Чудово! Таке гідне і тебе, і мене. Побачиш, на що я здатна».

Слово «саботаж» знаходило у мені дивовижний відгук. Я не мала жодного уявлення про його етимологію, та пов'язувала «саботаж» з «сабо» і в значенні дерев'яних черевиків, і в значенні копит мого коня, тобто з моїми справжніми ніжками. Елена хотіла, щоб задля неї я обернулась на руїну; те саме, що бажати, щоб у цьому галопі каменя на камені не залишилось від моєї особистості. І я носилася з думкою про те, що земна твердь — це моє тіло, що я топтатиму його задля покори красуні, що топтатиму його, доки не почнеться його агонія. Я всміхалася такій чудовій перспективі і пришпорювала свій саботаж, переходячи у режим максимальної швидкості.

Я дивувалась силі власного опору. Наперекір астмі напружені велоперегони — справжній кінний спорт — відкрили диявольське дихання. Воно завадило мені відчути, як розгорілася криза. Повітря надходило все менше й менше, біль ставав нестерпним.

Мала італійка жодного разу не глянула на мою біганину, але ніщо, ніщо у світі не могло стати мені на заваді.

Вона замислила це випробовування, бо знала — я астматик. Вона й не уявляла, яким розумним був її вибір. Астма? Деталь, просто технічна вада моєї грішної плоті. Найважливіше, насправді, було те, що вона змусила мене бігати. А швидкість — це була та цнота, яку я дуже поважала, це репутація мого коня, це праведна швидкість не з метою виграти у часі, а втекти від часу й від усього того, що пов'язане з проміжками часу, від складних ситуацій з гіркими думками, від плотської журби, від життя череваня і від натужного пережовування одного й того самого.

Ти, Елено, була красуня, ти була сама млявість. Можливо, тому, що тільки ти могла собі таке дозволити. Ти, яка завжди ходила повільно, так, неначе хотіла дати нам змогу довше помилуватися собою, ти, безперечно, сама того не знаючи, віддала мені наказ бути собою, тобто бути не чим іншим, як моя шалена швидкість, як сп'янілий від свого руху метеорит.

На вісімдесят восьмому колі світило почало згасати. Обличчя дітей потьмарились. Останній з велетенських вентиляторів припинив свій рух. Мої легені прорізав нестерпний біль.

Я знепритомніла.

Коли прийшла до тями, я лежала у ліжку. Вдома. Мама запитала, що сталося.

— Діти кажуть, що ти безупинно гасала.

— Я тренувалася.

— Присягнися, що більше такого не робитимеш.

— Не можу.

— Чому?

Нарешті я не витримала і через власну слабкість все розповіла. Мені хотілося, щоб хоч одна людина була в курсі мого героїзму. Я ладна була померти в ім'я кохання, але хай про це знають!

Тоді мама поринула у пояснення законів всесвіту. Вона говорила, що на землі є дуже лихі люди і вони, справді, надзвичайно облесливі. Вона запевняла, що, якщо я так жадаю, щоб хтось із них покохав мене, то є єдиний вихід — і мені слід стати лихою з цією людиною.

— Ти мусиш поводитися з нею так само, як вона з тобою.

— Але це неможливо. Вона не кохає мене.

— Стань такою, як вона, і вона тебе покохає.

Ця сентенція була безапеляційною. Я вважала її абсурдною: мені подобалося, що в Елени інші манери. Який сенс у коханні, якщо воно є звичайним віддзеркаленням? Проте я вирішила застосувати матусину технологію, хоча б як експеримент. Я виходила з того принципу, що людина, яка навчила мене зашнуровувати черевики, не могла порадити казна-що.

Цій новій політиці посприяли й зовнішні обставини.

Під час одного з боїв Союзники захопили командувача німецької армії, такого собі Вернера, якого нам ніяк не вдавалося захопити раніше і який, на наш погляд, був утіленням Зла.

Ми захлиналися від радості. Нехай начувається. Він має право на справжню гру.

Тобто на все без винятку.

Його зв'язали, як ковбасу, і встромили в рота мокрий кляп. (Само собою, занурили у таємну зброю.)

Після двох годин загрозливої, вволю інтелектуальної оргії Вернера спочатку перенесли нагору запасних сходів, підвісили на слабенькій мотузці і залишили самого на чверть години. З того, як він звивався, було видно, що у нього страшенно крутиться голова.

Коли його ледве втягли на платформу, він аж посинів.

Потім його спустили на землю і застосували класичніші тортури. На хвилину усього занурили у таємну зброю, після чого віддали на розтерзання п'ятьом перегодованим до нестями блювальникам.

То було прекрасно, але наша агресивність була ненаситна. Ми вже не знали, що його ще зробити.

— Стривайте, — прошепотіла я таким урочистим голосом, що одразу ж запанувала тиша.

Діти ставились до мене з певною прихильністю тому, що я була дочкою полку. Але те, що я зробила, піднесло мене до рангу воєнного чудовиська.

Я наблизилась до голови німецького генерала.

Скомандувала, як уточнює музикант перед виконанням певного музичного уривку «allegro ma non troppo»[18]:

— Навстоячки. Без рук.

Голос мій прозвучав так стримано, як зазвичай говорила Елена.

І як обіцяла, я виконала найвищу міру покарання, якраз поміж очей Вернера, які повилазили з орбіт від приниження.

Крижаний гул пронісся у натовпі. Такого ще ніхто й ніколи не бачив.

Поважною ходою я пішла геть. На моєму обличчі — жодних емоцій. Я не тямила себе від гордині.

Як інші бувають уражені блискавкою, так і я відчувала себе осяяною славою. Найнезначніший з моїх рухів був величавий. Я була під враженням, що ступаю під тріумфальний марш. Я спесиво міряла очима пекінське небо. Мій кінь був би мною задоволений.

Наступила ніч. Німця покинули, як небіжчика. Під враженням мого дива Союзники забули про нього.

Батьки знайшли його наступного ранку. Мокрі від таємної зброї його одяг і волосся позамерзали разом з потоками блювотини.

Дитя підхопило найгостріший за все століття бронхіт.

І все те було лише квіточками порівняно з моральними збитками, яких він зазнав. У його розповідях був навіть фрагмент, який примусив його близьких і друзів думати, що він був трохи не в собі.

Протистояння «Схід-Захід» досягло у Сань Лі Тхунь свого апогею.

Моя гордість не мала меж.

У французькій школі слава про мене поширилась блискавично.

Ще за тиждень до того я непритомніла, а тепер відкрилися мої здібності чудовиська. Жодного сумніву, я була особою непересічною.

І моя кохана знала це.

Відповідно до отриманих інструкцій, я вдавала, що більше не помічаю її існування.

Якось на подвір'ї вона підійшла до мене — безпрецедентне диво.

Зі слідами нерішучості у голосі запитала:

— То правда, що кажуть?

— А що саме кажуть? — запитала, навіть не глянувши на неї.

— Що ти робиш це навстоячки, без рук і попадаєш у ціль?

— Правда, — презирливо відповіла, так наче йшлося про найзвичайнісіньке.

І поважно пішла собі далі, не додавши ані слова.

Для мене було неабияким випробовуванням вдавати таку байдужість, але засіб виявися настільки ефективним, що мені стало духу продовжувати у тому ж стилі.

Випав сніг.

То була моя третя зима у країні Вентиляторів. Як завжди, мій ніс перетворився на «Даму з камеліями», дуже нерозважливо вивергаючи лавини крові.

Сніг був єдиною річчю, яка могла приховати бридоту Пекіна. Снігові це вдавалося протягом перших десяти годин його життя. Китайський бетон — найогидніший бетон світу — зникав під вражаючою білизною. Вона була вражаючою вдвічі, адже вражала небо й землю: під ідеальною білизною можна було уявляти собі, як велетенські частки небуття заполоняли частини міста. А в Пекіні небуття — це не паліатив, це форма очищення.

Завдяки цьому ефемерному співіснуванню порожнечі й повноти, Сань Лі Тхунь набувало вигляду естампу.

Можна було вважати себе майже у Китаї.

Через десять годин контамінація починала працювати у зворотному напрямку.

Бетон спричиняв вплив на сніг, бридота долала красу.

І все було, як споконвіку.

Нові снігопади вже нічого не змінювали. Просто дивовижно спостерігати, наскільки бридота завжди сильніша за красу. Отож, тільки-но нові сніжинки падали на китайську землю, як ставали гидотними.

Не люблю метафор. Тому й не стверджуватиму, що сніг у місті — це алегорія життя. Не стверджуватиму, бо це нікому не потрібно — усі й так розуміють.

Колись напишу книжку під назвою «Сніг у місті». Це буде найсумніша книжка в історії книжок. А втім, не писатиму її. Навіщо розповідати усім відомі жахи?

От і маєш, отак усього позбутися раз і назавжди: щоб така чарівна, така пухкенька, така лагідна, така вируюча, така легесенька річ, як сніг, могла так раптово перетворитися на протилежне — сіру, липку, затверділу, важку, бугристу кучугуру! Чи це не паскудство, від якого ніколи не отямитися?

Зиму в Пекіні я ненавиділа. Видовбувати киркою або циклею товстий прошарок замерзлого снігу, який сковує гетто, мені зовсім не подобалося.

Та й решта мобілізованих дітей думали так само.

Війну відкладали до потепління, що може видатися парадоксом.

Щоб хоч якось відшкодувати нам ці земляні роботи, дорослі водили нас щонеділі на ковзанку озера Літнього Палацу. Ці вилазки здавалися мені надто прекрасними, щоб бути справжніми. Величезне водоймище, вкрите кригою, у якій відбивалося північне світло, і яке вило від страшенного гамору ковзанів, вводило мене в такий екстаз, що у мене від болю розколювалася голова. Моя імунна система не в змозі була захистити мене від краси.

Шість інших днів одразу після школи — лопати й кирки.

Запрягли у це всіх дітей.

За винятком двох і не найменших: безцінних Клаудіо і Елени.

Їхня мати вирішила, що її діточки надто тендітні для такої грубої роботи.

Щодо красуні — жодного заперечення.

Але звільнення від робіт старшого брата збільшило й без того його виняткову непопулярність.

Закутана у стареньке пальтечко, у китайській шапці з козячого хутра на голові я наполегливо розбивала лід. Оскільки Сань Лі Тхунь скидалося — так, що й не відрізниш — на виправну колонію, у мене було враження, що мене присудили до каторжних робіт.

Згодом, коли стану лауреатом Нобелівської премії або великомученицею, я розповім, як під час виконання військових операцій відбувала покарання на пекінській каторзі.

Мені бракувало лише хреста.

І раптом видіння: до мене наближається тендітне створіння у білому капюшоні. Її довге чорне розпущене волосся вибивалося з-під білого фетрового беретика.

Вона була такою гарною, що я мало не знепритомніла, — то був би підходящий вихід.

Але настанова не змінилася. Я вдала, що не помітила її і загнала кирку в закрижанілий сніг.

— Мені нудно. Пограйся зі мною.

У неї й справді був янгольський голосок.

— Хіба не бачиш, я працюю? — якомога найнеприязніше відказала я.

— Але ж для цього є інші діти, — промовила, показуючи на натовп малюків, які цюкали лід навколо мене.

— Я тобі не недоторклива. Мені соромно байдикувати.

Було якось ніяково вимовляти такі слова, але така була настанова.

Мовчання. Я продовжувала тяжко працювати.

Тоді Елена спромоглася на сенсаційне:

— Дай-но мені кирку, — попросила.

Вражена, я мовчки дивилася на неї.

Вона схопила мій інструмент, з патетичним зусиллям підняла його над головою і цюкнула об землю. Потім вдала, що збирається ще раз зробити те саме.

Мені здалося, що я ніколи ще не бачила такого неприпустимого святотатства.

Я вихопила у неї кирку і різко наказала:

— Ні! Тільки не ти!

— Чому? — запитав херувимчик з янгольським виразом обличчя.

Я промовчала і рубала собі лід, уткнувши носа в землю.

Моя кохана поважно подалася геть, сповнена надії, що заробила один бал на свою користь.

Школа перетворювала війну на ще більшу душевну розрядку.

Війна існувала для того, щоб бити ворога, а отже, запобігала самознищенню.

Школа існувала для того, щоб квитатися із Союзниками.

Отже, війна існувала для асенізації агресивності — продукту секреції життя.

А школа існувала для асенізації агресивності, як таємниці війни.

Завдяки чому ми й були щасливі.

Проте справа Вернера занепокоїла лави дорослих.

Батьки Східної Німеччини повідомили батьків Союзних військ, що цього разу їхні діти зайшли надто далеко.

Оскільки вони не могли вимагати покарання для винуватців, то зажадали перемир'я. Без перемир'я вони пішли б на «дипломатичні репресії».

Наші батьки одразу ж визнали їхню правоту. Нам було соромно за них.

До наших генералів з'явилася каральна делегація дорослих. Дорослі посилалися на те, що холодна війна несумісна з нашою занадто палкою боротьбою. Слід негайно це припинити.

Обговоренню таке не підлягало. їжа, ліжка, транспорт були у руках батьків. Як ти не послухаєшся?

Проте нашим генералам не забракло духу підкреслити, що нам потрібен ворог.

— Навіщо?

— Та щоб воювати!

Ми ніяк не могли дійти тями: ну як можна зважитися на таке тавтологічне запитання?

— Ви що, справді не можете без війни? — занепокоєно запитали дорослі.

Ми зрозуміли, як вони дегенерували і промовчали у відповідь.

Хоч би як там було, на час морозів військові операції припинялися.

Батьки гадали, що ми підписали перемир'я. Насправді, ми чекали поки скресне крига.

Зима була неабияким випробовуванням.

Випробовуванням для китайців, які дубіли від холоду, що, слід визнати, ніяк не стосувалося дітей із Сань Лі Тхунь.

Випробовуванням для дітлахів із Сань Лі Тхунь, приречених цюкати лід у гетто весь свій вільний час.

Випробовуванням для нашої агресивності, яка стримувалась до весни: війна видавалася нам чашею Грааля. Але шар замерзлого снігу, який треба було відшкрябувати, зростав щоночі, і нам здавалося, що березень відсувається все далі й далі. Могло скластися враження, що це шкрябання зводить нанівець нашу спрагу насильства. Аж ні, навпаки! То було, як олія для вогню. Деякі крижані брили були такими міцними, що ми для того, щоб набратися сили, уявляли собі, ніби обрубуємо виступи на німецьких торсах.

Випробовуванням для мене на всіх моїх амурних фронтах. Я буквально дотримувалась настанови і була з Еленою така сама холодна, як ця китайська зима.

Та чим ретельніше я дотримувалась настанови, тим ніжнішали величезні очі маленької італійки. Так, ніжнішали. Ніколи не сподівалася, що у неї колись з'явиться такий вираз. Та ще й для мене!

Чи могла я знати, що ми з нею належали до двох різних порід? Елена належала до числа тих, хто кохає тим дужче, чим прохолодніше до них ставляться. Я ж навпаки — чим більше відчувала себе коханою, тим дужче кохала сама.

Певна річ, я не сподівалася, що красуня кидає на мене ніжні погляди, щоб ще дужче закохати у себе. Але її прихильність до мене, на яку раніше не було й натяку, вдесятеряла мою пристрасть.

Від цього у мене з'явилася лихоманка закоханих. Вночі у ліжку переді мною поставали милі ласкаві очі, і я впадала у своєрідний стан — напівтремтіння-напівнепритомність.

Я питала себе, чого чекаю і не йду на поступки. У мене вже не було сумнівів щодо її кохання. Лишалося тільки відповісти на нього.

Не наважувалась. Відчувала, що моя пристрасть розквітла до небувалих розмірів. Відкрити свої почуття завело б мене далеко. Тут мало бути щось більше за слова. Тут мало бути оте потаємне, перед яким я була безсила, бо не розуміла. Невиразно здогадувалась, але не розуміла.

І я дотримувалась настанови, яка все більше і більше пригнічувала мене, але застосування якої не мало жодних таємниць.

А багатозначні погляди Елени ставали все наполегливішими і завдавали все тяжчих мук. Адже чим менше обличчя створене для ніжності, тим непевнішою буде ця ніжність. А від її ніжних очей стрільця, від ніжності її диявольських губ я вся шарілася.

Та раптом у мене виникала потреба щільніше залізти у панцир, і я ставала крижаною і гострою, як град. Тоді погляд красуні заволікала ніжність кохання.

Як тут встоїш?

Сніг — апогей жорстокості.

Сніг, хоч би яким потворним і сірим, на кшталт Міста Вентиляторів, він не був, все ж був снігом.

Сніг, у якому мої недолугі спроби узріли образ істинного кохання і яке, звичайно ж, дісталося мені недарма.

Сніг, зовсім не невинний у своєму цнотливому блаженстві.

Сніг, у якому я читала запитання, від яких мене кидало то в жар, то в холод.

Сніг, брудний Твердий, який нарешті я починала їсти, сподіваючись знайти бодай якусь відповідь. Дарма.

Сніг — уламки води, заморожений пісок, сіль не землі, а неба. Несолона сіль зі смаком кременю і структурою подрібненого коштовного каменя, з ароматом холоду, з білими прожилками — єдиним кольором, що падає з небес.

Сніг, який приглушує все — шум, падіння, час, щоб краще відтінити вічні й непорушні речі, такі, як кров, світло, ілюзії.

Сніг, перший папір Історії, на якому відбилося стільки слідів від ступнів, стільки безпощадних переслідувань. Сніг, що таким чином постає, як перший з літературних жанрів. Як безмежна книга на поверхні землі, що оповідає лише про сліди полювання або маршрут ворога — така собі географія епопей, яка надає загадковості найнезначнішому зі знаків. Отой слід — то братів слід чи слід убивці брата?

Від цієї кілометрової незавершеної книги, яка могла називатися «Найнеосяжніша книга світу», до нас не дійшло жодного фрагменту. На противагу Александрійській бібліотеці геть усі тексти розтанули. Але нам від неї мало б лишитися смутне нагадування, яке з’являється щоразу, коли випадає новий сніг. Така собі хвилююча біла сторінка, від якої виникає непереборне бажання ходити ще незвіданими просторами, яка зачіпає інстинкт дослідника щоразу, як натрапиш на слід іншої істоти.

По суті, в основі таємниці лежить сніг. На тій самій підставі, саме сніг лежить в основі поезії, естампу, знаку запитання і… цієї грандіозної дороговказної гри, якою є кохання.

Сніг, удаваний саван, велична порожня ідеограма, на якій я розшифровувала безодню емоцій, які мені хотілося подарувати моїй коханій.

Мене не турбувало, чисте чи нечисте моє незвідане бажання.

Я лише відчувала, що цей сніг робив Елену ще привабливішою, таємницю ще хвилюючішою, а настанову ще нестерпнішою.

Ніхто й ніколи так не чекав весни.

На квіти покладатися не можна.

Особливо у Пекіні.

Але комунізм був для мене справою вентиляторів, та й гасло про Сто Квіток[19] я знала не краще, ніж Хо Ші Міна чи Віттгенштейна.

Хоч би як там було, з квітками всі перестороги марні: завжди попадаєш на гачок.

Що таке квітка? Велетенська і одягнена, як лялечка, піхва.

Ця істина давно відома, хоча це не заважає таким здоровилам, як ми, манірно патякати про витонченість квітів. Доходить до того, що про пришелепкуватих залицяльників французи кажуть, що вони «сентиментальні, як блакитна квітка». Це недоречно й помилково, все одно що оголосити їх «блакитною статтю».

У Сань Лі Тхунь було дуже мало квітів і вони були огидні.

Але все одно, то були квіти.

Тепличні квіти гарні, як манекени. Але ж вони не пахнуть. Квіти з гетто видавалися хмизом. Одні були бридкі, як селянки, що вирушили до великого міста, інші — незугарні, як міські жінки на селі. Усі вони викликали багато сумнівів.

Але якщо встромити носа у їхній вінчик, якщо заплющити очі і заткнути вуха — хочеться ревти. Що ж там може бути таке у глибині цих найпосередніших квіток зі звичайним квітковим ароматом? Що ж там може таке хвилювати, звідки ця ностальгія за невідомими нам спогадами, за садками, яких ми ніколи не знали, за королівською красою, про яку ніколи й не чули? Чому це Культурна революція не заборонила квітам мати квітковий аромат?

У тіні квітучого гетто ми нарешті могли відновити війну.

То була поразка у всіх значеннях цього слова.

1972 року дорослі поклали початок нашій війні. Нам це було якось цілком байдуже.

Навесні 1975-го вони її зірвали. Нам це було огидно.

Тільки-но зійшов сніг, тільки-но ми покінчили з примусовими роботами, тільки-но в лютому екстазі відновили військові операції, як наші шоковані батьки з'явилися і почали буркотіти:

— А перемир'я?

— Ми ніколи й нічого не підписували.

— То вам конче потрібні підписи? Чудово. Ми візьмемося за це.

То був жах у стилі неперевершеного гротеску.

Батьки надрукували мирний договір так заплутано, як тільки хотіли.

Вони скликали генералів ворогуючих сторін за «стіл переговорів», де говорити було ні про що. Зачитали вголос тексти французькою та німецькою мовами: ми не зрозуміли жодного з них.

Ми мали право лише поставити підписи.

Милістю цього обопільного приниження, ми відчули до наших ворогів таку глибоку симпатію, якої ніколи не спостерігалось раніше. І, очевидно, це було взаємне почуття.

Здавалося, нудило навіть Вернера, через якого затіяли цю пародію з перемир'ям.

По закінченні цього опереточного підписання дорослі визнали, що буде гарним тоном виголосити тости з газованим лимонадом у бокалах. Вони виглядали задоволеними, умиротвореними, посміхалися. Секретар амба-сади Східної Німеччини, приязний обірваний арієць, проспівав пісеньку.

І саме отак, започаткувавши нашу війну, батьки взяли під свій контроль наш мир.

Нам було соромно за них.

Парадоксальним наслідком цього штучного договору стало взаємне захоплення.

Колишні вороги кинулись в обійми один одному, ревучи від злості на своїх батьків.

Східну Німеччину раптом полюбив увесь світ.

Вернер заливався гарячими слізьми. Ми обіймали його. Він зрадив, але то була чесна гра.

Плеоназм: то була гра, значить, неодмінно чесна.

А ностальгія вже починалася. Ми обмінювались англійською прекрасними спогадами про сутички й тортури. Дуже схоже на сцену примирення в одному з американських фільмів.

Перше, що необхідно зробити — ні! єдине — знайти собі нового ворога.

Не першого-ліпшого. Були певні критерії.

Першим був географічний критерій: треба, щоб обрана нація знаходилась у Сань Лі Тхунь.

Другим критерієм був історичний: не можна було воювати проти колишніх Союзників. Звичайно, зраджують тільки свої. Звичайно, немає більшої небезпеки, ніж друзі. Але не можна нападати на свого брата, не можна накинутися на того, хто на фронті блював поруч тебе, справляв нужду в той самий чан. Це було б грішити проти розуму.

Третій критерій зачіпав ірраціональне: у ворога мало бути щось гидке. І тут розглядалися всі можливі варіанти.

Декотрі запропонували албанців або болгар на тій нікудишній підставі, що вони — комуністи. За цю пропозицію майже ніхто не проголосував. Східні країни вже були ворогом, і ми вже побачили, чого нам це коштувало.

— А перуанці? — пролунав чийсь голос.

— За що можна ненавидіти перуанця? — запитав хтось із нас, таке собі чисто метафізичне запитаннячко.

— Бо вони не говорять нашою мовою, — відповів далекий прародич Вавілонської вежі.

Безумовно, то була нормальна підстава.

Якийсь малий, проникнутой ідеєю єдності, зазначив, що на такій підставі ми можемо оголосити війну трьом четвертим гетто і навіть усьому Китаю.

— Значить, це гарна підстава, але не достатня.

Ми й далі перемивали кістки найрізноманітнішим національностям, доки мене раптом не осінило:

— Непальці, - тріумфально виголосила я.

— А за що ненавидіти непальця?

На це, гідне самого Монтеск'є запитання, я відповіла блискуче:

— Тому, що це єдина країна у світі, яка не має чотирикутного прапора.

Присутні притихли від такого неподобства.

— Це правда? — перепитав чийсь охриплий голос.

І я поринула в опис непальського прапора: нагромадження трикутників, таке собі розділене навпіл по довжині діаболо.

Тієї ж миті непальців було проголошено ворогом.

— От негідники!

— Ми їх провчимо, цих непальців. Ми їм покажемо як не мати чотирикутного прапора, як в усіх!

— Та за кого вони себе мають, ті непальці?

Ненависть запрацювала.

Східні німці були обурені так само, як і ми. У цьому хрестовому поході на нечотирикутні прапори вони попросили про вступ до лав Союзників. Взяти їх на службу — та від такої радості ми ніг під собою не чули. Битися пліч-о-пліч з тими, хто гамселив нас і кого катували ми — ото радість!

Непальці виявилися дивним ворогом.

Порівняно із Союзниками їх було дуже мало. Спершу ця подробиця здалася нам принадною. Соромитися диспропорції?! Та нам ніколи на думку таке не спало б. Така перевага особового складу — це радше приємно.

Їхній середній вік був вищий за наш. Декотрим було вже по п'ятнадцять: початок старості. Ще одна підстава для ненависті.

Ми оголосили їм війну з безприкладною відвертістю. Двоє перших непальців, що з'явилися на нашій території, побачили, як їх штурмують близько шістдесяти дітлахів.

Коли ми відпустили їх, вони були суцільні рани й гулі.

У цій ситуації нещасні маленькі гірські мешканці, що тільки-но спустилися зі своїх Гімалаїв, нічогісінько не зрозуміли.

Діти Катманду, яких мало бути не більше семи, скликали раду. Вони обрали єдино можливу політику — боротьбу. Зважаючи на наші методи, вони усвідомили, що будь-які дипломатичні переговори нічого не дадуть.

Слід визнати, що поведінка малечі Сань Лі Тхунь заперечувала будь-які закони спадковості. Наші батьки обрали собі за професію — наскільки можливо зменшувати міжнародне напруження. Ми ж робили зовсім навпаки. Еге-ж, майте дітей!

Але тут ми ввели новаторство: така потужна спільнота, світова війна небачених масштабів — і все це проти маленької бідної країни, що не мала визнаної ідеології, не мала жодного впливу у світі. Це було оригінально.

Більше того, самі того не знаючи, ми підіграли китайській політиці. В той час, як солдати Мао брали в осаду Тібет, ми атакували гірський кряж з іншого флангу.

Гімалаям ніякої пощади.

Проте непальці здивували нас. Ми відкрили для себе, що вони були страшними вояками. Їхня грубість переходила межі всього того, з чим ми мали справу протягом трьох років війни проти Східної Німеччини. А німці були далеко не хиряві.

Діти Катманду лупцювали руками й ногами з незрівнянною жвавістю й влучністю. Їх було семеро. Але то був грізний ворог.

Ми не знали того, що не раз доводила сама Історія. Жоден континент у підметки не годиться Азії там, де йдеться про насильство.

Ми потрапили в пастку, але це нам було до вподоби.

Елена лишалась над цією сутичкою.

Пізніше я читала одну туманну історію, де йшлося про війну між Троєю і греками. Все тоді почалося через неперевершену істоту, яку звали Єлена.

Деталь, яка викликала у мене посмішку. Я про це здогадувалась.

Звичайно, я не могла претендувати на паралелі. Війна у Сань Лі Тхунь почалася не через Елену. І ця остання ніколи не хотіла бути до неї причетною.

Дивно, але «Іліада» меншою мірою розкрила мені очі на Сань Лі Тхунь, ніж Сань Лі Тхунь на «Іліаду». По-перше, впевнена, що так не сприйняла б «Іліаду», якби не брала участі у війні гетто. Для мене то був не міф-основа, а досвід. І смію думати, що цей досвід вніс певну ясність у моє розуміння міфології. Зокрема, щодо особи Єлени.

Чи є для жінки облесливіша історія, ніж «Іліада»? Дві цивілізації безжально випускають кишки одна одній, йдуть на смерть до самого кінця, втручається Олімп, військова мудрість дає зразки мирних пропозицій, рушиться світ — і все це в ім'я чого, в ім'я кого? В ім'я красуні.

Охоче уявляю собі, як ця кокетка вихваляється перед своїми друзями:

— Так-так, голубоньки. І геноцид, і втручання богів винятково задля мене однієї! Але я до цього зовсім непричетна. Що ви хочете, я просто красуня, я безсила.

Багаторазове перечитування міфу вплинуло на цю перебільшену малозначущість Єлени, яка перетворилась на карикатуру чарівної егоїстки і вважала нормальним, і навіть привабливим, щоб люди задля неї вбивали один одного.

Щодо мене, то коли я воювала, я зустріла свою Єлену Прекрасну, я закохалася в неї, і тому мала власне бачення «Іліади».

Адже я бачила, якою була Єлена Прекрасна, як вона реагувала. І від цього схиляюся до думки, що її далека тезка-прародичка була такою самою як вона.

Тому, гадаю, Єлена Прекрасна була такою байдужою до Троянської війни, що годі й уявити. Не думаю, що її пиха є породженням війни — надто багато честі для людських армій.

Гадаю, вона лишалася дуже високо над всією цією історією і розглядала себе у люстерка.

Гадаю, вона потребувала, щоб на неї дивилися — і не мало значення, були то погляди вояків чи погляди миротворців. Погляди… вона чекала, щоб чужі погляди розказували їй про неї саму, і лише про неї, а не про тих, хто на неї дивився.

Гадаю, вона потребувала, щоб її кохали. Любити — ні. Це не та парафія. Кожен спеціалізується на своєму.

Любити Паріса? Це дуже здивувало б мене. А от подобатися Парісу і не мати діла до того, чим він іще може займатися, — це саме для неї.

То що ж таке Троянська війна? Огидне, криваве, безчесне й несправедливе дикунство, організоване задля красуні, якій це було цілком байдуже.

І всі війни — це Троянська війна. А всі справедливі діла в ім'я прекрасних очей тих, задля яких вони чиняться, — це сон рябої кобили.

Тому, що єдина правда війни полягає у тому, про що не говорять: воюють — тому, що люблять цю справу, і тому, що це гарна розвага. А для прекрасних очей завжди знайдеться справедливе діло.

Ось чому Єлена Прекрасна мала рацію лишатися байдужою і розглядати себе у люстерках.

І вона мені дуже до вподоби, та Єлена, яку я покохала у Пекіні 1974 року.

Скільки люду прагне війни, але насправді мріє про дуель. «Іліада» теж часом вводить в оману плетивом різного роду елітних суперництв. Кожен герой у таборі суперника знаходить свого визначеного долею міфічного ворога, який переслідуватиме його, аж доки герой його не знищить. Інколи навпаки. Але то — не війна. То кохання з певною мірою притаманними йому погордою й індивідуалізмом. Хто не мріє про бійку з довічним ворогом, з ворогом, який перетворився б на друга? І чого тільки не зробиш, щоб мати справу з гідним тебе суперником?

Так ось, з-поміж усіх битв у Сань Лі Тхунь, у яких я брала участь, битвою, що найкраще підготувала мене до читання «Іліади» було моє кохання до Елени. Тому що поміж стількох заплутаних штурмів і сутичок то була моя єдина дивовижна битва, то був поєдинок, який, зрештою, відповів моїм найвищим прагненням.

То не була очікувана рукопашна. То було, так би мовити, «розум проти розуму» і ніяк не менше. Завдяки Елені, я мала її, - свою дуель.

І немає потреби уточнювати, що противник був на висоті.

Паріс — то була не я.

Але тепер Елена дивилася на мене так, що я, врешті-решт, уже не була впевнена, чи я це.

Я знала: не сьогодні — завтра мій опір лусне.

І цей день настав.

То було, звичайно, навесні. Дарма що квіти у гетто були некрасиві. Від того вони аж ніяк не гірше виконували свої обов'язки квітів, як і сумлінні працівниці у народній комуні.

У повітрі пахло хтивістю. Велетенські вентилятори розганяли її повсюди.

І в школу також.

Була п'ятниця. Вже тиждень я не ходила до школи через бронхіт і хотіла побути вдома ще день, щоб додати його до вихідних. Дарма. Я зі шкури лізла, пояснюючи мамі, що, пропустивши навіть цілий тиждень пекінської освіти, у розумовому плані наздоганяти мені нічого. Що у сто разів корисніше почитати перший переклад «Тисячі і однієї ночі» у ліжку. Що почувалась іще слабкою. Вона й слухати не хотіла і апелювала до обурливого аргументу:

— Якщо ти хвора у п'ятницю, я протримаю тебе у ліжку і суботу, і неділю, щоб одужала.

Тому мала підкоритися і повернутися до навчання тієї п'ятниці. Бо тоді ще не знала, що той день одні приписують Венері, інші — розп'яттю Христа, ще інші — вогню. І, зрештою, все це разом не здається мені нелогічним. Усі п'ятниці мого життя, між іншим, не раз підштовхували мене звести етимологічну сутність цих трьох смислів до одного.

Тривала відсутність завжди призводить до певного облагородження і вилучення. Внаслідок хвороби я певною мірою самоізолювалась і могла краще зосередитись на виробництві хитромудрих паперових літачків.

Перерва. Цілком зрозуміле слово. Йдеться про те, щоб створити себе наново. Але мій досвід свідчить радше про протилежне. Більшість перерв, які я пережила, були спрямовані на справу руйнування — і зовсім не обов'язково на руйнування іншого.

Але для мене перерви — то святе, бо вони давали мені змогу бачити Елену.

Пройшло сім днів, а я й не помітила цього. Сім днів — більше часу, ніж треба для створення всесвіту. Це ціла вічність.

Вічність без коханої була неабияким випробуванням. Звичайно, у зв'язку з настановою мої стосунки з нею обмежувалися замаскованими позирками. Проте ці таємні позирки були головним у моєму житті. Побачити личко того, кого кохаєш — та ще й гарненьке личко — тут є чим ощасливити зголодніле серце.

А моє серце вже так конало від голодування, що, як голодне кошеня, не наважувалося бодай лизнути. Я навіть не наважувалася відшукати Елену очима. Ходила подвір'ям, втупившись поглядом у землю.

Недавно потепліло, і земля перетворилась на багнюку. Я обережно ступала на найсухіші острівки. І повністю поринула у це.

Я помітила, як наблизились дві маленькі вишукано взуті ніжки, які ступали граційно і не зважали на багнюку.

Як вона на мене дивилася!

І вона була така гарна, сповнена тієї вроди, від якої з голови не виходив ідіотський лейтмотив, про який я вже згадувала: «Треба щось зробити».

Вона мене запитала:

— Ти вже одужала?

Таким голосом запитав би і янгол, відвідуючи брата у шпиталі.

Одужала? Подумати лишень!

— Так, все гаразд.

— Я скучала за тобою. Хотіла провідати тебе, але твоя мама сказала, що ти дуже хвора.

От і май після цього батьків! Спробувала принаймні якось скористатися цією зворушливою новиною:

— Так, — відповіла я підкреслено серйозно, — я мало не вмерла.

— Ти що?

— І це не вперше, — відповіла я, здвигнувши плечима.

«Не вперше стикатися зі смертю» — мабуть, непогано для мирних пропозицій. У мене були свої уподобання.

— Значить, ти зможеш знову гуляти зі мною?

Вона зверталася до мене з проханням!

— Я з тобою ніколи не гуляла.

— І не хочеш?

— Ніколи й не хотіла.

Вона посумнішала:

— Неправда. Раніше тобі хотілося. Ти мене розлюбила.

Тут мені слід було б негайно піти, інакше я могла скоїти непоправне.

Я розвернулась на підборах і пошукала, куди б його стати. Відчувала таке напруження, що не розрізняла, де земля, а де калюжі.

Намагалась обмізкувати, як раптом Елена вимовила моє ім'я.

То було вперше.

Мені стало страшенно ніяково. Не знала навіть, приємно мені чи ні. Тіло задубіло з ніг до голови, така собі статуя на цоколі з багнюки.

Маленька італійка обійшла мене на 180°, йшла незважаючи ні на що, зовсім не переймаючись своїми витонченими черевичками. Мене приголомшив вигляд її ніжок.

Стала обличчям до мене.

Букет: вона плакала.

— Чому ти мене розлюбила?

Не знаю, чи була у неї здібність розплакатись на замовлення. Та хоч би там як, сльози були переконливі.

Вона плакала бездоганно майстерно: кілька сльозинок — щоб це не виглядало неестетично, широко розплющені очі — щоб, бува, не затьмарити свого прекрасного погляду і водночас явити світу повільне народження кожної сльозинки.

Вона й не поворухнулась. Хотіла, щоб я додивилася виставу до самого кінця. Обличчя нерухоме, навіть не моргнула — неначе прибрала зі сцени усі декорації і вилучила з гри будь-які несподіванки з єдиною метою підкреслити диво.

Елена плакала: суперечність у комбінаториці слів.

Я теж стояла нерухомо, скляні очі дивилися у її очі. Було так, наче ми граємо у гру, хто перший моргне. Але справжня хватка того погляду знаходилася значно глибше.

Я відчувала, що то — протистояння, але не знала його ставки. І я знала, що їй це відомо. Що вона знає, до чого хоче дійти сама і до чого довести мене. І що вона знає, що мені це невідомо.

Вона гарно боролася. Вона боролася так, неначе завжди знала мене, так, неначе наскрізь просвічувала мене рентгеном. Якби вона не була таким витонченим воїном, вона б не обдарувала мене тим скривдженим поглядом, який розсмішив би людину розсудливу, але який краяв моє спотворене серце.

Я прочитала лише дві книжки: Біблію та казки «Тисячі і однієї ночі». Ці щербаті чтива заразили мене середньосхідним сентименталізмом, якого я вже тоді соромилась. Треба б відцензурувати ці інкунабули.

Тоді я, безперечно, боролася з янголом і мала враження, що виплутаюся так само гідно, як і Святий Яків. Я не моргнула, мої очі не зрадили мене.

Не знаю і ніколи не довідаюсь, чи ті сльози Елени були щирі. Якби знала, то могла б тепер визначити, чи те, що сталося згодом, було її майстерним ходом, чи простою вдачею.

Можливо і те, й те разом, тобто грою з вогнем.

Вона потупила очі.

То була більша поразка, аніж моргнути.

Вона відверто схилила голову на знак того, що програла.

І на основі законів всесвітнього тяжіння, від цього нахилу голови вилились усі запаси слізних залоз, і я помітила, як по її щічках задзюрчали два мовчазні струмочки.

Отже, я перемогла! Але уявіть лишень, якою нестерпною була мені та перемога.

Я почала говорити. Я сказала все, чого не слід було говорити:

— Елено, я збрехала. Я брешу вже протягом багатьох місяців.

Двійко очей дивилися на мене. Я здивувалася, що у тому погляді зовсім не було здивування. Очі лише ждали слушної нагоди.

Але вже запізно.

— Я кохаю тебе. Я тебе не розлюбила. Я не дивилася у твій бік через настанову. Але я все-таки дивилася на тебе крадькома, бо не можу не дивитися на тебе, тому що ти найгарніша і тому що я тебе кохаю.

Не така жорстока, ніж Елена, чума вже, мабуть, промовила б щось на зразок: «Більше не треба!» Елена мовчала і дивилась на мене, як лікар на хворого. Я це добре розуміла.

Помилка — це як спиртне. Дуже швидко усвідомлюєш, що заходиш надто далеко. Але перш ніж здоровий глузд звелить зупинитись, щоб не завдавати собі надто великої шкоди, щось схоже на навіженість, витоки якої лежать десь за межами пияцтва, примушує не зупинятися. Цю несамовитість, хоч би якою дивною вона здавалась, можна було б назвати гординею. Гординею волати, що наперекір всьому, ти маєш право пити і помилятися. Чіплятися за помилку або за спиртне набуває тоді значення аргументу, виклику логіці: якщо я не кидаю пити — значить, маю рацію. І нехай інші сприймають це, як їм заманеться. І я далі питиму, доки розбурхана стихія не урезонить мене, доки не перетворюся на алкоголічку або не стану на обліку у товаристві анонімних пияків, доки не звалюся під стіл, або доки на мене не плюнуть з агресивно-безрадісною впевненістю, що я вселюдське посміховисько. Впевнена, що за десять років, за десять століть час, Історія або Легенда врешті-решт виправдають мене. Це, власне, вже не матиме жодного значення, бо час розставить все на свої місця, бо для будь-якої помилки чи вади існує свій золотий вік, бо кожна епоха має свої помилки.

Насправді люди, які наполягають на власній неправоті — містики. Тому що знають у глибині душі, що роблять надто довгострокові інвестиції, що помруть задовго до свідчень Історії. Але поринають у майбутнє з бентежністю месії, впевнені, що про них згадають, — що у золотому віці алкоголіків скажуть: «Цей… як його… захожий барів, був предтечею», і що про них збережуть пам’ять у апогеї епохи Ідіотизму.

Отож, того березневого дня 1975 року я дуже швидко зрозуміла, що помиляюсь. Але, оскільки, як справжня дурепа, тобто як людина з почуттям честі, я достатньо довірлива, то й вирішила не зупинятись:

— Тепер я вже не прикидатимусь. А, може, й прикидатимусь, але тоді ти знатимеш, що це удаване.

Тут я справді зайшла надто далеко.

Елені, мабуть, здалося, що це я вже переборщила і ситуація перестає бути комічною. Убивче байдуже, підтвердивши це ще й поглядом, заявила:

— Це все, що я хотіла знати.

Розвернулась на підборах і попливла повільною ходою, ледь лишаючи слід на багнюці.

Дарма що я вже збагнула власну помилку, стерпіти її наслідків я не могла. Більше того, вважала, що рахунки мені виставлено надто рано. Не встигла навіть посмакувати власні огріхи.

Я стрибнула обома ногами у місиво, щоб наздогнати красуню.

— А ти, Елено, ти кохаєш мене?

Вона подивилася на мене, ввічлива, але відсторонена, що само собою було красномовною відповіддю, та й пішла собі далі.

Я сприйняла те як ляпас. Мої щічки горіли від злості, відчаю й приниження.

Трапляється, що погорда змушує забути про почуття гідності. Коли до цього домішується ще й шалене осміяне кохання, то крах може набути загрозливого масштабу.

Одним стрибком у багнюку я наздогнала мою кохану.

— Е-ні! Не все так просто! Якщо тобі заманулося приректи мене на страждання, то дивися на них.

— З якого дива? Хіба це цікаво? — відповів ангельський голосок.

— То вже не моя проблема. Ти просила мене страждати, то дивися, як я страждаю.

— Я тебе про щось просила? — перепитала незворушна, як нейтральна Швейцарія.

— Ну це вже ні в які ворота не лізе!

— Чого ти кричиш? Хочеш, щоб тебе усі почули?

— Авжеж, я цього хочу!

— Ну давай.

— Авжеж, я хочу, щоб знали усі!

— Щоб усі знали про твої страждання і про те, що я маю на них дивитися?

— Саме так!

— М-м. Бачили таке диво?

Її цілковита байдужість була зворотно пропорційна зростаючій зацікавленості дітвори до нашого кружляння.

— Припини ходити! Поглянь на мене!

Зупинилася і подивилася на мене, терпляче, як дивляться на дивака, що ось-ось виконає свій номер.

— Я хочу, щоб знала ти, хочу, щоб знали й вони. Я кохаю Елену. І тому виконую все, що вона вимагає. Навіть коли це її вже не цікавить. Коли я знепритомніла — це Елена вимагала, щоб я бігала безупинно. А вимагала вона, бо знала, що я астматичка і що підкорюся їй. Вона жадала, щоб я зашкодила собі, але вона не знала, що я піду так далеко. Тому і зараз все те, що я вам розповідаю, — це теж, щоб скоритися їй. Щоб до кінця себе зруйнувати і обернутися на руїну.

У найменших був такий вигляд, що вони нічого не розуміють, але інші — розуміли. Ті, хто до мене гарно ставився, дивилися на мене зажурено.

Елена поглянула на свій гарненький годинник.

— Перерва майже закінчилась. Я повертаюсь у клас, — заявила як ідеальна дівчинка.

Глядачі посміхалися. На їхню думку, це виглядало швидше всього кумедно. На щастя, їх було «лише» тридцять чи тридцять п’ять, тобто третина усіх учнів. Могло бути й гірше.

Мені все ж таки поталанило з проклятим саботажем.

Марення тривало ще з годину. Я відчувала незбагнену гордість.

Потім ця погорда дуже швидко минула.

О четвертій від згадки про ранішні події мені було лише соромно.

Того ж вечора я заявила батькам, що маю намір якнайшвидше виїхати з Китаю.

— Ми всі теж над цим працюємо, — сказав батько.

Я мало не відповіла: «Так, але у мене на те є неабиякі підстави». На щастя, спрацювала інтуїція, і репліка лишилась не висловленою.

Брата з сестрою на сімейній нараді не було. Задовольнилися тим, що розказали їм, як їхня сестричка виставила себе напоказ. Це не дуже травмувало їх.

Невдовзі батько отримав призначення до Нью-Йорка. Я подякувала Христофору Колумбу.

Але треба було ще дочекатися літа.

Ці кілька місяців я прожила у безчесті. Мій сором був перебільшений: діти дуже швидко забули ту сцену.

Але її пам'ятала Елена. Коли перетиналися наші погляди, я читала в її очах глузливу відстань. І це завдавало мені мук.

За тиждень до від'їзду ми мали припинити війну проти непальців.

Цього разу батьки не доклали жодних зусиль.

Якось під час однієї з сутичок, непалець витяг з кишені ніж.

До того у боях ми використовували лише тіло — його форму і зміст. До зброї ніколи не доходило.

Застосування леза справило на нас таке враження, яке можна порівняти з обома скинутими на Японію атомними бомбами.

Наш головнокомандувач вдався до немислимого: він ходив по території всього гетто з білим прапором.

Непал погодився на мир.

Ми вчасно виїхали з Китаю.

Прямий переліт з Пекіна до Нью-Йорка сприяв моєму психічному одужанню.

Мої батьки геть втратили здоровий глузд і до нестями розбещували своїх дітей. Мені це страшенно подобалось. Я стала нестерпною.

У французькому ліцеї Нью-Йорка десяток дівчаток закохалися у мене до нестями. Я завдавала їм несказаних мук.

То було прекрасно.

Два роки тому на одному зі світських дипломатичних прийомів у Токіо мій батько зустрівся з батьком Елени.

Вияв ніжних почуттів, обмін спогадами про «добрі старі часи» у Пекіні.

Неодмінна гречність:

— А як ваші діти, друже?

Якось з одного татусевого листа, написаного не без хитрощів, але необачно, я дізналася, що Елена перетворилася на фатальну красуню. Вона навчалась у Римі, де чимало бідолах поговорювали про самогубство через нещасне кохання до неї. А може, так уже й сталося.

Ця новина дуже поліпшила мені настрій.

Спасибі Елені за те, що вона по-справжньому розкрила мені очі на кохання.

І величезне — спасибі Елені за те, що вона лишилася вірна своїй легенді.

Про автора

Амелі Нотомб, франкомовна письменниця Бельгії, народилася 13 серпня 1967 р. у японському місті Кобе — одна з найвидатніших постатей сучасної французької літератури. Завдяки батькові, бельгійському послу, об'їхала Китай, США, Лаос, Бірму та Бангладеш. Коли ж у сімнадцять років приїхала, нарешті, на землю своїх батьків до Бельгії, якої раніше зовсім не знала, тут зазнала справжнього соціально-культурного шоку. «Цілковита самотність. Спілкуватися з західноєвропейською молоддю у мене ніяк не виходило. Думаю саме через те збентеження я й почала писати». Спершу її сприймали як ексцентричну авторку, але майже відразу ж надали статус літературного символа. Сьогодні вона улюблениця ЗМІ і зірка ліцеїстів. Цей чорний вихор з місяцеподібним личком сам по собі символізує круговерть і блискучий успіх при відкритті сезону.

Перша книжка принесла їй премії Рене-Фалле і Алена-Фурньє. Наступного року роман «Саботаж кохання» був удостоєний трьох премій. У 1999 р. роману «Тремтіння та заціпеніння» було присуджено одну з п'яти найпрестижніших літературних премій — Гран Прі французької Академії в номінації «роман». Сьогодні романи Амелі Нотомб перекладаються 24 мовами.

Примітки

1

Старовинний повільний і граціозний танок, модний у Франції у ХУІ-ХУІІ ст. — (Тут і далі примітки перекладача.)

2

Бульвар Хутун.

3

Політичне угруповання Китаю, очолюване дружиною Мао Цзе Дуна — Цзян Цин, яке після смерті Мао Цзе Дуна зробило невдалу спробу прийти до влади.

4

Фармакологічно індиферентна речовина, яка імітує лікарський препарат.

5

Протей — грецьке морське божество, умів приймати вигляд звіра, води, дерева, передвіщати долю.

6

Збірник цитат промов Мао Цзе Дуна.

7

Організація, створена в 1960 р. у Франції Реймоном Кено з метою пошуку нових можливостей французької мови.

8

Риторична фігура.

9

Туш — дослівно французькою «китайське чорнило».

10

Старовинна назва, яку китайці дали своїй країні, і яку розглядали як центр світу. Термін запозичений у західноєвропейській географії.

11

4 Моріс Гревіс (1895–1980) — бельгійський вчений, автор підручника класичної французької граматики.

12

Моріс Гревіс (1850-1980) — бельгійський вчений, автор підручника класичної французької граматики

13

missio! (лат.) — жест, що в боях гладіаторів позначав пощаду.

14

Претор не переймається дрібницями (лат. прислів’я).

15

Таємний бог (лат.).

16

Богиня з машини.

17

Отрута у хвості (лат.).

18

Не дуже швидко (італ.).

19

Лозунг часів Культурної революції: «Нехай розквітне Сто Квіток, нехай протиборствує Сто Шкіл».

Content

Амелі Нотомб
Саботаж кохання

Про автора

Примітки