Валерій Макеєв

100 днів полону, або Позивний «911»

Тепер, після повернення додому, почавши входити у структури місцевої влади, розумію, що на місцях сидять люди, які мали б бути адміністраторами змін після Революції Гідності, а насправді – це окремий пласт, відділений залізобетонною стіною від усього, що відбувається… Навіть важко це життям назвати – вимір, коли ти дихаєш. Так, це, мабуть, життя. Але зовсім інше.

Революція одна, друга, війна… Щось ми робимо не так, бо все, що відбувається, жодним чином не впливає на чиновницький світ. Це специфічна сила зла і якась мізерна сила добра (добровольці, котрі воюють на Сході) і близько не може справитися. От кажуть: повернуться хлопці з АТО… Повертаються… Мовчать… Не хочуть ні з чим зв’язуватися і навіть не вірять, що можна щось здолати. Що «ворога» на Сході можна побороти – так, а чиновницький світ – ні, не знають як.

Що ще треба пройти?

Якого роду катарсис?

* * *

Петро приступив тоді та запитався Його:

Господи, скільки разів брат мій може согрішити проти мене, а я маю прощати йому?

Чи до семи раз?

Ісус промовляє до нього: Не кажу тобі до семи раз, але аж до семидесяти раз по семи!

(Від Матвія 18:21, 22)

Передслово

Події листопада 2013 – лютого 2014 в Україні отримали діаметрально протилежні оцінки (насамперед через судження закордонних медіа): з одного боку, зміна влади насильницьким шляхом і в непередбачений законодавством спосіб, з іншого – Революція Гідності… Але людська гідність – це та категорія, яка сама знаходить шляхи для самовираження, часто незважаючи на дипломатичні протоколи. А вчорашні майданівці – сьогоднішні волонтери – стали ангелами на сторожі вибореної гідності, як власної, так і національної. Зростає нове покоління українців – патріотів, які мислять себе незалежно, в державі, позбавленій корупції, з почуттям самоповаги.

Предивний факт: політики, як тільки виникла збройна складова конфлікту в Україні, одразу визнали, що в державі практично відсутня армія і вся надія на «друзів України». «Друзі України» (ті, що за Будапештським меморандумом передбачають захист нашої держави) трохи посоромившись знайшли дипломатичні маневри, мовляв, хтось неправильно потрактував меморандум. Так чи так, але стало зрозуміло, що:

– ніякої зовнішньої допомоги чекати не варто;

– політики, котрі визнали проблеми власної армії, таки не проти покерувати й такою державою;

– гідність таки необхідно захищати за рахунок сил й енергії саме волонтерського руху…

«Этого не мог предвидеть никто», − легендарна фраза із улюбленого фільму багатьох поколінь «Сімнадцять миттєвостей весни» стала актуальною як ніколи. Жоден кабінетний аналітик не міг передбачити того, що в напіврозваленій і осілій у злиднях Україні виникне нечуваний досі й невідомий тій же Європі, та й усьому світу, – потужний волонтерський рух.

І поринули з головою волонтери в технологічний процес під назвою війна: поїти-годувати, взувати-одягати, лікувати, забезпечувати засобами захисту, морально й духовно підтримувати й зміцнювати українське військо. Окрім всього допомагають волонтери і постраждалим від конфлікту мирним громадянам. По обидва боки барикад. Але у війни ще й інші грані: полон, обмін і торгівля полоненими, захоронення цивілізовані і варварські, зниклі безвісти і пошуки їхніх слідів. Офіційна Україна й до цього не була готова. І навіть після року війни, названою АТО, держава так і не знайшла своє місце і роль у вирішенні названих проблем. Занадто тяжко все йде, тому потрібно говорити. Це потрібно і для сьогодення України, і для її майбутнього.

Життєва необхідність сказати правду з’являється у кожного, хто хоч раз на власні очі побачив, що таке «ЛНР – ДНР». Один із таких Сергій Захаров, художник із Донеччини, який пройшов пекло «ДНРівського» полону, у якому багато спільного із моїм, «ЛНРівським». Я познайомився з ним на презентації першого видання, у Києві. Він сказав, аби був письменником, теж написав би книгу, але «я художник, тому малюю». Коли побачив перші Сергієві начерки до текстів, здивувався наскільки точно відтворено тамтешнє життя. Тепер побачити й оцінити можете і ви, свідомі читачі. Бо тільки таким ця книга потрапляє до рук.

Замість прологу

Перші дні я просто насолоджувався повітрям свободи й залюбки йшов до всіх, хто запрошував поспілкуватися: журналісти, посадовці, старі та щойно знайомі люди. Звичайно, радість зустрічі й розмова з близькими та рідними була особливою, проте абсолютно всіх відкритих людей довкола я сприймав, як членів родини. Радий був кожному.

Так. Щось у мені змінилося.

Можу підтвердити це й через три місяці після повернення з полону, коли пишу ці рядки. Ні, я не зрозумів, просто відчув, що всі ми дуже маленькі перед Богом, і всілякі намагання знайти місце під сонцем – від лукавого. Я переконався, що жити треба набагато простіше, аскетичніше. Жити з любов’ю. Адже нічого з собою, окрім відповідей за вчинене, не заберемо. Все так просто… Просто люби, працюй, шануй насамперед батька й матір, близьких і рідних, далеких і невідомих, і… ворогів своїх.

Дивна річ. Після повернення з полону в мене не виникла жадоба помсти до катів, а навпаки – з’явилося відчуття вдячності до тих, хто проявив людяність і певними діями підтримував у час одного із найважчих періодів мого життя. Так, ТАМ відлік життя йде на години, хвилини, секунди. Кожної миті щось може змінитись. Трапитись щось абсолютно нелогічне, неплановане. Зараз про це не те, що говорити, а й згадувати важко настільки, що божеволієш.

Те, що раніше здавалося непереборною проблемою, сьогодні стало малосуттєвим, часом навіть таким, що не заслуговує на увагу. Для кожного «непереборні» проблеми – це щось особисте. Я такий же: переймаюсь (а точніше, переймався) тим, що доносить телеефір, як у кожного, у мене є родинні питання, що потребують особливої уваги. Полон, наче надпотужний мікроскоп міжлюдських та суспільних відносин, дав мені нове бачення псевдополітичних та псевдоекономічних конфліктів. Якщо узагальнити, що побачив через його збільшене скло – це тотальна маніпуляція. Усім і всіма. А ще сумбур і абсурдність реалій. Поріг вразливості до жорстокості знизився до нуля: поняття образи відступило в глибоку тінь. Навпаки, намагаюсь не ображати інших. Тих, хто хоче вчинити так до мене, просто жалію. За недалекоглядність. Бо то є марна трата часу…

Маю переконання, що війна ТАМ, та «мирне» життя ТУТ – це два різні світи. ТУТ ми не бажаємо прийняти місію цієї війни, зрозуміти: для чого нам це випробування. Начебто ми мали б відстоювати ідеали Революції Гідності, проте живемо за «совковими» стандартами (і захищаємо це право так жити).

Перші вичитки-поради поставили ключове запитання:

«А чому ти не показуєш страшних сцен катування, знущання над пораненими та полоненими?…»

Дивний феномен. Не можу.

Коли написав перший текст – вислав своєму другу-сокамернику, професійному журналісту Ромці Черемському: «Прочитай. Це те, що ми хотіли донести до наших співвітчизників, перебуваючи на підвалі…» Майже місяць Ромка не відповідав. Телефоную декілька днів тому, вибачається: «Знаєш, я так і не зміг себе пересилити: відкрити файл «100 днів полону…» Мені болюча будь-яка згадка про ЦЕ… Переслав, не відкриваючи, своєму приятелю – професійному журналісту з великим досвідом роботи. Дав певні поради, та в цілому оцінив добре».

Вибач, Ромко. Розумію, що болить. Та мав написати це саме так.

Знаєте, чого понад усе прагнуть полонені там? Щоб їхні родини не знали про ті важкі страждання, які доводиться витримувати в полоні.

Нещодавно повернулися хлопці десантники після п’ятимісячного полону (їх взяли під Іловайськом). Удома – без інтерв’ю. Півтори доби біля родин – і на службу… Уклали нові контракти. Мама одного з них спілкувалася зі мною: «Колишні полонені – це якась особлива каста… Їх важко розуміти. Та, бачу, що й вони ТУТ мало що розуміють. Тому навіть після такого страшного полону бачать себе далі тільки на війні… Майже не говорили про полон. Та, чи не найперше, що зробили хлопці, повернувшись додому, зателефонували тим, хто проявив ТАМ до них людяність: давав кусок хліба, іноді, потайки вночі зателефонувати до рідних…»

Якби захотів написати сценарій фільму жахів, не довелося б нічого вигадувати. Але я не терплю цього жанру. Розумію, що цю книгу можуть читати рідні й близькі тих, хто ще залишився там… Що маю сказати їм? Дзвінки та листи від родичів я отримую щодня. Разом віримо та надіємось. Кілька днів тому, ридаючи, зателефонувала мама одного із воїнів, який лежав зі мною в лікарні… Він уже пів року в полоні й має важке поранення. Днями подзвонив дружині й сказав, що його, пораненого, жорстоко побила група п’яних конвоїрів… Хлопець уже кілька днів навіть підвестися не може. Шукаємо способи визволити.

Війна триває. І я в ній маю своє місце. Незначне. Щось намагаюсь зробити для поліпшення долі та визволення заручників, розшуку зниклих безвісти. Щось вдається. Чотири вантажі безпосередньо до камер з полоненими знайшли своїх адресатів. Під час п’ятої доставки нашого перемовника (дівчину-волонтера) взяли у полон. Це вже її другий полон…

Щось пішло не так…

Визволяємо. І… направляємо вантажі з харчами та одягом до камер Луганська й Донецька… Коли буде визволено останнього полоненого? Зараз це невідомо й не зрозуміло… Цей «дощ материнських сліз» надовго…

* * *

Цей текст – це пам’ять.

А пам’ять – зовсім не пам’ятник. Вона жваво спонукає міркувати про те, що відбувається в нашій країні, у світі. Примушує шукати відповіді на складні питання. Це також моя пам’ять для внучки Марійки. Для світлого й мирного майбутнього її та всіх українських дітей.

Свобода «щастя»

Найбільше випробування для людини – встояти не стільки проти невдач, скільки проти щастя

Франческо Гвічардіні

24 листопада 2014 о 13-й годині за київським часом й о 14-й за московсько-луганським, біля мосту через Сіверський Донець поблизу містечка Щастя, представниками Міністерства оборони самопроголошеної «ЛНР», мене перевели зі статусу військовополоненого/заручника/просто викраденого у такий довгоочікуваний статус Громадянина України й передали офіцеру Української Армії – комбригу 92-ї бригади. Не знаю, як його звати. Просто справжній офіцер. Все було лаконічно і… якось незвично людяно для навколишнього світу. Того дня, коли мене передавали в руки офіцера, сторони домовилися про «режим тиші» на три години. Три години тиші на передовій – це мій скромний вклад у справу довгоочікуваного миру на Донбасі.

За мною приїхав син. Комбриг попередньо запитав його, як мене ідентифікувати, адже я не мав ніяких документів. Володимир для цього вигадав дуже милий, навіть зворушливий, пароль.

У супроводі двох офіцерів «ЛНР» я підійшов до підйому на гірку, яка, звиваючись, вела до мосту через Сіверський Донець.

– Стоїмо! – пролунала лаконічна команда. – Якщо почнеться стрілянина – падай на землю.

– Так домовилися ж про «тишу», – зауважив я.

– В окопи команди часом приходять із запізненням, – відповів досить інтелігентний ополченець.

Чекати довелося недовго. Хвилини через три після нашої зупинки з’явився крокуючий твердою, впевненою ходою військовий. За ним ще двоє.

– Назвіться: прізвище, ім’я, по батькові, – сказав офіцер. І хоч звучало це по-військовому чітко, обличчя випромінювало особливу людяність, приховати яку не зміг би жоден військовий мундир.

Я відповів. Мабуть, за темпоритмом не так чітко, як прозвучало запитання.

– Як звати сина?

– Володя.

– А онуку?

– Марійка, – сказав я, усміхнувшись.

Комбриг відповів не менш щирою посмішкою і міцно, по-чоловічому, навіть по-батьківськи, обійнявши. Він був молодшим за мене, але тут, на війні – в рази головніший, тихо мовив: «Із прибуттям».

– Проведіть! – прозвучала команда від комбрига рідної української армії. І я в супроводі офіцера, який стояв трохи осторонь, пішов до наших…

Уперше після ста днів мого перебування в полоні на очах виступили сльози. На хвильку. До мосту я підійшов уже гідно. Усе було позаду. Попереду чекало повернення додому, до такого вже незвичного мирного життя.

ПАРАЛЕЛЬНІСТЬ

(із захалявного записника)

Крізь заґратоване вікно дивлюся, як люди кудись йдуть нещасними, розбитими Ровеньками. Які вони при цьому щасливі. Проходять повз підвал і не уявляють, що через дорогу від їхнього будинку утримують кілька десятків полонених та заручників. І тут не 21 століття, а 15–16 – за підходами це Середньовіччя.

Тут, як ніде, відчуваю, що є кілька світів: перший – чиновницький, де всі лаються, щось вирішують…, другий – фейковий, коли хтось кидає маніпуляцію і всі ведуться на неї. Мене в цих двох світах немає, скоріше у наступних. Третій – глибинний, аналітичний. Четвертий – світ бійців і людей, яких торкнулася ця війна. Ті, хто пройшов крізь Схід, розмовляють між собою на рівні думок… недомовок, обмовок. Тут є свої цінності. Якщо стіна, то тут ця стіна справжня – з чіткими обрисами: бачиш, де, яка цеглина, на яку можна опертися… Там, на мирній Україні, біла стіна, пофарбована – не знаєш, що всередині, насправді. А вона може бути псевдостіною, або такою ж цегляною, але заштукатуреною. Тут все оголено – усі людські відносини на поверхні. У певному сенсі тут краще через цю щирість. Даю собі слово щомісяця виїжджати в зону АТО: занурюватися «у чисту воду».

Пролог від діда

Великий Брат, як і раніше, не стуляє очей, а деякі рівні – рівніші від інших…

Джордж Оруел

Майже день у день, 72 роки тому мій дід втік із полону німецьких окупантів. Добирався сотні кілометрів до рідних країв. Поліцаї уже в родинному селі Панське спіймали й після жорстоких допитів розстріляли діда Якова. Звуки пострілів чув мій тато…

Сьогодні Панське (колись – українська «Венеція») затоплене водами Дніпра поблизу Черкас. І в цієї трагічної події мого роду немає місця, до якого я мав прийти вклонитися. Та душа, вочевидь, обирає свої потаємні (за Вищими Законами) шляхи. Мій дід потрапив у полон неподалік від тих місць, де взяли й мене. Відомо, що Яків Федорович Макеєв боронив Батьківщину від окупантів у Курській, Воронезькій та Сталінградській областях. Неподалік від Бєлгороду отримав контузію, знепритомнів і потрапив у полон. Через 72 роки курсько-воронезькі хлопці дідів-прадідів, яких боронив мій дід, взяли в полон уже мене. Спіралі історії.

Не знаю, можливо, полон – спадок від діда. Можливо, історія ближча. У середині червня боєць Жека з позивним «Чех» дістав мій телефон, дізнавшись, що я займаюся організацією богослужінь у військах. Перетелефонував і попросив провести в них в «Айдарі» Євхаристію. Дуже хотів причаститися. Не склалося… Коли ми приїхали в розташування, виникла якась метушня. Нас не пустили, тож довелося проводити молебні в інших частинах.

«Чеха» через десять днів не стало. Не причастився. А причину метушні я дізнався, заїхавши на нічну вечерю на зворотному шляху в придорожню забігайлівку за Харковом. У телевізорі показували репортаж про взяття в полон Надії Савченко. Я ще подумав: «Боже, як же їй там, у полоні?…»

Через кілька тижнів дізнався, що двоє моїх земляків – Дмитро Половинка й Сашко Осейко – теж опинилися в полоні. Якось близько взяв це до серця. Як міг, намагався долучитися до їхнього пошуку й звільнення. У полоні хлопці були 11 днів. Коли зустрілися, розговорилися з Сашком: розповів про бомбардування «Градами», мінометні обстріли та багато іншого побаченого-пережитого за час його чотиримісячного перебування на війні. Коли запитав, а де ж було найважче, Сашко без вагань відповів: «У полоні».

Можливо тому, коли до мене звернулися за допомогою у звільненні захоплених бійців, які перебували в Краснодоні, я не особливо розмірковував − розумів, що це і важливо, і потрібно для хлопців.

Загалом було три групи, звільнення яких я організовував. Перша – вісім танкістів, які перебували в ізоляторі тимчасового тримання в Краснодоні. З’ясував їхнє місцезнаходження, встановив контакт і з ними, і з людиною, яка їх утримувала. Незабаром четверо людей були на волі. Залишилося ще четверо. Сконтактував, але чіткої домовленості про їхнє звільнення досягнуто не було. Із людиною, яка відповідала за утримання, вирішили, що будемо розбиратися, коли приїду. Хлопцям пояснив ситуацію. Попросили, якщо навіть не вдасться звільнити, привезти цигарки, солодощі, їжу, одяг. Усе зібрав.

Ще були Роман і Вітя. Їх утримував бойовий командир з позивним «Л». Командир дав номер свого мобільного для зв’язку, і так почалося наше спілкування. Говорили по телефону кілька разів на день: «Л» сказав, що віддасть без обміну хлопців, якщо я привезу журналістів для зйомок фактичного матеріалу про події у Краснодоні. Безпека мені й журналістам гарантувалася на всі 100 %. Командир сказав прізвище, ім’я, по батькові, дав свої контакти, фото із соціальних мереж. Полонені підтвердили, що це він і є. Коли поїздка була підготовлена, я сказав дані свого автомобіля. «Л» повідомив, що мені присвоєно позивний «911», і необхідна інформація передана на всі блокпости. Ще був Святослав із Черкаської області. До мене телефонував щодня із величезним очікуванням і надією. Був у полоні. Втікав. Під час втечі поранили. Без свідомості приютила одна родина, що жила неподалік українсько-російського кордону. Згодом, люди, які прихистили Свята, сказали, що виїжджають до Росії, а квартиру закривають. Привели його до знайомого міліціонера, з яким я і зв’язався. Він запевнив, якщо буду в найближчі 3–4 дні, то заберу Свята без проблем. На запланований день мого прибуття Свят уже пішов від людей, які його прихистили. «Я буду сидіти у жовтій футболці та джинсах на сходах біля краснодонської міліції доти, доки ви не приїдете. Буду чекати» − сказав він.

Від Романа нестримно надходили есемески. Я розумів, що зараз крім мене хлопцям ніхто не може допомогти. А в мене складається все вельми добре й організовано з досить переконливими гарантіями. Додатково відпрацював силу-силенну контактів по лінії церковнослужителів. І ситуація, і статус приймаючої сторони підтверджувалися як ними, так і полоненими.

Дорога на схід

Журналістам Ані, Назару та Роману я запропонував самостійно дістатися до Черкас, звідки ми разом на «Vito» повинні були виїхати в зону АТО за маршрутом Черкаси – Харків – зона АТО – Краснодон і назад. Від’їзд запланували на 18 годину 14 серпня 2014 року, у четвер. Багажне відділення мікробуса вирішив заповнити традиційною гуманітаркою. Із «Айдару» саме надійшло замовлення на медикаменти та запчастини до техніки. Дяка Олені та Інні з місцевого штабу «Самооборони»: допомогли з забезпеченням ліків. Змотався за замовленими запчастинами. У нашому Свято-Троїцькому соборі парафіяни зі священиками вже зібрали досить велику кількість і продуктів харчування (з-поміж іншого – апетитних за сезоном кавунів), і необхідних для воїнів предметів побуту.

Безумовно, звернувся до владики Іоана за благословенням. Розповів йому приховану мету свого візиту.

Удома дружині сказав, що їду в Харків на семінар – повернуся за три-чотири дні. Зайвий раз хвилювати рідних із приводу моїх поїздок у зону АТО не хотілося. Владика благословив.

Якось, днів за п’ять після взяття в полон, один із офіцерів-бойовиків вирішив чи то покепкувати наді мною, чи то просто повправлятися у розмовному жанрі, і сказав:

– Бусик твій – все! У друзки. Вирішила наша розвідка на ньому прокататися до ваших нациків у тил, але потрапили в засідку. По них лупонули з РПГ – чотири трупи.

– Нічого такого з ним не буде. Його владика Іоанн освятив і благословив мене на поїздку, – задумавшись на пару секунд, відповів я.

Офіцер із якимось непідробним інтересом подивився на мене і тільки протягнув у відповідь:

– Мда…

Як виявилося, він просто вигадав і про РПГ, і про трупи. Бусик тримався… Не розумію навіщо, але чеченці, які забрали моє авто, найперше розбили вікно машини біля водійського сидіння. Можна було б припустити, що у розбитому вікні розмістили б ствол (для справи), але… вікно затягнули поліетиленовою плівкою.

Згодом, після повернення з полону, дивився програму з документальними зйомками зі Сходу й побачив, що це майже традиція: спершу розбити вікно отриманого авто, а потім закрити його плівкою.

Мій добрий товариш «Vito», на якому я проїхав не одну тисячу кілометрів (і втрата якого й на сьогодні для мене болюча й відчутна), їхати однозначно не хотів. Буквально напередодні поїздки раптом зупинився, як ослик, не бажаючи нікуди рухатися. І довелося докласти неймовірних зусиль, щоб запустити його в путь-дорогу. Не доїжджаючи до Сватового (перший райцентр Луганської області на кордоні з Харківською), пробив колесо. Замінити виявилося дуже складно, а пошуки шиномонтажу у Сватовому й надання невідкладної техдопомоги зайняли незвично довгих три години. Щось ішло не так. Утім, були й цікаві моменти в дорозі. Увечері в четвер, коли вже проїхали частину шляху, передзвонила медсестра «Айдару» і запитала, чи не зможу заїхати в передмістя Харкова по цуценя. Цуценятко добротної німецької вівчарки знайшли і прийняли на борт майже опівночі. Нарекли його Айдаром. До полудня п’ятниці 15 серпня прибули в розташування батальйону. Передали песика, який уже почав потихеньку гарчати. Вивантажили гуманітарку.

Дорога в зоні АТО – це не зовсім те, до чого ми звикли в мирному житті, там це скоріше напрямок, бо їхати доводиться полями й посадками. Так добралися до якогось місця в полі, де стоять наші БТРи й хати видніються. Зупинилися. Жінка виходить з будинку й мелодійною українською: «Хлопчики, а ви тут надовго?». Думаю, який же це «Восток»? Простояли там годин дві – йшов мінометний обстріл. Військові сказали, що може проскочимо.

Головне: спочатку дістатися залізничного насипу, а потім пропустити поворот. «А то можете в’їхати на блокпост чеченців при Ювілейному». Так і поїхали в повному тумані від бруду й пилюки, покладаючись скоріше на інтуїцію, аніж на здоровий глузд і чіткий прорахунок власних дій. Інтуїція слово іншомовне, і ми, слов’яни, ототожнюємо його з більш зрозумілим для нас більш точним відповідником – «авось».

Візуальний контакт із машиною супроводу не був стабільним. Щоб визначити напрямок руху, слід було притишити хід, вийти із пилової завіси і за вектором руху рукотворного торнадо, яке лишала за собою «Нива», зрозуміти, куди ж рухатися далі.

Ключове перехрестя, як часто буває, з’явилося несподівано, й оскільки нас попереджали «дивіться не промахніться», виникло питання, на яке не знаходили відповіді. Так, це було перехрестя життя: в одну сторону дорога йшла на блокпост чеченців, в іншу – наш шлях… Але в обох напрямках стовпом стояла пилюка від руху авто.

У кожного своя дорога… Яка з них наша?

Стоїмо. Хвилин за десять повернулось авто супроводу, що їхало попереду: «Добре, що зачекали. Жартують: як казав Штірліц, «Выдержка – обратная сторона стремительности!».

Урешті-решт, прибули до Лутугиного. Одразу розвантажили гуманітарку для місцевого роддому. Відкрили двері багажного відділення – кілограмів 20 піску злетіло.

Лутугине

Війна – це нещастя у збільшеному масштабі

Ієремія Бентам

Перше, що впало в очі при в’їзді в Лутугине 15 серпня (через день, як туди увійшли наші війська), не рахуючи величезних руйнувань, це декілька груп п’яних українських вояків. Коли біля будівлі райадміністрації я зупинився і спробував присоромити, поговорити з однією такою компанією, мовляв, хлопці, ви навіть не уявляєте, яка кількість людей з усього світу підтримує вас, вважає справжніми героями, а герою не личить бути пияком, то мало не пошкодував про свою затію. Озброєні чоловіки почали з’ясовувати стосунки: хто ми, звідки й куди можемо… не вернутися, якщо робитимемо подібні зауваження.

У Лутугиному я був уперше в житті. Гарне містечко. Трубний завод, єдиний у Європі. Був. Швидше за все, відновленню не підлягає. А того дня – 15 серпня – місто не було готовим до прийому туристів та гостей. Воно взагалі ні до чого не було готовим. Напередодні Лутугине залишили ополченці. У комендатуру звернулося 37 осіб із заявами про те, що ополченці залишають місто, побивши власників і пасажирів авто, які чинили опір, та відібравши транспортні засоби. Здавалося б, звідки тут взятися будь-яким ознакам мирного існування?… Але життя – дивна штука. Вона кидає свої паростки навіть у найбільш несприятливих умовах. Мене вразило, як маневруючи між розбитою і спаленою військовою технікою у практично спустошене місто в’їхав ПАЗик із шахтарями, що поверталися зі зміни. Дивовижний народ! Шахта для них і є символом життя. Усього життя.

Із нашого телевізійного ефіру часто звучить: «Чому ви (шахтарі) там лишились? Треба було брати в руки зброю. Боронити своє… Усі ви продалися…»

Шахтарі – особливий народ: тут з гаубиць і «Градів» луплять…, але якщо тобі на зміну – ідеш на автобус за розкладом і їдеш на роботу. А там щодня – як на смерть. Їх уже мало чим злякаєш…

За час полону пройнявся вагомим почуттям пошани до цього простого люду і ніякою пропагандою з мене це не виб’єш. Вони чесні. У них душа навстіж. Кайлують і п’ють. Живуть і вмирають. Але все це з відчуттям внутрішньої гідності за свій статус шахтаря.

Так, багато хто взяв до рук зброю, воюють проти нас.

Стріляють і вбивають. Як і наші…

* * *

Ми з Ромкою, доставивши гуманітарку в місцевий пологовий будинок, вирішили проїхатися містом. Лутугине (а точніше те, що від нього залишилося) зализувало рани від бомбардувань та обстрілів. Перехожі на вулицях міста, здавалося, блукали в подиві, подумки запитуючи невідомо кого: «А що це було?». І навіть не підозрювали, що не мине й двох тижнів, як Лутугине зазнає ще більш потужних атак «Градів» та інших видів сучасної бойової техніки, а українські війська залишать його.

Мабуть, одна з найстрашніших умов війни, що життя цивільного населення протікає у фронтовій смузі, коли містечко переходить під контроль по черзі від однієї до іншої протиборчої сторони. «Переходить» – це досить таки порожня дефініція. Після останнього такого «переходу» безвісти зникло близько сотні цивільних. Один із місцевих жителів розповідав, що ополченці, узявши під контроль його містечко, проводили масові зачистки, виявляючи тих, хто тим чи іншим способом сприяв українській армії (або хоча б висловлював радість від її перебування). Так зі слідами й безслідно тільки в Лутугиному зникали сотні громадян. Упевнений, що колись історики візьмуться за сухі підрахунки непрямих жертв війни…

Було спекотно. Хотілося купити прохолодної водички.

«Купити…» Ви лишень вдумайтеся – навколо війна! Які магазини?! Практично всі об’єкти торгівлі були зачинені. І як тільки виживало місцеве населення?… Вдалося знайти один магазинчик, але прохолодної водички там катма – не працювали холодильники. Придбав у непривітної продавчині залишки звичайної газованої води. Не втримався і запитав:

«А що з настроєм?». Розповіла, що пару годин тому зайшли наші. Конфіскували якийсь харч…

Поговорив з мешканкою Лутугиного, яка пережила буремні події. Вона розповіла, що українські війська, коли зайшли в Лутугине, відразу вигребли все з магазинів (насамперед оргтехніку), а потім пішли на пошту – відправляти товар додому. Про це, каже, усі знають. Не хочеться в це вірити, просто не хочеться.

Їду на блокпост із нашим синьо-жовтим прапором. Знаходжу командира: інтелігентний молодий хлопчина, не більше 25 років, − офіцер. Чудові манери, військовий вишкіл, якого не зіпсували навіть запеклі криваві бої, чемна українська зі львівським акцентом. Усе це повна протилежність тим першим неприємним зустрічам з п’яними у формі.

Передаю залишки гуманітарки. Він дякує і щиро дивується. Мовляв, звідки тут волонтери?… Питаю про магазин.

«Так, − відповідає, − перегини війни – забезпечення не встигає, волонтери сюди не доїжджають, – і усміхається:

«Ну, хіба що «обезбашені», – поплескує мене по плечу й навіть не підозрює, що я їду далі.

Поспілкувалися з мирним населенням. Запам’яталася самотня бабуся з чорним кошеням, яке її щиро обожнює. (Той випадок, коли дуже шкода за конфіскованим фотоапаратом і планшетом: фото було проникливі. На пам’ять. На довгу пам’ять про тонкі грані війни). Старенька проживає на кордоні між Георгіївкою та Лутугиним. Підійшли до неї – вона надзвичайно зраділа простій людській увазі.

«Ой, синочки-діточки», – заговорила-залепетала з нами чистісінькою українською мовою – надзвичайно красивою і милозвучною українською. На Луганщині вона саме така – особливо мелодійна. Говорила про своїх дітей-онуків-правнуків, про мурчання кошеняти… Але тут Ромка потягнувся за камерою, і, пам’ятаючи про журналістське «правду й лише правду», рубонув жорстко-банальне: «А розкажіть, що Ви тут пережили». Бабуся спочатку просто замовкла. Потім губи по-дитячому висловили образу – навіть невідомо на кого – на всіх і на все, – що не вберегли, що не дали спокійно дожити свого віку. І вмить плечі старенької беззвучно затряслися… заридала, не в силах вимовити й слова. Це була самотня, зі своїм сумом і жалем, наша українська бабця. «Пробачте нас, люба, пробачте за все», – я обійняв літню жінку, усвідомлюючи, що немає нам прощення за біль її душі.

Блокпост № 3

Для самопізнання необхідне випробування: ніхто не дізнається, що він може, якщо не спробує

Сенека

Уранці 16 серпня наша група (я і журналісти Рома, Аня та Назар) виїхала з місця ночівлі – це був пологовий будинок містечка Лутугине, куди ми доставляли гуманітарку (медикаменти, памперси, побутові речі). Айдарівці, які нас супроводжували, розмістилися на нічліг із бойовими побратимами, а нас поселили в комфортніших умовах, за що їм дяка.

Багато хто виїхав із цього оповитого війною регіону, але чимало людей лишилося. За місяць під канонаду «Градів» й оглушливої далекобійної артилерії, у райцентрі Лутугине відбулося 16 пологів…

Журналісти поспішали – потрібно швидше вернутися, бо й так потрапили на вихідні (16 серпня – субота), відрядження мали до неділі 17-го. Ми вже збивалися із запланованого графіка – проїзд через зону активних бойових дій затримав нас на добу.

До Краснодону залишалося 40 км.

Впоратися за день і повернутися через кілька годин в Лутугине, де нас очікувала група супроводу (до 15:00), уявлялося і можливим, і реальним. Із Краснодону вже кілька днів нас бомбили есемесками бранці: Роман, Вітя і Свят. Не терпілося.

О 7:25 16 серпня «Київстар» цілковито несподівано для такого часу дав зв’язок із приймаючою стороною: «Усе добре! Виїжджаємо вам назустріч. Зустрічаємося в Первозванівці біля залізничного мосту. Ваш позивний знають на всіх блокпостах. Не хвилюйтеся», – здавалося, що все вкотре домовлено й підтверджено. На GPS-навігаторі виставив простий маршрут: Лутугине – Волнухине – Первозванівка – Краснодон.

На виїзді з Лутугиного нас зупинив наш останній блокпост. По розмові – львів’яни. «Прошу паспорти…» – жодних питань-коментарів. Мовляв, самі знаєте, куди їдете, це ваш вибір. Їдемо далі, не дуже прискорюючись. До першого блокпосту ополченців кілька кілометрів. Він значно скромніший від нашого, посиленого бронею. Від невеликої «фортифікації» відійшов рудуватий хлопчина в потертому камуфляжі з великокаліберним ручним кулеметом напереваги. Називаю позивний – пропускають без питань. До речі, як тільки потрапляєш у зону, підконтрольну ополченцям, усе інакше: атмосфера, повітря, смак води й хліба; інші блокпости, інша військова форма; інший дух, який не пояснити словами. Зміщення на енергетичному рівні.

Ще кількасот метрів і новий, уже досить потужний блокпост. Позивний уже ніхто не слухає: показують, куди повернути і як з’їхати з дороги. Звертаємо в якийсь провулочок. Тут уже зустрічає група озброєних людей. Жестом дають зрозумілу команду: «Прийняти вправо й зупинитися!».

– Вийти з машини! Руки на капот! Ширше ноги! – пролунала низка жорстких команд.

Один із солдатів почав говорити: «Ну що, укроп, куди їдемо? Чого воюємо?». Але промовистим жестом його командир, приставивши палець до губ, по-військовому стисло наказав: «Не спілкуємося!».

* * *

Мене з Романом і Назаром відвели на територію колишнього промислового об’єкта й закрили в підвалі. Він хоч і був споруджений для господарчих потреб, але оскільки стояв на території, скоріше за все, вітчизняного промпідприємства, то вхід у підвал завчасно обмежувався дверима-ґратами. Він був найменш придатним для тривалого перебування: маленький, вузький погріб без світла, у якому вогко й холодно. З атрибутів – тільки напівповна півторалітрова пляшка (для малих нужд). На сходах лежала одна книжка, на яку я й сів. Униз не спускалися. Навіть біля дверей-решітки відчувалося, який там сморід насамперед через відсутність туалету.

Автомобіль наш обшукали, усі речі забрали. «Не бойтесь! Мы не мародеры, все вернем», − сказав один з ополченців. Мабуть, це єдина порядна фраза, яка прозвучала при затриманні. Зрештою не повернули нічого.

За півтора місяці до цього, коли їздив на Карачун (де відірвані від основних сил стояли підрозділи української армії), залишав на лобовому склі український прапорець. Цього разу, переїжджаючи в зону ополченців, я зрозумів, скоріше відчув, що прапорець таки треба зняти. Поклав поруч на переднє сидіння. Під час обшуку авто, один із ополченців істерично відреагував на знахідку. Прибіг до камери, порвав на шматки: «Вот это что?! Выходите! Будете мочиться на флаг сейчас! Закапывать будете!» Жоден з нас не зреагував.

Підійшовши до решіткових дверей, можна було роздивитися плац колись мирного переробного заводика, а тепер – базу ополченців. За годину на плац прибули і хвацько припаркувалися біля контори заводу (за 150 метрів від нашого підвалу) два автомобілі, із кожного вийшло по 4–5 бійців. Водій одного з авто – бородатий чоловік атлетичної статури – здійняв руки до небес і прозвучало гучне й протяжне: «Ааааллаааах Акбар!»

Те, що щось пішло не так, стало очевидним.

Причину свого затримання я дізнаюся згодом, через сто днів, а тоді я просто думав: «Це війна…»

Через кілька годин нашого перебування у підвалі волнухинського підприємства мене вивели до військового, якого назвали командиром. Після коротких запитань «Хто? Куди? Навіщо?», віддали чіткий наказ керівнику групи, яка нас затримала: «Тихо вывозим в Ровеньки. И чтоб о них НИ-НИ! Ни одна душа…» Надалі лінія нашого утримання й полягала саме в тому, щоб «нікому не показувати, ніде не реєструвати». Цього суворо дотримувалися протягом усього нашого перебування в Ровеньках…

Дуже важкими були перші години полону – від нервового напруження і стресу можна не доїхати до головної камери. Знаю чимало реальних історій, коли полонені одразу переходили в статус «300-х», чи «200-х» саме на цьому етапі між фактичним полоном і доставкою у місце утримання полонених.

До дверей-решітки підходили цілі групи військових − як на екскурсію в зоопарк:

– Опачки! И как вы сюда попали с Центральной Украины? За всю войну еще не было такого улова!

– Ну что, бендеры, давай: «Хто не скаче – той москаль!».

– На Майдане скакал? (Думаю, де той Майдан, а де ми?

Уже 16 серпня…)

– Несите жгут, сейчас ногу ему прострелю!

– У меня пятеро детей, а я оставил их и пошел воевать с вами, фашистами!

– У меня ребенку семь месяцев, а я уже четыре воюю – не вижу его!

– Что, никогда не видел живого ЧЭЧЭНЦА?

Це далеко неповний перелік реплік із монологів, які довелося вислуховувати від ополченців та найманців… Незабаром згори прозвучала вельми зрозуміла команда: «Загружай нациков!». Хтось покопошився із навісним замком і скомандував: «Выходим! Руки за спину!». Нас провели за межі бази, що стала першим місцем нашого перебування, і підвели до ГАЗону з будкою, у якій уже сиділо зо два десятки ополченців, котрі поверталися з «бойових».

«Принимай бендер ближе к кабине!», – зробили останню вказівку. Звернення нікому не призначалося, воно було зроблене радше для порядку, щоб для всіх, до зубів озброєних людей, було зрозуміло, хто ми й куди нас. Але військові інтересу не виявили. «Пролазьте», – без особливого ентузіазму сказав один, і це була єдина фраза, адресована нам за час майже годинного переїзду до Ровеньок. У понурих і втомлених обличчях можна було розгледіти лише кілька бажань: поспати й помитися. Сморід окопного поту має особливий присмак.

Я сидів поруч із кабіною на запасці, яка весь час намагалася кудись з’їхати. Але будка була забита й рухатися особливо не було куди. Не проїхали ми й десяти хвилин, як усі ополченці дружно закурили… Потім ще… І ще… Мої друзі знають, що я тютюнового диму взагалі не терплю. Тож коли ми прибули на місце призначення, зістрибував я з будки в повному тютюновому тумані й затьмареній свідомості. Словом, «поплив»…

Думки: «Невже це 21 століття?», «Так це полон?». Там я зрозумів, що думати багато не варто, треба просто жити, не істерити. Дозволяєш бути тому, що є: є полон, треба це прийняти. Звісно залишається надія, що зараз приїдуть люди, які мене запросили, і заберуть звідси. Але з часом розумієш: щось пішло не так.

«Тик-так»

З якого дива мені раптом спало на думку рятувати весь світ?

Адже я поки що ледве можу врятувати себе

Пауло Коельо

На підвалі в Ровеньках вдалося дістати стержень для авторучки й кілька аркушів зі шкільного зошита і… вірші, немов самі, почали заповнювати простір паперу, призначеного для записів старанних школярів. Тут теж були уроки. Уроки життя…

Поезія полону особлива – її просто треба ловити з простору й фіксувати на аркуші. Згодом у мене з’явився блокнот з авторучкою. До камери потрапив майстер однієї з шахт. Говіркий, з почуттям гумору. Розбалакував-знайомився і, підійшовши до мене, блиснув, немов оракул: «Тааааак! Читаю думки! Вгадую імена! Ти поет, а ім’я починається на «В». Ось: дарую тобі ручку і блокнот», – із нагрудної кишені він вправно дістав свій робочий (майже чистий) записник. Згодом зізнався: з їхнього колективу уже сидів у нас хлопчина, який і розповів, що є тут такий полонений віршописець.

Поезія вдавалася на славу й до теми: «Засов на двери» – про філософію затворництва, «Лучик света» – про промінь світла, тепла й надії… Кожного разу промінь знаходив у камері своє місце. У мирному житті ми не помічаємо цінності цього потоку світла й любові, а там… Там усе інакше. Ромка приловчився майже безпомилково визначати час за місцем падіння променю в камері. Особливою майстерністю було визначити час після обіду, коли від обвислих дротів падала тінь на стовп, що стояв неподалік нашого вікна – ось такі природні циферблати. Я ж визначав час більш точно: за внутрішнім годинником. Це особлива методика, краща, ніж прагматичне вивчення тіней. Якось в одного колишнього спортсмена лишився годинник (тут за Дзержинським: звісно, це не його заслуга, а їхня недбалість): майже тиждень ми знали точний час. Хлопці влаштували мені екзамен: звіряли за годинником. Один гірник, не знаходячи пояснень тому, як можна відчувати час, з шахтарською іронією резюмував: «Рахує!».

На жаль, майже всі вірші лишились там, де й диктувались мені, – у просторі. Відновлювати навіть не намагався – не вийде. Там особливе місце, по-своєму поетичне. Збереглося лише три тексти: «Тик-так», «Страна – слова» і «Фарт».

ТИК-ТАК

«Тик – Так» пульсирует смятенье,

«Тик – Так», − не так…

Быть может это знак?

Казалось, замерло,

остановилось время,

Но сердце спорит,

Все ж – «Тик – Так»…

И это жизнь, которую мы любим,

Даже такой, когда нет сил на жизнь…

Но силы есть…

В Душе их не убудет.

Ты только

Верь, Надейся и Держись!

«Тик – Так»,

Но сколько еще, право,

Мне быть заложником судьбы?

Я знаю,

Все ниспослано по праву,

И под покровом Божьим

Ходим-бродим мы.

И молимся мы о терпении и прощении,

И веруем, когда, казалось,

Дух утих…

В миру для нас

Остановилось время,

Но небеса считают всё —

«Так – Тик»…

Как-будто все перевернулось,

Ушел привычный взгляд на мир,

Что-то дремавшее во мне проснулось,

И меряет свое:

«Тик – Так… Так – Тик…»

И рвусь назад —

К вольной неволе снова,

Где все привычно:

Дом, уют, жена…

«Тик – Так… Так – Тик…»,

Нет, что-то засбоило,

Сорвался ритм,

Горит душа – страна.

Все то, что Родиной

Вчера мы величали,

Вдруг засбоило…

Все пошло не так…

О, Господи!

Даруешь ли нам силы

Найти свое привычное

«Тик – Так»…

На все твоя Господня воля,

И, коль достойны,

То молю тебя:

Не дай нам больше

Горя-боли,

А вот смиренья

Дай сполна…

Пусть в сердце

Мир к нам возвратится,

И я вернусь домой…

Изранена душа…

Еще прошу:

Дай Боже причаститься

И исповедаться сполна…

Вернусь домой…

Страна уже иная…

А впрочем – Это

Призрачный обман…

И с этим тоже надо примириться…

И гнать с души неверия дурман.

«Тик – Так»,

Считают всё мгновенья

Жизни – судьбы,

Что взята на прокат…

Живу я, но мерцает время…

Как просто все:

Тик – так, тик – так, тик – так…

Сентябрь 2014

Ровеньки

Подвал

База

Нас привезли на базу бойового батальйону імені Георгія Побідоносця. На плацу був установлений флагшток і розвівався триколор… Батальйон мав статус добровольчого, однак триколор вказував на щось інше: чи то на симпатії, чи то на громадянство керівництва батальйону. Десь через місяць поруч із російським прапором уже майорів прапор із зображенням Нерукотворного Спаса. Тоді я не знав і не розумів, до чого це. Згодом отець Олександр (священник УПЦ КП) запитає в мене: «А які в них прапори? Нерукотворного Спаса?» Мабуть, у цих прапорах теж була певна система. Принаймні такі прапори піднімаються тільки з благословення церкви. Благословення на що? Риторичне запитання…

Одразу після приземлення з будки я побачив… священика. Молодий, чемний, років 25, він стояв із відерцем зі святою водою, приготувавшись освячувати ополченців. Поки нас вели до камери, що стане нам рідною хатою на півтора місяця, я вдивлявся в обличчя цього священика, який хвацько вмочав віничок у відерце й благословляв на війну людей, які натомість хрестилися. Щось зовсім не вкладалося у моїй голові. Я теж неодноразово приїжджав зі священиками нашої Української Православної Церкви Київського Патріархату на передову. Проводили молебні та інші православні богослужіння. А тут було ніби задзеркалля – те ж, але навпаки. Мозок відмовлявся це прийняти й зрозуміти.

У середині червня 2014-го з групою священиків ми приїхали на окраїну Луганська – в селище Металіст. При в’їзді в Металіст з боку Луганська, донедавна якісна дорога з одностороннім рухом, дивлячись згори, ніби пірнає у північні околиці Луганська і знову піднімається. На одному з таких підйомів – останньому рубежі перед Луганськом, ми зі священиками молилися про мир, щоб він таки прийшов у нашу багатостраждальну Україну… З позицій ополченців нас було видно на просте око. Напевно, ТАМ про НАС думали також: навіщо ми тут? За що наша молитва?

Камера в Ровеньках, яку самі бойовики називали підвалом, була колишньою слюсарною майстернею місцевої адміністративної установи, мала квадратів 25−30, але корисної площі лише 20. При вході лежала «ганчірка» для ніг, крізь товстий шар бруду проглядалося, що це стоптаний український прапор. Як виявилося пізніше, такий елемент є в кожній будівлі, підконтрольній ополченцям. Переступаєш – отримуєш болючий удар у спину прикладом «Калаша». Це як замість вітання.

Жодного разу не наступив.

Біль… там по-іншому відчувається. Приймаєш його з гідністю. Сприймаєш це, як щось належне.

У камері нас зустріло кілька «диверсантів-навідників-коректувальників вогню». Така подовжена дефініція досить точно відображає статус тих, кого «хапали» і кидали на підвал за цей період боїв за Георгіївку, Лутугине та Волнухине. Зрештою, ніхто із затриманих фактично не відповідав такому складному статусу. Усе значно простіше: дармова рабсила для риття окопів, ну й напівживі «боксерські груші» для відпрацювання прийомів рукопашного бою.

* * *

Імена та позивні побратимів по камері тут і далі я буду змінювати, як і прив’язку до місцевості та до видів діяльності, у жодному разі не відображаючи реального статусу бранців, адже більшість із них залишилися на тому боці. Усяке може бути… Коли їхали щойно звільненими Георгіївкою та Лутугиним, наші журналісти встигли взяти інтерв’ю у місцевих жителів, записати на планшет кілька репортажів. Коли втрапили у полон, ці матеріали уважно вивчали ополченці, приїздили в гості з бесідами до декого з тих, хто давав коментарі (після втрати цих територій українськими військовими).

ФАРТ

Знать бы, где упадешь, приляжешь,

И другому о том закажешь,

Падать можно, коль встанешь скоро

Ну и тело при том – здорово.

Прежде чем войти

Обмозгуй – как выйти

Может, стоит разок обойти,

Риск, удача и фарт – что-то значат,

Но, иногда они крепко спят,

Вот задача.

Правил мир придумал – не счесть —

Сила знания,

Но оступишься —

Придет наказание.

Иль по жизни,

Иль по судьбе —

По желанию.

Пусть ошибок своих

Не счесть —

Это знаю я.

Где-то силу вновь точит лесть

В назидание,

Мол, на все тебе в жизни мед

И признание.

Иногда – плата:

Кровь и пот

За незнание…

Фарт – к достойным его идёт…

Это знаю я.

Сентябрь 2014

Ровеньки

Подвал

Офіцерське братство

Команда «До стіни!» була гранично короткою і недвозначною.

Конвоїри в камері ногами розкидали якесь шмаття, що слугувало підстилками замість матраців і перегороджувало прямий доступ до стіни. Досвіду розміститися біля стіни в мене не було, але як виявилося, це зовсім нескладно: кілька спрямовуючих ударів по ногах – і нічого довго пояснювати не треба. Руки якомога вище – і впираєшся в стіну, ноги ширше…

– Що в кишенях?

– Та нічого, – намагався пригадати я.

– Як? А це що? – бойовик дістав дві купюри – п’ять і двадцять гривень.

– ?

– Скільки курива можна купити!

Нас було п’ятеро чи шестеро. Я б хотів пояснити, чим військовий полон відрізняється від класичної в’язниці, але бракує знань. Сиділи зі мною колишні зеки, які говорили, що нічого схожого, і що «тюрма, порівняно з підвалом, – місце відпочинку». За їхніми оцінками, добу в камері в Ровеньках можна прирівняти щонайменше до десяти зонівських. Коли вони бачили, як тут б’ють тих же ополченців, шокувалися. Казали, що це не «по понятиям», навіть у тюрмі так принижувати не можна.

У приміщенні були такі брудні стіни, що не виокремиш жодного кольору: брудно-біло-сіруваті з вкрапленнями де-не-де застиглої крові. Лампочка, яка світила цілодобово, була одягнена в коричневу пластикову пляшку від пива – не так била в очі. Зручностей особливих не було. Одначе під незаскленим віконцем, розташованим на висоті близько трьох метрів, стояли два старезні пошарпані крісла ще того, вітчизняного, виробництва з п’ятикутним знаком якості. Чи то забули їх прибрати з камери, чи то хтось-таки перейнявся тяжким буттям арештантів, але факт залишається фактом – два символи, що дуже-дуже віддалено нагадували про існування цивілізації, у камері таки були. На одному з крісел сидів дядько років шістдесяти. Його голову прикрашав сивий «їжачок», крізь який проглядався глибокий шрам чітко над правою півкулею.

– Ось і вони, – дядько кивнув головою в бік дверей, – теж відразу звернули увагу на шрам. Це, мовляв, ти на їхньому боці воював і там заробив «нагороду». Укроп! – він розвів руками, мовляв, бачиш який. – Петрович, – простягнув мені жорстку долоню.

Так і познайомилися.

У камері не прийнято розпитувати, лізти в душу. Але Петрович розговорився (незважаючи на однобічність «сповіді»).

– Я до побратима-офіцера їхав – у Лутугине. Сам із Краснодону.

– Так це ж кілометрів сорок! – вигукнув я.

– Ага, – незворушно, абсолютно не зрозумівши суті мого вигуку, відповів Петрович.

– І що – на велосипеді? – продовжував допитуватися я.

– Так, – знову без емоцій, підтримав розмову чоловік. На поїздку в 40 кілометрів на велосипеді я навіть не наважився б, хоча й молодший.

– Друг він мені. Разом служили років з двадцять, – продовжував відставний офіцер. – У Лутугиному зовсім зле стало. Бомбили, стріляли. Містечко опинилося в епіцентрі боїв. Не було чого їсти. Зараз ось зайшла Нацгвардія… (з того боку українські війська найчастіше називають на манер російських ЗМІ – Нацгвардія, не вникаючи в деталі, зокрема й у те, що зайняла Лутугине 80-та бригада, а це – десантники зі Львова). От і вирішив я «тормозок» завезти товаришу. Тормозок нехитрий був: кільце «Краківської», дружина дістала з льоху соління – грибочки-огірочки, хлібець, яйця варені. Але все це здалося підозрілим бойовикам на блокпосту. Подумали, що везу годувати Нацгвардію. Тож сиджу вже чотири доби.

Шрам Петрович справді заробив на «бойових». Але років двадцять п’ять тому. Товариш теж бойовий – офіцер-відставник. Так і не дочекався в Лутугиному «Краківської» від побратима… Сам же Петрович у камері лише пив воду.

– Я в неволі не їм, – пояснював колишній офіцер Радянської Армії.

Петровича відпустили на сьомий день. Велосипед повернули. Тільки хтось незрозуміло навіщо спотворив одне з коліс. І пошкандибав Петрович пішки, тримаючись за кермо велосипеда, у Краснодон. Від Ровеньок туди кілометрів із п’ятдесят буде. Мужик…

«Глаза прищурь!»

Щасливий той, хто в чорні дні збереже чистоту серця.

Шарль де Костер

У перший день полону мене двічі допитували. Здоров’я таки похитнулося. І стало очевидним, що подальші «бесіди» безперспективні. Хтось із керівників розвідувального підрозділу виявив гуманність: «Так, цього, мабуть, у лікарню», – тільки й розчув я крізь пелену затуманеної свідомості.

Лікарня виявилася легендарною. Майже 70 років тому в підвалі нинішньої районної лікарні в Ровеньках допитували краснодонців-молодогвардійців. Звідти ж їх повезли на розстріл. До слова, фраза «На розстріл!» у полоні звучить щодня і, на жаль, навіть якось буденно. Але звикнути до цього словосполучення таки складно.

Лікар приймального відділення, хоч і молодий, однак виявив професійну стійкість і відданість клятві Гіппократа. Обстежив мене, не дивлячись на статус, і на аркуші прийому чітко написав, що треба в стаціонар. У відділенні до моїх охоронців приєдналася окрема група конвоїрів при медустанові. Досить агресивна група.

Я мало що розумів із безперервних вигуків на мою адресу. Лікар, здійснивши первинний огляд, поклав мене на кушетку в приймальному відділенні, де негайно поставили крапельницю, почали робити якісь уколи, маніпуляції. Пам’ятаю, що розглядав силует людини у формі, що схилилася наді мною і говорила таким голосом, немов гугнявий перекладач перших відеофільмів. Я був у такому стані, що нічого не розумів, тому перепитав:

– Що-що?…

– Глаза прищурь! – нарешті допетрав я. «Щ» було надзвичайно шипляче й щипуче. Та й саме визначення дії – «прищурь» – для мене було досить рідковживаним, а тому малозрозумілим…

«Старий» – таке було прізвисько старшого групи охорони при лікарні. Згодом, коли він приходив контролювати моїх конвоїрів, розповів мені кілька особистих історій.

– Так ти з Черкащини? – і не чекаючи моєї відповіді, вочевидь, спитав для прив’язки наступної історії, продовжив: − Рідня в мене там. Ось нещодавно племінник телефонував: «Дядь Коль, а мене мобілізували. Їду у ваші краї. Але будемо по різні боки». – Сергійку, – відповідаю я йому, – приїзди. Але якщо побачу у своєму прицілі, вибачай – пристрелю!

– І що, рука не здригнеться? – уточнюю я.

– Ні, наше діло праве. Усе просто: ми – вдома, ви – окупанти. От нещодавно трапився мені на мушку один ваш. Сидів на броні. Зняв я його. Після бою підходжу, а там телефон дзвонить. Піднімаю – «мама» написано. Не втримався, узяв слухавку, кажу: «Немає його більше». Вона в сльози, крик, плач. «Навіщо ви його вбили?» Ну що я їй скажу? «Прости, мамо, війна. Тут вбивають. Сьогодні я його, завтра – його брат мене». Дістав документ – полтавський хлопчина. І що він забув під Луганськом?

– Тут його країна, – кажу.

– Але тут мій дім, – відповідає «Старий».

СТРАНА – СЛОВА

Страна − слова.

Унынья фразы.

Кто виноват и в чём секрет?

Развеяны по карте пазлы,

Никто не ищет, где найти ответ.

Страна во мраке суеты лукавства,

Здесь правил нет,

И, право, чести нет.

Что мы имеем? Царство?

Ханство? Хамство!!!

Кто правит балом в 21 век?

Неужто так задумано Всевышним,

Что к миру мы идём в огне?

Сгорают страсти?

Нет! Пылают танки!

И души стонут, лезут по стене…

По стене плача, стона и рыданий…

В прицеле брата видит брат…

Вернулись мы к истокам мирозданья,

В чём сила, брат?

Что ждёт нас – Рай иль Ад?

Молюсь с надеждой,

Верой и любовью…

И научи меня терпеть, прощать…

«Простите, братья», − тихо я промолвлю.

Дай Боже жить Вам,

Жить и побеждать!

Дай боже побеждать

Невежду в бренном теле,

Гордыню, дерзость к братьям и друзьям…

Молюсь я…

И душой и телом…

Взывая к Богу:

Мир Дай − братьям-сыновьям.

«Унынье − грех,

Надежда − добродетель»,

Цитируя Апостола слова,

Я верую, молюсь о наших детях,

Дай Боже МИР,

Тебе моя страна!

Воскреснешь Ты,

Как Феникс встал из пепла…

И зацветут деревни, города…

Я в это верую,

И вера греет сердце,

Ну а пока −

Дарю любви Слова.

17. 09. 2014

Ровеньки Подвал

ТРЕТЯ СИЛА

(із захалявного записника)

Учора слухав бесіду двох ополченців, покалічених війною. «За що пішли воювати – зрозуміло, – говорить один. – Ніхто нас не змушував: самі пішли захищати свою Батьківщину. Але що буде далі? Ось дивись: до влади йдуть «все ті ж», а ми залишаємося «все там же». Інший мовчки погоджувався. «Так. Війна, звісно, колись закінчиться. А як тоді буде?» Тут теж є сумніви у правильності вибраного шляху, точніше в перспективах цього шляху. Але за канонадами артилерії ліричні думки пробиваються рідко.

Пізнання нових реалій буття Луганськ проходив через бомбардування, які місцеві жителі тут називають справжнім пеклом. Один луганчанин поділився зі мною: «Якось, перебуваючи в будинку, я нарахував за хвилину 50 (!) артилерійських пострілів».

Підвал для багатьох жителів став справжнім притулком. Але не для всіх. Кілька днів зі мною в палаті лежав шахтар із селища під Брянкою. Теж ховався із дружиною і півторарічним синочком у підвалі. Але й туди потрапив снаряд. Чомусь він був переконаний, що саме український… Зрештою, снаряд – він ані свідомості, ані підсвідомості немає… Просто летить… руйнує, калічить, вбиває… Він не знає, чий він. Йому байдуже. Він просто снаряд. Артилерія – наука далеко не точна, особливо коли вона в руках нашвидкуруч підготовлених мобілізованих, а що вже казати про ополченців. Там з перельотами-недольотами відчутні проблеми. Страждають від цього й мирні жителі Лугансько-донецького краю.

Коли сусіди відкопали вхід у підвал, де були шахтар із дружиною і дитиною, спочатку злякалися, побачивши закривавленого хлопчика, який плакав. Але янгол-охоронець уберіг дитинку – то була кров його батьків. Тато втратив око, травмував руку і плече. Мама отримала опіки й лежить у лікарні. Як кажуть луганчани, артилерійські обстріли українською армією завдали шкоди насамперед мирному населенню та об’єктам цивільної інфраструктури міста. Як би це дивно не звучало, але гуртожитки, готелі, де перебували (квартирували) ополченці, взагалі не постраждали. Проте місцевих більше турбує, що страждають вони. Винних у цьому, здебільшого, вже не шукають. Просто у безнадії чекають, коли ЦЕ ВСЕ закінчиться і ЩО буде далі.

Я ходив у луганський морг і розмовляв із працівниками. Те, що в них відбувалося майже півтора місяця (за час активних бойових дій у Луганську) – не для людей зі слабкими нервами. Ні персоналу, ні електрики (а отже – не працюють холодильники). Як я зрозумів, у морзі залишилися один чи двоє лікарів та п’ятеро санітарів, яким для цілодобового проживання виділили кабінет, тут же… у морзі. За день надходило від 15 до 35 загиблих. Стелажі з трупами (під 30-градусною спекою) розміщували просто неба. Скільки? І що з ними далі було? Відповіді на ці запитання не для слабкодухих.

Поряд із обласною лікарнею розташовується гордість Луганська – кінно-спортивний комплекс. Артилерія потрапила й туди. Загинула дівчина, яка доглядала за кіньми навіть у такий страшний час. Із вікон лікарні кілька днів було чути несамовитий плач… коней. Чи то за загиблою господинею, чи, може, то поранені були. «Я ніколи не думав, що коні так плачуть: це щось абсолютно неймовірне», – поділився зі мною один лікар.

Заразу Луганську майже тихо. Але все ж чутно, коли в напрямку Щастячи Сміливого, чи ще десь, щось гуркоче. Проте місто вже потихеньку оживає, діти пішли до школи, студенти – у виші, які зараз слабо опалюються і мають незрозумілий статус. Де-не-де вмісті є вода(у лікарні немає – підвозять кожен день водовозкою). Лікарям позавчора почали видавати невеликі аванси (винятково тим, хто працював у «гарячому» серпні). Поява світла в деяких мікрорайонах – це просто шалена радість. Ось такі маленькі успіхи колись великого міста. Для чого я це пишу? Щоб не бомбардували Донецьк. Щоб не бомбардували інші міста й селища, бо там… Ні, тут (!) живуть такі ж люди. Усе правильно сказав Президент – потрібні політичні рішення. Вони в природі існують. Дай Боже нам розуму й сили їх побачити й реалізувати. Упевнений, що дуже помиляються ті, хто бачить винятково військове рішення існуючих проблем. Але хтось хоче війни, стимулює її.

Я назвав цей розділ «Третя сила». Що це?

Чи одна вона?

Тут варіантів декілька: «третя сила» – як стимулятор військових дій. Можна придумувати й додумувати що завгодно, але іноді відповіді є абсолютно банальними. От наприклад, на війні бійці п’ють, інколи чимало. А п’яна людина з рушницею – це абсолютна некерованість. Це теж «третя сила».

Говорили мені тут і про якісь мобільні групи, які під’їздять до нейтральної зони, постріляють в один бік, потім – в інший, а ви там розбирайтеся – є режим тиші, чи ні. Для чого це? Тут можна довго мізкувати, але зрозуміло одне: такі дії – лише на підтримку війни.

Є й «народна самодіяльність» із обох сторін. З одного боку, говорять про, м’яко кажучи, погане підпорядкування деяких підрозділів батальйонів, козаків тощо. А з іншого – теж є про що поговорити…

Але, думаю, реальна «третя сила» з уже сформованими політичними планами таки існує. Один зі сценаріїв – коли професійні військові з обох сторін самі почнуть домовлятися між собою про спільне наведення порядку. Скрізь. По обидва боки. Нехай це буде поки на рівні думок вголос. Надто вже багато набралося претензій у військових до політкерівництва. На жаль, і з українського боку теж.

Найреальніша «третя сила» – це народ, середній клас, робітники, жителі сіл і селищ. Насправді, я не побачив, що нам ділити. Якихось надпроблем, які б змусили батька одного сімейства зі Сходу України (або навпаки) стріляти в такого ж батька сімейства чи в безвусого юнака із Західної або Центральної України, я не бачу. Вирішення питання може бути винятково в політичній площині. А поки що хлопці на передовій мерзнуть, голодують і гинуть… А їхні рідні плачуть і стогнуть з обох сторін. Якщо в когось є бажання воювати, і є якесь внутрішнє відчуття, що війна – це добре… Не знаю… Для себе чітко усвідомив, що війна – це дуже погано, а громадянська війна – це вдвічі гірше.

Чи можна було цього уникнути? Не знаю.

Я хочу просто це зупинити. Бодай, сприяти цьому. Не хочу, щоб гинули хлопці як із Заходу, так і зі Сходу України. Не хочу, щоб тисячі бійців (а скільки ще мирних жителів!) ставали інвалідами. Кожного дня у мене були екскурсії в опікове відділення й у відділення травматології Луганської обласної лікарні. Страшні каліцтва бачив на власні очі. З пораненими, яким на ніч колють трамадол, щоб подарувати хоч пару годин сну без болю, я лежав в одній палаті. Мені це не подобається. Краще б хлопці грали у футбол. І після війни…

На жаль, багатьом уже немає чим грати…

Конвоїри

Гнів – джерело жорстокості.

Шарль де Костер

За півтора тижня перебування в Ровеньківській райлікарні мене конвоювали-охороняли по черзі 18 ополченців. 16 із них – шахтарі. Особливість Ровеньок у тому, що тут випускають (боюся сказати випускали) високоякісне вугілля для всієї України.

Один із конвоїрів, хлопчина з села на Луганщині, сказав просто «по-пацанячому»: «Коли моє село почали бомбити, я був удома, у погребі. І там мене осяяло:

«Що я тут, у підвалі, роблю? Адже з нашого села в ополчення ніхто й досі не пішов! А хто захищатиме мій дім?». І він пішов. На Київ чи на Львів не збирається. «Відчепіться від моєї Луганщини, і я піду додому працювати. У селі багато роботи, а зараз – і поготів».

Із 16 шахтарів-конвоїрів, лише кілька сказали, що першочерговим мотивом прийти в ополчення був матеріальний: «Треба за щось жити, а шахти закриваються». У решти – патріотичний: захистити Батьківщину. Особливості політичного сприйняття досить типові: Янукович хоч і зрадив, «ми його не підтримуємо, але все-таки, за нього був мир». Єфремов ледь не перший ворог після укропів. Ахметов (зі своїм ДТЕК, що приватизував більшість шахт) «банально розвів» (ну і трішки приніс порядку в роботу шахт). «Путін – це сила» (у цьому вони всі єдині). Власне, про це наші представники середнього й робочого класів з будь-якої частини України можуть сперечатися на кухнях до знемоги: усе одно на реальну політику такі суперечки не впливають. Щодо іншого, то найпоширеніша тема для обговорення – кредити (!). Усіх хвилює, як будуть нараховувати пеню і штрафи за невчасну сплату кредитів («Ну, а хто винен, що платіжні термінали й банки ніде не працюють?»). Урешті-решт, якщо так ітимуть справи з невиплатами зарплат-пенсій, то чим тоді платити? Тільки при мені до різних ополченців разів п’ять приходили есемески від колекторів з погрозами (нібито такими страшними на іншій частині України). Але тут із цим ситуація досить весела. Беруть слухавку і кажуть: «Приїздіть! Усе по кредиту «порішаємо». Називаю адресу…» У відповідь лише гудки. Інші історії теж схожі: ополченці із задоволенням ідуть на розмову з колекторами, але діалог із іншого боку надто швидко обривається…

Упевнений, що мільйони кредитних позичальників, яких українська держава призначила відповідальними за фінансово-банківську кризу в Україні, з розумінням поставилися б до жорсткого гумору ополченців на цю тему.

До речі, подейкували, що є розпорядження голови «ЛНР» про припинення дії всіх кредитних взаємин, які раніше існували на території «ЛНР».

Тема номер два: кому, як і, головне, чим платити за комунальні послуги. Це питання хвилює не стільки ополченців, скільки їх рідних, особливо пенсіонерів. Вони такі ж законослухняні, як і на іншій території України. І тут без дуже наболілого не обійтися: «А за що жити? На які кошти?». І пенсіонери, і бюджетники не отримували зарплат-пенсій хто з травня, хто з червня-липня 2014 року. Дійсно, сьогодні (наприкінці жовтня 2014 року), найпопулярніші «тури» з «ЛНР-ДНР» «до нациків» (мовою оригіналу) – за пенсією. Парадокс цієї війни в тому, що матері та батьки ополченців (варто зазначити, далеко не всі з пенсіонерів є такими) їдуть на територію протиборчої сторони за пенсією, щоб прогодувати себе і пригостити гарячим обідом сина (а нерідко й дочку), що приходить «з бойових» із тією стороною, яка платить пенсії. Може це когось і обурює, але не мене… У цій війні дуже багато незрозумілого й абсурдного, що не вписується в традиційне уявлення воюючих між собою сторін.

P. S. Днями на мою сторінку в соцмережах прийшло повідомлення: «Привет с Ровенек! Конвоира В. помнишь? Я его друг. Спрашивает: как ты добрался домой?» Зворушливо. Відповідаю: «Низький уклін В. За людяність». Свого щирого доброго ставлення він і там не приховував. За що й постраждав.

ЛІБЕРАЛІЗМ ВІЙНИ

(із захалявного записника)

Познайомився із ополченцем, який розповідав про абсолютно неймовірний лібералізм нашої війни. На блокпосту неподалік від Луганська ополченці постійно контактували з воїнами української армії: «Під’їжджає якось машина, виходить водій і передає пакет. Каже, що бійці з «того» блокпосту передали. Дивимося, а там 0,7 горілки, печиво, ще щось… Ну, ми їм від себе теж передали. Так і почалося спілкування. Одного разу на нейтральну смугу між двома таборами виїхав пересувний міномет і пошмаляв: спочатку в одну сторону, потім в іншу. З-за спини блокпосту запрацювали міномети. Їм відповіли артилерією. За пару годин, як усе вщухло, не то вороги, не то друзі зв’язуються: «Як там – усі живі?». Ситуація не унікальна. Подібні історії я чув від різних бійців із різних підрозділів.

В опіковому відділенні Луганської обллікарні лежить десантник-аеропортівець (із тих ВДВшників, які охороняли Луганський аеропорт) у палаті з кількома ополченцями. Не знаю, які у хлопця були відчуття від полону, але після потрапляння в одну палату з бойовими противниками, вони мало не здружилися. Між іншим, десантник був зі Львова.

Якось навіть до Луганської обллікарні просочилася новина нашого прес-центру про «повний зв’язок та повне забезпечення» одного блокпосту в гарячій точці, яку бійці називають «другим Сталінградом». Наступного дня я дізнався історію ополченця, якого вночі привезли у відділення. Хлопець дуже напився, і на легковому автомобілі поїхав зі свого блокпосту «мочити укропів». Звісно, наші його взяли. Авто забрали. Правда, прострелили м’яку тканину руки (дуже акуратно, як зазначив лікар). Зв’язалися з ополченцями з оперативною пропозицією – забрати свого алкоголіка в обмін на… воду. Домовилися. Воду (яку по зведеннях наших пресс-служб, повинні були доставити разом із продуктами та іншим підкріпленням) привезли ополченці на «другий Сталінград» в обмін на свого бідосю-алкоголіка.

– У нас є дві п’ятилітровки, – запропонували «тариф» обміну.

– А він більше й не вартує, – резонно обґрунтували свій акцепт наші. Мабуть, пити дуже хотілося.

Одначе далеко не завжди на цій війні були такі заспокійливі або майже веселі історії. Можливо, я знаю про це набагато більше, ніж інші − був свідком багатьох подій. У моїх рідних Черкасах, коли в найгарячіші дні лютого 2014-го кудись зникла вся міліція і прокуратура, не було кому розслідувати факти масового побиття активістів на блокпосту біля дамби, я самостійно (для фіксації подій по свіжих слідах) опитав і запротоколював свідчення декількох десятків постраждалих, багатьох із яких побили й дуже налякали випущеною в повітря автоматною чергою. Під час перебування в Ровеньках я багато надивився у форматі мінімум «22+», після чого мені може здатися, що в Черкасах, у ті пам’ятні дні лютого, насправді нікого не били. Так – трішки полякали.

Хочеться миру. І пам’ятаючи, що людина є тим, про що вона думає, пишу про мир і для миру. Бо маю для цього і право, і бажання…

«У колі першому»

Не смерть, а життя є випробуванням мужності

Вітторіо Альф’єрі

У Ровеньківській лікарні була така собі міні-бібліотека: полиця, де тулилися і припадали пилом зо два десятки книжок, як не дивно, переважно українською мовою. Але я обрав російську класику – до теми:

«У колі першому» Олександра Солженіцина. Сильна річ. І товстенька – сторінок на сімсот. У романі, пояснюючи химерну назву, автор розповів, що є декілька рівнів зони, і «коло перше» – це найбільш респектабельний рівень, коли ув’язнених об’єднували в «шарашки» для виконання важливих державних завдань. У лікарні, мабуть, було моє перше коло полону.

Годували абияк (хоча одна із санітарок якось принесла кілька свіжих помідорів: «Це з моєї грядочки…») приставлені конвоїри, як правило, у перші години чергування просто не зводили очей, чим напружували. Але все ж, порівняно з камерою, було дещо спокійніше. Утім, не завжди.

На п’ятий день мого перебування в лікарні у відділення прибув офіцер (якого я ні до, ні після цього візиту не бачив). Сказав, що їдемо в Краснодон. Будемо займатися «тим, для чого приїхали: дивитися, яке життя на Донбасі після бомбардувань, поговоримо з людьми, запишеш-запам’ятаєш все». Такий поворот подій, безумовно, підкупив. Мені навіть (імітуючи звільнення) видали один із моїх телефонів із київстарівською сімкою.

– Можеш спробувати зв’язатися з домом – послати есемеску, правда, малоймовірно, бо зв’язку практично немає, − сказав офіцер.

Я сидів на задньому сидінні офіцерського авто, і хоч руки мені прив’язали скотчем до ніг, мою свідомість зігрівала думка про швидке звільнення. Ось тільки трохи поїжджу подивлюся, заберу своїх полонених і – додому! Дійсно, я проїхався через усі блокпости «ЛНР» в офіцерському авто до Краснодону. Але там щось не зрослося (чи, може, так і задумано було), бо ми просто поїхали назад. Повертаючи мене в лікарню, офіцер тільки сказав, що мовляв, сьогодні не вийде попрацювати по Краснодону, іншим разом. Про телефон забув. Більше я цього офіцера не бачив. Війна. Усе може бути…

Не знаю, було це сплановано чи випадково, але, окрім телефону, у мене залишилися спогади про поїздку Ровеньки – Краснодон – Ровеньки. Мабуть, я один із небагатьох, хто проїхав у цей бурхливий час наприкінці серпня 2014 року від першого блокпосту нашої армії на кордоні зони АТО до майже останнього (на шляху до російського кордону) блокпосту протиборчої сторони в Краснодоні.

Лишилося відчуття задзеркалля: по обидва боки – озброєні люди, що говорять переважно російською мовою, братання-обійми між практично незнайомими один з одним людьми, які перебувають по один бік барикад. Вельми схожі інженерні конструкції блокпостів, але різні прапори, різна риторика…

Ночами «Київстар» іноді, після багаторазових спроб, таки давав добро на відправлення повідомлень. Розчарований після думок про швидке повернення, я коротко написав додому, що затримуюся, а в штаб (з яким координував поїздку) надіслав есемеску: «Не доїхав п’ять кілометрів, я в лікарні, журналісти – у комендатурі». Був ще запасний варіант зв’язку з приймаючою стороною. Мене попереджали, що під Луганськом я потраплю у зовсім інший світ, без багатьох звичних зручностей, у тому числі й без мобільного зв’язку. Була домовленість: раптом мене не зустріне приймаюча сторона і залишиться можливість мобільного зв’язку, достатньо відправити повідомлення на номер мого позивного «911», і мене знайдуть, де б я не перебував. Спробував і цей запасний «парашут». Спочатку, через годинку після відправки повідомлення, телефон просто вибило – не було жодного зв’язку з оператором. А ще через годинку відділення лікарні, у якому мирно сопіли хворі, розбудив загрозливо-гучний стукіт у двері, що супроводжувався лайкою. У мою палату ввірвалася група розвідки того ж підрозділу, який взяв мене в полон.

Щось знову пішло не так.

Канал «911» теж уже був не в приймаючої сторони. Одна з версій мого затримання і передбачала, що у протиборчої сторони були «розборки» між собою, і приймаюча мене сторона поступилася більш сильному супернику, здавши, з-поміж іншого і свої нематеріальні «активи». Справжню причину я дізнаюся згодом з уст офіцера, і вона буде істотно відрізнятися від такої версії.

Але тоді, пізньої ночі шостого дня полону, мені було зовсім не до цього. Дісталося моєму конвоїру за нібито лояльне ставлення до мене. Мовляв, не догледів наявності в мене телефону (те, що його залишив офіцер, не бралося до уваги). Зі мною провели виховну «бесіду». Найактивнішим був російський десантник з позивним «Бєспрєдєл». «Розмова» була жорсткою. Зі сказаного різнуло: «Вы предали память воевавших отцов!», – це прозвучало після того, як «Бєспрєдєл» вийняв із книги вітальну листівку двадцятирічної давнини з написом:

«З Днем Перемоги!»… Раптом у палату, в якій мене допитували, увірвався молодий ополченець у чорній уніформі з безліччю наліпок-нашивок: усе це призначалося для зручного носіння різноманітних військових атрибутів, у тому числі бойових ножів (а вони принципово відрізняються від «багнет-ножів» – у цьому мені довелося переконатися на практиці).

– Так, усі вийшли звідси! – закричав він, звертаючись до групи ополченців, які перебували в палаті, – а ти, «Бєспрєдєл», мабуть, лишайся.

– Ну от, дочекалися! – підіграв «Бєспрєдєл». – Ти думав, що все страшне вже минуло? Нєа! Я був «добрим» слідчим, а це прийшов поганий – з позивним «Лихий».

Арсенал аргументів у «Лихого» був напрочуд різноманітний. Тут я вперше (але далеко не востаннє за час перебування в полоні) відчув подих металу пістолета біля скроні й забаву російської рулетки. Приставлений до чола пістолет, клацання… Думаю (після того, як минуло кілька місяців), реальної гри в рулетку з неповністю зарядженим барабаном таки не було. Натомість була спланована імітація. Але так я міркую тільки зараз. Тоді що думав? «Будь що буде». Не кричав, нічого не просив. Після наполегливих пропозицій відповісти на різні запитання на кшталт «Хто ж тобі допомагає?», «Лихий» перейшов до роботи ножем.

– Давай сюди руку! – я поклав кисть руки на тумбочку біля мого ліжка, намагаючись не вдумуватися в суть того, що відбувається.

– Спочатку я тобі відріжу мізинець… Ні, мабуть, почну з великого пальця…

Я відвернувся. Усе, що відбувалося, не давало ані найменшого приводу засумніватися в щирості намірів «Лихого». За мить відчув удар, від якого зрезонувала й підстрибнула тумбочка, а також книга, що на ній лежала, – роман Солженіцина «У колі першому». Згодом, відкривши книгу, я побачив, що вістря ножа пронизало її до 453-ї сторінки.

У колі першому…

Повернення. До підвалу

Люди кажуть:

«Не побачу – не повірю»,

Бог говорить:

«Не повіриш – не побачиш»

Вражаюча річ – у райлікарні в Ровеньках, розташованої в глибокому тилу «ЛНР», у День Незалежності України був законний вихідний для персоналу! Майже через три місяці я дізнався про «Іловайський котел», який проходив десь неподалік. Зовсім поруч свинцем і «Градами» поливали Хрящувате й Лутугине… Напередодні Дня Незалежності «Точка У» залетіла й у Ровеньки. Збили… Загинуло п’ять осіб… Через кілька годин після потужного вибуху, що потряс місто, до мене в палату ввірвалися ополченці з пред’явою до всіх «укропів», яких, очевидно, на їхню думку, втілював у своїй особі саме я. Пред’явили… Укотре побили…

Звісно, війна є війна. Від вибуху збитої ракети загинули люди похилого віку й діти… Мені досить переконливо пояснили, що ракета прямувала не просто в розташування, де перебувало пару сотень бойовиків. Там були й журналісти, які їхали зі мною… Нібито обійшлося, а може й ні…

На десятий день мого лікування, прибув посилений конвой, і мене, без будь-яких формальностей, забрали з лікарні й доставили знову на підвал. Одразу прийшов «провідати» «Бєспрєдєл»: «Ну что, укропчик, отлежался? А я за это время человек с 30 ваших убил. Двоим вон бошки отрезал». І звернувшись до когось за двері камери, прокричав: «Принесите укропу свежеотрезаную бошку: пусть посидит с ней руках, поразмышляет…» Не знаю, наскільки це було правдою, але нічого не принесли. Емоцій, як не дивно, у мене не було ніяких. Здавалось, на мене це не діяло. Згадалось крилате з пісні: «… если смерти – то мгновенной…». Війна – не бійня. У війни є свої правила і це не за правилами.

Публіка тут пройшла «ротацію». З’явилося кілька тих, хто «відкинувся» із зони: завдяки своїй працездатності – відмінні працівники для риття окопів. Був і колишній замначальника обласного УБОЗу, який звільнився з органів півтора десятка років тому. Він уцілів насамперед завдяки тому, що близькими до керівництва особами були його колишні підлеглі. Його досить швидко (через 16 днів) відпустили, «віджавши» тільки два автомобілі з домашнього гаража. Не всім його колегам так щастило. Колишніх правоохоронців били нещадно: в ополченні багато хто має кримінальне минуле, тому і ментам, і прокурорам приходиться не солодко. Зламані ребра й челюсті – це як привітання для початку.

Був і місцевий радіоаматор, на якого настукав хтось із «дбайливих» сусідів, мовляв, навідник, ну 100 % навідник, бо в дворі навіть радіоантена є. Чоловік пенсійного віку. Дуже потерпав через зламані ребра. Практично оглух на одне вухо через перебиті перетинки. Ледве пояснив, що в нього з початку бойових дій антена два місяці, як змотана, і будь-хто може в цьому переконатися. Щоправда, право голосу він отримав тільки через три тижні перебування в камері. Причому це право «пробив» прибулий із Росії син «радіонавідника». Він і повідомив батькові, що вже три тижні, як зникла його мама. Зникла… Як багато горя в цьому слові. Стільки людей уже зникло… Історія сучасних війн (Азербайджан – Вірменія, Сербія – Косово – Боснія…) показує, що й через два десятки років після таких конфліктів доля сотень громадян лишається невідомою.

Найперший мій конвоїр у лікарні Андрій – простий хлопець, добряк − казав: «Валерчик, ну чего ваши меня террористом называют? Жрать мне нечего – вот и пришел сюда, в ополчение. Я еще никого не убил даже». Через деякий час (після повернення з лікарні) відкрилися двері камери й закинули побитого до непізнаваності ополченця – це був Андрій. Ребра зламані, щелепа вибита, око випадає з очниць… Напилися з товаришем, сіли в таксі й не було чим розрахуватися – віддали гранату таксисту, розрахунок не влаштував – таксист повідомив у комендатуру. Але до того моменту хлопці вже встигли постріляти в центрі Ровеньок – ніби в повітря, але патруль спрацював жорстко. Ополченці тільки при мені били його з годину, потім кинули в камеру під верстат і сказали, щоб звідти не вилазив. Коли вийшли, я почав надавати допомогу своєму першому конвоїру: води попити, синці маззю обробити, ну й головне – людською підтримкою: «Тримайся… Я все пам’ятаю…»

У кіно ми бачимо бійки, які тривають кілька хвилин, а то й секунд, тут могли бити по півгодини декілька осіб, не думаючи, що вже відбили якісь внутрішні органи. Коли око випаде – це видно, коли нирки відіб’ють – ні.

Підвал

Підвал… Що там було головним, пріоритетним?… Мабуть, люди. Так, люди «на підвалі» змінюються. Там вони стають істинними – одразу видно, хто є хто. Нас назвали «політичними». Поділ був на кілька груп: військовополонені, свої (ополченці, які щось накоїли), комендантські (мирне населення, яке порушило комендантську годину), наркомани-алкоголіки, «політичні» (активісти, волонтери). Найменше у камері було п’ять осіб, найбільше – 23: тоді доводилося лягати ялинкою, коли перевертався один – переверталися всі. Спали на бетонній підлозі, яка вкрилася товстим шаром землі й бруду. Спочатку підстеляли картон. Одного дня не зміг піднятися, бо після певних маніпуляцій, дуже боліли нирки. Пізніше з’явилася мішковина, перший матрац, другий. День на 30-й змінився комендант табору, де ми перебували, і видав нам краще забезпечення.

Найбільшою проблемою для мене була відсутність можливості помитися. Через декілька тижнів перебування в камері я, роздобувши три літри води, організовував собі душ у гігієнічному куточку, де стояла п’ятилітровка для малих нужд з одного доку, а за метр – верстат, на якому лежав шматок господарського мила. Просто на землю у цьому куточку клав дощечку, роздягався догола й ретельно, економлячи кожну краплину води, мився. При цьому намагався не зробити виразну калюжу, потім витирав підлогу. Рушника звісно що не було.

Витирався футболкою. Над своїм місцем у кутку кімнати натягнув із метр мотузки й сушив там футболку, шкарпетки, білизну. Соромитися? Не ті обставини, хоча в камері я один це робив. У яку б ситуацію не потрапив, завжди треба відчувати себе людиною. Є можливість помитися півпляшкою води – зроби це. Пам’ятав поради стоматолога: масажуй ясна. Виконував. Інколи допомагало. Один ополченець приніс бритву. Я нею брився місяць, поки лезо зовсім не затупилося. Виручила дружина одного «комендантського» зальотного: сів п’яним за кермо – попався на патруль. Били його довго з дуже переконливими настановами про шкоду вживання алкоголю при їзді на автомобілі. Машину забрали. Прийшла жінка. Вагітна. Машину таки віддали – зжалілись.

– Мужа тоже можешь забрать: мы провели разъяснительную работу, – запропонували ополченці.

Жінка задумалась на пару секунд і резонно (за своєю жіночою логікою) відрубала:

– Ні! Нехай ще посидить, окопи пориє – може розуму прибуде (якщо не виб’єте) – і передала (треба розуміти для тривалої відсидки чоловіка) зубну пасту і бритву.

Бритва й паста згодом дістались мені: не втрималась дружина й трьох днів – прийшла просити, щоб відпустили чоловіка. Зжалілись. Відпустили.

Гребінець з’явився уже в лікарні. До цього часу бережу. Дорога пам’ятка.

* * *

Спочатку була спека градусів 30, а пізніше – сильний холод і через незасклене вікно затікала вода. Попід вікнами проходила маршрутка і хлопці вже вирахували час її руху – то був ще один елемент своєрідного годинника. Так вийшло, що я був старший у камері. Коли ополченці вдень ішли на роботи, казав, щоб будь-який одяг брали сюди – старі куртки, кофти – так мені дісталася коротка жіноча шуба, якою і вкривався.

Як не дивно, найбільше боялися потрапляння на підвал саме ополченці. Можливо, знаючи про знущання і жорстоке ставлення до ув’язнених, вони навіть не уявляли, як пройдуть це випробування. Ополченці теж люди. Запив, постріляв у центрі міста з будь-якої зброї – на підвал, розстріляв будиночок сусіда – на підвал, побився з товаришами по службі – на підвал… Абсолютна більшість таких зальотних одразу починали банально істерити. Стукали кулаками в двері, кричали, намагалися вибратися через вікно.

Був унікальний випадок, коли вночі привели майстра шахти. Інтелігентний молодий чоловік, але випив, щось порушив (і комендантську годину, і ще щось). Про це дізнався його друг, прибув до посту розташування з вимогою… звільнити товариша й посадити замість нього себе. Умовив. Майстра шахти таки звільнили – обміняли на його підлеглого. Але хлопця так «відметелили»! Від душі. Майстер із шахти, якого звільнив друг із дартаньянівськими поривами, так жодного разу не прийшов ані провідати приятеля, ані передачку-підігрів не передав. Буває. Але цінуйте дружбу. Продовжуйте цінувати.

Іноді гумор конвоїрів набував відверто чорного характеру. Якось у день одного з найбільш значущих свят для місцевого населення – День шахтаря – зайшов у камеру ополченець з позивним «Бєспрєдєльний» із запитанням-запитом:

«Шахтарі є?». Звісно ж, як же так, щоб у ровеньківській камері обійшлося без шахтарів?! Виходить перший – нібито в очікуванні подарунка: «Так, я шахтар», – говорить гордо. «Бєспрєдєльний» (від усієї душі) врізав йому по плечу гумовим кийком, супроводжуючи привітанням: «Із Днем шахтаря!».

У підвалі мені дозволили ходити в місцевий медпункт (при бойовій частині) на уколи. Одна з жінок, що працювала тут, не приховувала свого відношення до нас (яких тут називали «нациками», «укропами», «бендерами»), тому прямо сказала: «Я вас ненавижу!.. Но мы с мужем посоветовались и решили дать Вам шапочку и два свитера. И Вам надо таблетки каждый день принимать от сердца – кардиомагнил, мы, как врачи, решили, что надо помочь. Но мы вас ненавидим». А на наступний день ще й книги принесла, каже: «Вы ж интеллигентный человек, можете почитать». То був роман Льва Толстого «Воскресение». Дуже цінний для тих умов подарунок.

«Воскресение». Чому саме цей роман Льва Толстого прийшов до мене зараз?

З чого ж почалось все ЦЕ, що потім назвали Революцією Гідності? Добрим було б очистити суспільство: привести його чи то до постцивілізаційно-аватарівської чистоти, чи то до непорушного дотримання десяти заповідей буття, висічених Мойсеєм після розмови з Господом. Але Лев Миколайович, словами Нехлюдова у «Воскресении» говорить, що проблема побудови суспільних відносин із повагою до загальнолюдських цінностей і державно-судовою гарантією цієї поваги існувала й двісті років тому й державницького вирішення цієї ситуації він фактично не бачив. Лише християнський… Дотримання суспільством християнських цінностей, написаних в Євангелії, – вихід із сьогоднішньої української біди. У «Воскресении» Лев Миколайович чітко й зрозуміло нагадав про це в розділі 28, цитуючи Євангеліє від Матвія: «Тогда Петр приступил к нему и сказал:

«Господи! Сколько раз прощать брату моему, согрешившему против меня?

До семи ли раз? Иисус говорит ему: не говорю тебе: до семи, до семижды семидесяти раз»… От і все. Такий Закон.

Ще в Луганській обласній лікарні дозволив собі ручкою підкреслити міркування, які виявилися надзвичайно важливими і вчасними, які давали відповіді на питання сьогодення: «Люди, пожившие в тюрьме, всем существом своим узнавали, что судя по тому, что происходит с ними, все нравственные законы уважения и сострадания к человеку, которые проповедуются и церковными и нравственными учителями, в действительности отменены…» Кожен із нас після пробудження ще кілька секунд лишається дитиною. Так ось і я, прокинувшись одного ранку у промерзлому підвалі Ровеньок, геть по-дитячому вперше відчув, що я не просто змерз, а без перебільшення промерз до кісток і, як дитина, чомусь подумав про ДЕРЖАВУ: «Невже вони не здогадуються, як тут холодно?!». Таке наївне розчулення було хвилинним. І абсолютно очевидною стала безпорадність й аморальність тієї СИСТЕМИ, яка й породила цю війну, і в питаннях, як захисту, так і звільнення військовополонених та заручників, коли я повернувся додому й усвідомив, як це працює (точніше, абсолютно бездіє…) Але у «Воскресении» є й про це: «И что более всего удивляло его (Нехлюдова), это было то, что все делалось не нечаянно, не по недоразумению, не один раз, а что все это делалось постоянно, в продолжение сотни лет…»

Питання військовополонених і заручників для держави дуже рідко виходило за межі укладання списків і відписок родичам, які звертались за допомогою у визволенні. Волонтери, ризикуючи власним життям, своїх не лишали: йшли на переговори (під час яких інколи й самі потрапляли в полон), вивозили-виводили ув’язнених, передавали продукти-«підігрів», медикаменти й необхідні предмети побуту. Така ініціатива далеко не завжди знаходила підтримку з боку держави: як мінімум відсутність будь-якого сприяння в передачах на «підвал» продуктів, більш того обмежувались такі передачі вагою в 100 кілограм (як норма для перевезення продуктів для громадян з «тимчасово окупованих територій»). Але ж як раділи таким передачкам наші полонені… У «Воскресении» і про це було:

«Возмущало (Нехлюдова), главное, то, что в судах и министерствахсидели люди, получающие большое, собираемое с народа, жалованье за то, что они справлялись с книжками, написанными такими же чиновниками, с теми же мотивами, подгоняли поступки людей, нарушающих написанные ими законы под статьи, и по этим статьям отправляли людейкуда-товтакоеместо, где ониуженевидалиихигде люди эти в полной власти жестоких, огрубевших смотрителей, надзирателей, конвойных миллионами гибли духовно и телесно…» Так йдуть дні, роки, десятиліття, віки… Народи об’єднуються – роз’єднують в держави, вбивають один одного, чим приносять страждання в дім «народу – сусіда – брата». А загальнолюдські цінності ходять замкнутим колом приниження людської гідності…

Революція Гідності… Хороша назва. Поки що не працює. Будемо молитися і вірити у «Воскресение».

* * *

Медсестри добре до мене ставилися, давали із собою мазі (насамперед від синців і гематом) й знеболювальні – часто полонені та затримані були з важкими побиттями, переломами. Допомагав усім, у тому числі й ополченцям. Так на День шахтаря попався ще один ополченець, п’яний в друзки: почав буянити в центрі міста, стріляти, битися – кинули нам у камеру й кажуть: «Місіть. Або ви його, або ми всіх будемо бити». Його добре помісили. А на наступний день я вже мастив його знеболювальними. Дякував: «Валерчик, ты меня, как мама, выхаживаешь. Я не обижаюсь, я ж шахтер, у меня так всегда: отпразновать, выпить и подраться». Його випустили через п’ять днів, двічі потім приходив – чай, згущенку приносив. А через місяць приїхав, стукає у двері камери: «Валерка, я женюсь! Слышишь??? Жеееееенююююсь!».

Людина. Теж.

Сидів зі мною Вася. Роботящий, але пив багато. Його не хотіли відпускати, бо з ранку до вечора пахав: його можна було о 3-й годині ночі підняти й сказати, що треба солярку розливати – він ішов з вискоком. Васю взяли за 300 метрів від власного будинку. Із товаришем ніс літру вина, коли зупинив патрульний (уже почалася комендантська година). Через кілька днів полонений Вася видав: «А мне тут нравится: кормят хорошо и работы много». Годували дійсно нормально, майже завжди двічі на день: давали такий смачний хліб, що можна було їсти лише його. Звичайно, ніякого порівняння з домашнім харчуванням – легке відчуття голоду мало місце, утім кормили добре. Так, м’яса не було. Радували макарони з невеличким додаванням тушонки (дуже невеличким, але смачним). Кухарі – особлива каста. Давали найкращий засіб як для імунітету, так і від депресії – часник. Одного разу передали пакунок тютюну − хлопці курили самокрутки.

Після того, як Лутугино перейшло до рук ополченців, хлопців з камери пару тижнів возили «за трофеями». Зброї перевезли багато. Навіть новенький (у маслі) «Град». Харчів із гуманітарки – також вдосталь. Кілька банок варення від українських бабусь та декілька наборів сухпайка українського виробництва дозволили взяти і в камеру. «Трофей» занесли в коробці з написом: «Айдарівцям. Повертайтесь ЖИВИМИ!».

Двоякі почуття.

Та все ж подяка – це головне.

Із відомого тюремного закону «Не верь, не бойся, не проси» раніше не розумів значення «не проси». У полоні зрозумів. Жодного разу нічого не просив. Я не терплю тютюнового диму, а в камері лише кілька осіб не палило. Із моїм післяінфарктним станом це було вкрай складно переносити, коли побратими по камері дізналися, палили тільки біля віконечка або дверей. Через місяць мені дозволили виходити на свіже повітря й біля курятника під конвоєм ходити відстань з п’яти-семи метрів. Я ходив вперед-назад, щоб зробити до тисячі кроків. Розумів, що треба рухатися, аби працювало серце. Потрібно боротися за життя. Дали можливість ходити – ходи, не зупиняйся. У камері робив двогодинну дихальну гімнастику. Коли не мав змоги рухатися – працював мізками. Люди сходять з розуму. Дуже страшно бачити, коли людина днями лежить і дивиться в стелю – там уже безповоротні зміни у психіці. Я брав шматок газети за 2003 рік і читав знизу догори, зліва направо. Зробив дошку для шашок, порвав газету й шматками паперу грали в шахи. Згодом хлопці з камери ходили на роботи та збирали різнокольорові кришечки від пляшок – назбирали білих і синіх – грали вже ними. Навіть чемпіонати влаштовували.

Із десятої вечора, коли починалася комендантська година, чекали на прибуття новеньких. Як правило, новоприбулих брали жорстко. Проводили виховну роботу. Якщо сили у вихователів ще залишалися, увага перемикалася з новеньких на постояльців. Бувало, не всі виживали.

Відспівували.

Сам відспівував, як міг. Читав заупокійну молитву. Просив усіх помолитися. Думаю, мав на це право. На кораблі, де не діють цивільні закони, усе, що робить капітан, – правильно. Ось і я в таких ситуаціях брав на себе відповідальність. Нехай Бог простить, якщо щось робив не так. Тяжко про це згадувати. Але що було – те було.

Треба жити-виживати… Тішило, як до «підвалу» доносилася пісня Вакарчука «Я не здамся без бою» (із підспівуванням ополченців).

Одного разу до нас привезли хлопчину з Лутугино, у гаражі якого знайшли п’ять патронів. Він їх просто підібрав на вулиці (серед величезної кількості боєприпасів і техніки, які залишила українська сторона). Його жорстоко побили. Привезли до нас у камеру із зав’язаними очима (з пов’язкою він провів усю ніч). Благо, дуже скоро дружина привезла докази того, що «ні під ким вони не були, бо два місяці прожили в Росії і щойно приїхали в Лутугине». Хлопця відпустили. Але осад і синці залишилися…

А ще з нами сиділа Машка – земляна жаба, яка жила під верстатом. Одного разу в камері йшло дике місиво й у центрі ополченці били когось. А тут Машка вискакує з-під верстату. Я кажу: «Машка», і хлопці в камері: «Машку не троньте». Ополченці в шоці: «Какую Машку?!» − «Ну лягушку нашу» − «Кукую лягушку?!» − «Ну живет у нас здесь лягушка».

Вона була дуже чемна. Щовечора робила обхід по периметру кімнати – скакала у всіх по ногах і верталася назад під верстат, один раз переплутала і проскакала по головах.

ДОМАШНІ УЛЮБЛЕНЦІ

(із захалявного записника)

Те, що в мене якийсь особливий зв’язок із домашніми тваринами, і я, і мої друзі помітили давно. Не забули вони про мене й у полоні. Сильний біль під час інфаркту з мене витягла симпатична кицька. Доведено, що коти володіють якоюсь магічною силою, яка здатна лікувати різні болячки в людини, навіть вбирати в себе негативну енергетику свого господаря.

Коли мене привезли в стаціонар Ровеньківської райлікарні, зробили до десятка уколів-крапельниць, але біль не вщухав. Аж раптом в одноповерхову будівлю неврології зайшла кицька, яка жила при відділенні, але заходила сюди дуже рідко. А щоб заходила до когось у палату, то медсестри взагалі такого не пригадували.

Моя палата була передостанньою. Кицька шукала мене й знайшла. Тихенько вистрибнувши на мої груди, почала робити по-своєму непрямий масаж серця. Ніжно-ніжно переступаючи з носочка на п’ятку своїх лапок, вона виробляла незрозумілий нам (дуже розумним людям, які нічого не тямлять у цьому феномені)ритуал. Я не спав, але й не рухався. Потихеньку біль минув, а тіло наповнила якась приємна знемога. Медсестра сказала, що кицька не злазила з моїх грудей години чотири (!). Не знаю, який біль забрала вона від мене, але вночі кішка загинула – якісь варвари обезголовили її…

Через кілька днів я потихеньку почав виходити на свіже повітря, і виявив просто біля будівлі лікарні симпатичну банду з трьох кошенят, залишених моєю кішкою-лікаркою. Харчування у відділенні було слабеньким. Але я відносив до кошенят третину тарілки свого супу й навіть залишки сухого пайка, яким пригощали конвоїри. Особливо запам’ятався найменший і найактивніший котик. Він увесь час прагнув відштовхнути від годівниці своїх побратимів. А ще в нього не було хвостика. І коли він наповнював їжею свій шлуночок, то ставав схожим на кульку. Я назвав його Пузирем.

Незабаром уся банда хвацько бігала коридорами відділення (під бурчання лікарів, які залишилися, утримавшись від евакуації), у пошуках моєї палати. Згодом мені під конвоєм дозволили невеликі прогулянки територією лікарні. Якось проходячи повз пологовий будинок, я помітив, що за мною біжить ще одне кошеня. У нього кумедно стирчав хвостик, мовби констатуючи: «Тепер я тебе знайшов, і більше нікуди не піду!». Кошеня, незважаючи на протести конвоїра, увесь час бігло за нами. Фактично вже воно конвоювало нас до самого відділення, де зустрічалося з бандою на чолі з Пузирем. А ввечері того ж дня якась жаліслива душа вирішила забрати всю компанію до себе додому.

У камері в Ровеньках нібито було не до кицьок. Та й камера закрита. Але в туалет раз на день виводили. І внадилася за мною киця – симпатична, сіренька – Ксеня. Знову ж таки – бігла аж до камери. Потім страшенно нявчала перед дверима, що одного дня змусило конвоїра взяти її за шкірки і вкинути до нас. Після чого пролунало камерне гуморне: «А її ж за що?!». Утрапивши в камеру, Ксеня, обійшовши всі місця нічліжки, зупинилася біля мене. Далі класика – кішка приходила потоптатися у мене на грудях. Допомагало. І психологічно теж. Тож подяка Ксені.

У Луганську, у підвалі, якась кицька теж підійшла до віддушини – нашого маленького віконечка, що було зв’язком із зовнішнім світом, – і почала вимогливо проситися у приміщення.

– Ні, досить! – мій сусід по камері Ромко був категорично проти.

Про цю кицьку я потім запитав у конвоїра. Розповів, що породиста. Схоже на те, що господарі поїхали, а кішка залишилася на вулиці. Не судилося. Не зустрілися.

У лікарні в Луганську я був на п’ятому поверсі. До котів і собак далеченько. Зате прилітали голуби. Щоранку, тільки-но світає, вони вже в мене на підвіконні. Скручував з м’якушки хліба для них маленькі хлібні зернятка, і годував, а вони дякували, воркочучи.

Мої голуби миру…

Допити

Що можна зробити, коли зробити не можна нічого?

Генрі Лайон Олди

Багато про що не можу писати й сьогодні, про щось просто не хочу…

Можу сказати, що це була хороша школа. Школа, в якій вчишся любити й цінувати життя. У таких екстремальних ситуаціях мозок вимикається – вмикається щось більше. Напевно, підсвідомість, яка й підказує правильні рішення. Суперменів немає. Кожна людина слабка, різниця тільки у висоті її порогу психологічної стійкості – хтось не витримує через тиждень, хтось ламається за годину… «Ламатися» в цій ситуації означає дозволити іншим опанувати свій розум, який визначає твої дії. Але ж у будь-якій ситуації залишається місце бути собою. Ось це місце слід тримати непохитним.

Допитували по-різному. Сідаєш посеред кімнати на табуретку, двері лишають за спиною. У цей час заходять люди, яких ти не бачиш, не знаєш, скільки їх там. Усе це для того, щоб зробити максимально некомфортне середовище – відчуваєш себе у підвішеному стані, немов маріонетка.

Практично завжди працювали групою по дві-три людини. Технологія повторюється із допиту в допит: специфічна психологічна розмова. Кожна група розкручує на свою обрану тему. Щоб це була якась виважена система – ні, хтось робить це для власної насолоди, для перевірки себе «як я можу», у росіян своя лінія. Логіки між моїми 12 допитами не було ніякої. Моїх побратимів у камері допитували по разу, з місцевими інша технологія: б’ють і на роботи відправляють.

Були дуже довгі допити (так звані добові), і не дуже… Загалом, я нарахував дванадцять осіб, які брали участь у цьому процесі. Безумовно, це були професіонали. Як правило, колишні працівники різних відомств правоохоронних органів. Про що говорили? Про різне. Починаючи від банального: військове звання, частина, розташування військ, техніки, яке завдання виконую. Але це так – для розминки…

Одна із теми допитів – за соцмережами. «Ты писал вот это? Это твои убеждения?» Допит – це психологічна гра. Чи ти їх переможеш своїм «Так», чи вони тебе… Соцмережі у таких випадках – це дуже велике зло. А ще більше зло це клієнтська база «Приватбанку». Через нього обслуговують усе Міністерство оборони України – уся база даних з адресами, телефонами рідних є в ополченців.

Було й веселіше. Пред’являлися якісь карти-записи. Мовляв, я їх склав, і начебто мої партнери в поїздці вже все це підтвердили. Це навіть тішило. Отже, з’являється шанс, щоб когось із моїх товаришів відпустили раніше. Загалом, у нас було достатньо часу, щоб наговоритися. Полонені, за якими я їхав, дізнавшись, що я теж потрапив у полон, передали в усі ЗМІ, що зник офіцер Міністерства оборони і штабу АТО, високопосадовець. Це трохи ускладнило ситуацію. Тому з певного моменту на допитах мав пояснював, що я не офіцер штабу АТО. Не вірили. Чи не хотіли вірити…

Тут я дізнався, що способів впливу на здоров’я, у тому числі психічне, досить великий арсенал.

І больовий шок стоїть далеко не на першому місці. На одному з допитів пригрозили, що будуть застосовувати спецзасоби – колоти «сыворотку правды». Винесли п’ятикубовий шприц з червоною рідиною. «Правда могут потом отказать почки или печень», − пояснили. «Будеш говорить или колоть?» Я поклав руку. Перев’язали джгутом.

Секунди-години «немхатівської» паузи. Не вкололи.

Таким чином діяли на психіку.

У подробицях розповідали, як зніматимуть скальп:

«Обколем аккуратно: по «внешнему радиусу», а дальше – ничего даже не поймешь и не почувствуешь…» Там на практиці анатомію можна вивчати.

Приставлений автомат до виска чи пістолет – це майже буденність. Мало того, ти чуєш, як ця зброя клацає. Не знаєш, заряджена вона чи ні, але коли пару раз клацне зі словами «цього разу пощастило»…

Утім, не буду вдавати розумаку. Вижив значить дійсно пощастило. Поки писав ці рядки, волонтерська група, з якою я співпрацюю, привезла з Донецька тіла трьох розстріляних військовополонених. Один із Черкащини. Так, в полоні вбивають…

Мій колега-волонтер, нещодавно відкрив таємницю одному з видань про те, що наших полонених часом просто продають як рабів на територію Росії. На Кавказ. І це все в 21 столітті.

Погрози розстрілом – це звичайна річ, але коли тобі дають обґрунтування, чому розстріл – це вже певний психологічний прийом і відповідний тиск. Це інший вимір. Держава всілякими способами не надає офіційного статусу волонтера. Там – з визнанням усе гаразд:

«Достоин расстрела».

– Волонтер? Ездил помогать на передовую? Не один раз. Мало того, ты был организатором. Ты подтягивал священников с первых дней. Ты обеспечивал украинской идеологией внутренние силы, ты обеспечивал продовольствием тех воинов, которые убивают наших ребят. Какие основания оставлять тебя в живых? Готов к расстрелу?

Подумав, мабуть це той момент, коли вже все.

– Готов. – зловив себе на думці, що підвів родину… Як вони будуть там без мене…

– Сейчас поведем. Обійшлося.

Активна фаза допитів тривала близько десяти днів. На одному з останніх провідний «спеціаліст» цієї справи «змилувався»:

– Ну що, зробимо, мабуть, перерву. Я навіть не знаю на який час. Ми перевірили в лікарні твій діагноз: таки справді інфаркт. Дуже добре. Піди посидь зі своїм інфарктом у закритій прокуреній камері без права виходу. Якщо не здохнеш, через місяць може і продовжимо. Не витримаєш – зариємо просто під забором.

Інший (саме той – колишній підлеглий замначальника УБОЗу) теж поставив свою мітку:

– Ну що, юрист. Крутий юрист, так? А ти ось тепер спробуй виграти справу у мене. Посидь тут. Про тебе ніхто не буде знати. А ти спробуй – виберися звідси. Зіграємо?

Коли мене допитували у Луганську і поцікавилися думкою щодо побаченого під час полону, я занадто сміливо (на межі необачності) сказав, що в цілому в них усе доволі схоже було б на нормальне військо, якби не тотальні, некеровані п’янки. Дії озброєних ополченців, коли вони напиваються «до упаду», зазвичай, закінчуються бійками, сварками, стріляниною. Якщо на відстані «польоту п’яної свідомості» знаходяться полонені, то щонайменше «Женевська конвенція про поводження з полоненими» при внутрішніх збройних конфліктах не діє.

У допитах найважчим була їх відсутність – коли мене три тижні не викликали на «розмову». Немає допитів – ти НІ НА ЩО не впливаєш. Від тебе майже нічого не залежить, але треба просто жити – ось це найважче.

Вибрався. Не здох.

Здихає тільки той, хто дохне.

«Мир наступит»

Напередодні моєї поїздки за полоненими, під час якої і став заручником, написав пісню «Мир наступит». У кишені куртки, яку прихопив із собою, лежав текст.

– Что за стих, – запитали мене на одному з допитів.

– Це текст пісні. Недавно написав.

– Читай, – і мені дали в руки текст.

Я почав читати:

Мир наступит,

Когда все уйдут,

лобус выбросят,

Карты сотрут.

Мир наступит,

Даже там где нам врут,

Мир наступит,

Ведь его все так ждут.

Припев:

Мир без войны,

Звон пустоты,

Мир без врагов,

Мир чудаков.

Мир наступит

В домах и судах,

Ложь и алчность

Развеются в прах,

Мир наступит

В умах и сердцах,

Мир наступит

И развеется страх.

«Мир ВАМ!», —

Скажет голос с небес,

Мир Вам,

Дети,

В стране без чудес,

«Мир Вам, павшие», —

Вторит страна,

От войны мы уставшие

Выпьем Чашу до дна.

Мир без войны,

Звон пустоты,

Мир без врагов,

Мир чудаков.

Я зупинився.

– Читай дальше!

Будут тысячи дел

И несбыточных снов,

Но я верю в страну

Украинский народ!

– Вот это! Это Что? Какой украинский народ? Ты что – в это реально веришь?

·… Так, я верю в страну,

В украинский народ…

* * *

Кілька місяців тому отримую дзвінок від соратника-сокамерника, якому передавав два вірші, щоб виніс із підвалу. Спочатку, каже, думав, що згубив їх, але ні – знайшлись.

ЗАСОВ НА ДВЕРИ

Забыться, укрыться,

Уйти в «ни во что».

Что было, то плыло

И в нём – всё моё.

И где оно, право,

Где жизни огни…

Так хочеться правил,

Надежды, любви…

Но, впрочем, всё рядом,

Лишь душу согрей.

В ней запертых нынче

Пусть сотни дверей.

Они под засовом

Моей суеты,

Сжимают оковы

Прозрачность души.

В мольбах – покаянья,

К решётке прильну.

Хоть в клеточку небо,

Но ним я живу.

Мне много не надо,

Поймать ветерок,

Иль листьев сгорающих Т

ерпкий дымок…

Всё важно и просто,

И сложно теперь:

Засов на двери —

Мою душу согрей.

Сентябрь 2014

Ровеньки

Подвал

«Засов на двери» – про щось значно більше, ніж просто засув із зовнішнього боку дверей, який міг відкривати хто завгодно, з якими завгодно намірами. Після чергового, але непомірно жорстокого рукоприкладства, керівництво конвою вирішило таки повісити замок на засув.

ЛУЧИК

Сентябрь. Десяток дней осталось,

И сдвинем лист календаря…

Вот, право, рифма увязалась:

Где календарь тот, а где я?!

Седьмой час. Утро.

Солнце встало…

Не греет. Но я рад ему.

Решётки тень, что лучиком «облобызалось»,

Нам «циферблатом» служит:

Семь – знать тень в углу.

С обеда будет всё иначе:

Мы ловим тени на столбе,

Что за окном.

А что ещё осталось?

Лишь верить в то, что

будет солнце на земле!

Лишь верить в то,

Что не нахлынут тучи

Раздора, горечи, потерь…

И вновь, проснувшись,

Я ищу свой лучик…

Ищу, живу и… согреваю тень.

Сентябрь 2014

Ровеньки

Подвал

«Лучик» – про дуже багато. Про те, що в житті треба цінувати кожний промінь світла, і про промінь, за відображенням якого хлопці тренувалися визначати час. Виходило.

З гумором

Как здорово, что все мы здесь

сегодня собрались…

Олег Мітяєв

Як не дивно, у камері в Ровеньках в особливо потрібні моменти знаходилося місце для почуття гумору, яке й допомагало жити-виживати. Не пам’ятаю вже з якого приводу, але відбулося дуже жорстке побоїще: осіб п’ять просто не могли піднятися з землі. Коли «вихователі» пішли, на якийсь час запанувала тиша, що переривалася стогонами. І раптом, навіть не знаю навіщо (абсолютно неусвідомлено), я починаю наспівувати слова з пісні: «Как здорово, что все мы здесь сегодня собрались». Тихенький сміх, який з’явився десь у кутку, згодом перейшов у нестримний регіт усієї камери. І стало легше.

Багатьох пригнічувала невідомість того, на який термін їх посадили. Юрко, колишній зек, мій незмінний напарник із шашок, з цього приводу навіть зауважив:

– Ось сказали б мені: тобі 15 діб! Так це запросто – я на одній нозі простою, – пригнічує не термін, а невизначеність.

Одного разу під час потужної осінньої зливи в камері зникла електрика. Лампочка погасла. У відчинене вікно, попри те, що ми його закривали лахміттям і фанерою, бив дощ і переводив свої краплі на похилу площину нашої нехитрої фортифікаційної споруди, перетворюючи їх у водяні струмочки, які торувати собі русло в наше житло. І тут, серед такої крюгерівської нічки, чую біля входу в камеру активний рух, крики, лайку… У відчинені двері спочатку від кількох ліхтарів-прожекторів увірвалися промені, які металися по стінах, стелі й підлозі нашої обителі – таке собі лазерне шоу. Когось вкинули в камеру.

– Знайдіть для них два місця! – тільки й почулося.

Кого вкинули – не видно. Із реплік конвоїрів було зрозуміло, що за п’янку зі стріляниною.

І тут чую, один говорить з кавказьким акцентом:

«Васья, слюшай!».

«Жорстко! Це вже, мабуть, кавказці-ополченці. І в темряві їх, швидше за все, не обшукали. Якщо зброя, ножі при них…», – такі невеселі думки лізли в голову. Уранці злива не припинилася, але принаймні стало видно, хто в камері. Бачу, не схожі на кавказців. Питаю:

«Ви хто?».

– Альпаченци, – відповідає з кавказьким акцентом.

– А звати як?

– «Адеса» я, – уже російською, без будь-якого натяку на кавказький акцент, а навпаки – навіть по-одеськи, з розтягуванням першої літери, що звучить як протяжне «А-а-а-дессса», відповідає усміхнений «альпаченец».

– Чого так – родом з Одеси?

– Нє-а! Сидів я там!

Веселий хлопець. Завдяки йому я поповнив свій лексикон таким терміном, як «альпаченци».

Але гумор від «альпаченцев» не завжди проходив. Одного разу в камеру закинули двох, які попалися на п’янці в розташуванні. Очевидно, забули нормально провести огляд. У тих, як зазвичай, у «альпаченців» («Ааадесса» не рахується) – відразу істерика. Але своєрідна – вихопили з кишень ножі десантників. Обійшлося…

Після цього випадку я остаточно вирішив одному з конвоїрів, у якому бачив нормального мужика, передати телефони дружини й мами:

– Якщо що – скажеш.

– Добре, – по-свійськи відповів він. Багато хлопців зникли безвісти.

Важлива правда. Навіть коли вона гірка…

ДВА СВІТИ

(із захалявного записника)

Про що хочеться насамперед писати звідси, з Донбасу: «Я не розумію дуже багато в цій війні».

Яким бачиться образ ворога «ДНР – ЛНР» звідси:

Він співає «Хто не скаче, той москаль» (до речі, я і сам не знаю, що це значить).

Він або був на Майдані, або підтримував Майдан.

Він підтримує героїзацію Бандери й Шухевича.

Він підтримує «Правий сектор» і «Свободу».

Десь так. І все це разом називається «фашизмом».

Таку позицію і логіку дуже складно зрозуміти й прийняти, перебуваючи далеко від «ДНР – ЛНР». Але все стає набагато зрозуміліше, коли починаєш говорити тут як із цивільними, так із військовими. Безумовно, я прибираю лірику, і дуже жорстку лірику деяких спілкувань, що відповідають статусу військового часу. А головне – чи можна взагалі досягти, як мінімум, взаєморозуміння, як максимум – мирного співіснування (тим паче в межах єдиної держави) з тими, хто ні коли і ні за що не погодиться, що «хто не скаче, той москаль»…

А іншого шляху й немає. Тільки до миру. Будь-яка війна закінчується. Навіть багаторічна. Підсумків у війни може бути (і буде) чимало. Причому абсолютно суперечливих і несподіваних. Згадайте хоча б близький усім нам результат Кавказької війни (Росії з Шамілем) і довічні почесті, які надала Росія переможеному Шамілю після закінчення військових дій. Чи будуть комусь надані почесті після закінчення української війни, що називається АТО? Власне, хто й кому може надавати будь-які «почесті»?

А хто з ким повинен примиритися? Варіантів відповідей тут чимало. Починаючи з геополітичних: Україна з так званими «ДНР – ЛНР», Україна з Росією, Росія з США, Росія з Євросоюзом тощо (зауважу, що не вивчаю названі варіанти, а просто констатую те, що тут чув), закінчуючи приватно-побутовими: що ділити середньому класу воюючих сторін?

В ополченців «ДНР – ЛНР» бувають складні запитання, на які непросто відповідати. Коли мене затримали у Волнухиному (за півтора десятка кілометрів від Луганська), командир одного підрозділу (який чомусь раптом відрекомендувався не за позивним, а просто Жека з Луганська), поставив мені просте запитання: «Ти там хлопців зі Львова на блокпосту в Лутугино бачив? І які питання? Вони зі Львова прийшли бомбардувати мій Луганськ. Я тут живу, тут живе моя сім’я. Які питання до мене, чому я взяв у руки зброю?». Там же, коли мене розмістили в підвал, перше що я почув, це крики душі від ополченців про те, що одному вже далеко за сорок, у нього п’ятеро дітей, а він повинен залишити свій дім і йти воювати, щоб «не підпустити до дому фашистів». Інший через грати підвалу сунув до мого обличчя фото семимісячного сина, знову ж таки з криком душі про те, що «ось через таких укропів-фашистів» (маючи на увазі мене, бо маю черкаську прописку) він уже чотири місяці не може побачити свого любого синочка, якого пішов захищати від таких, як я.

Коли мене затримували, то шукали татуювання на належність до «Правого сектору». Навіть не знаю, звідки пішла така традиція. Одного разу, коли в нашу камеру привели трьох молодих людей, які, на думку патруля, щось порушили, в одного з них – футбольного вболівальника (до речі, єдиного з усіх сімдесяти осіб, які пройшли нашу камеру) виявили унікальне татуювання – фірмову емблему київського «Динамо» із традиційним знаком «Д». Один із вельми агресивних ополченців не знав, як зреагувати на таке незвичайне тату, направив хлопця до мене: «Будеш спати біля укропа, а вранці – наждаком зітремо!». Минулося.

Футбольний фанат з Ровеньок був реальним болільником київського «Динамо» і… патріотом «Новоросії». Розповідав, як вони навіть у таких умовах планують проводити місцеві чемпіонати з футболу і дуже печалився:

– Блин… Вижу – задерживаюсь здесь и не смогу посмотреть телетрансляцию игры нашей сборной Украины и Молдовы…

– Так ти ж за Новоросію?!

– Ну и? А футбол тут при чем? Я за сборную Украины!

* * *

У мене є позитивні історії, і було б несправедливо не розповісти про них бодай коротко. Адже якими б жорстокими не були розповіді та враження про війну, як не дивно, воюють люди. Як я вже згадував, у лікарні в Ровеньках мене конвоювали по черзі 18 ополченців. Веселого замало, коли в окремій палаті, просто перед твоїм ліжком розміщують озброєного ополченця. Про харчування в наших лікарнях знає багато хто, але харчування в районній лікарні, у відрізаних від будь-якого постачання Ровеньках, було особливо дієтичним. Увесь персонал лікарні останній раз отримував зарплату в червні. Вечерю подавали о 15:30. Так ось, ополченці-конвоїри, побачивши юшку, якою мене годували, ділилися своїм сухпайком.

Прийняли мене в 30-градусну спеку в шортах і капцях. Погода поступово змінювалася. Спочатку шкарпетки подарував осетин. Потім теплі шкарпетки й білизну дав азербайджанець. Лікар презентував два светри. Ополченець-шахтар дав фірмову ахметівську футболку «ДТЕК» і шахтарську робу. Так само з’явилися кросівки, курточка, шапка… Мої ж речі, як це часто буває в подібних ситуаціях, безслідно зникли. Але я кажу про те, що скрізь є люди, які говорять однією мовою загальнолюдських цінностей, і я дуже радий, що на тернистому шляху мого полону зустрічалися такі.

Віра

З нами Бог і правда, а якщо ми з Богом, то з нами воювати важко, адже Божа сила велика і народу багато

Кастусь Калиновський

Віра. Надія. Любов. А ще – молитва.

Ось що врятувало мене, а згодом і мого однокамерника та побратима Ромку Черемського. Я молився. Як і вчив Владика Іоан – прагнув до розумної молитви. Молився скрізь: і в лікарні, і в підвалі в Ровеньках… Молився смиренно, намагаючись не заважати оточуючим і не привертати до себе уваги. У лікарні в Ровеньках один з конвоїрів приніс мені молитовник (хоч я не просив). Інший з конвоїрів смиренно виходив з палати, коли я ставив на підвіконня маленьку ікону й тихо молився… Тільки на 21-й день нашого полону ми з Ромкою залишилися вперше вдвох у камері. Молилися разом. Час спільної молитви – особливий час. І за молитвами нашими надавалось нам: Рома відзначив, що саме після таких звернень з’являлися рухи, пов’язані зі звільненням. Дуже поволі, але за милістю Божою…

Коли випадала нагода й лишалися удвох – молилися тричі на день, інколи й більше. У будь-який момент, без особливих на те причин, могли встати й читати разом «Отче наш», «Вірую», «Та воскресне Бог» і багато іншого. Ромка – греко-католик, я прихожанин Української Православної Церкви Київського Патріархату. Домовилися, що частину молитов ми записуємо та читаємо так, як прийнято в греко-католиків, а частину так, як у нашій УПЦ КП. Це були чудові хвилини мого життя. Дуже важко було виносити цілковиту тишу в підвалі. Молились ми пошепки. Але це лунало, як чудовий спів душі.

А ще були сотні, тисячі молитов знайомих і незнайомих, близьких і далеких… Навіть там у мене не було жодних сумнівів, що у Свято-Троїцькому соборі в Черкасах (прихожанином і півчим, якого є маю за честь бути ось уже з десяток років) служать молебні за звільнення моє і всіх в’язнів цієї війни. Знав, що Владика Іоан (утім, як і всі священики і служителі нашого храму) взяли до серця мій полон.

У палату Луганської обласної лікарні, де я лежав, потрапив важкопоранений ополченець. Його ліжко було поруч із моїм. Протягом декількох тижнів я допомагав йому, як міг: викликав медсестру, санітарку, робив легкі перев’язки, допомагав поїсти… По-християнськи… Його рідні, які згодом приїхали до лікарні, у знак подяки подарували мені ікону Святого Валерія… Ця нагорода простої людської вдячності для мене чи не найдорожча в житті… Дякую.

* * *

Коли повернувся – скільки було дзвінків-зустрічей із коротким: «Я за тебе молився. Свічки у храмі ставив».

Окрема подяка за молитви про моє звільнення… з Росії. Так, у цій війні багато перехресть. У Підмосков’ї (і не тільки) – близькі й дорогі мені родичі. Більшість рідних по маминій лінії, рятуючись від голодомору, виїхали в 30-ті роки саме туди. В Україні лишилася тільки бабуся. Коли мої російські родичі сказали, що у всіх храмах підмосковного Ступино молились за моє звільнення – був вражений. Дякую.

Додому. До Луганська

Я занадто добре знайомий із розчаруванням, щоб сумувати з цього приводу

Авраам Лінкольн

Було 3 жовтня 2014 року…

Кожний день у полоні має свій статус. Ранок починався, зазвичай, з Ромкиного: «Сьогодні… вересня (жовтня). Такий-то день полону». У певний момент у загальній камері я попросив Ромку призупинити відлік уголос: усі місцеві, хто сидів з нами, перебували в камері значно менше і наш рахунок був для них недоречний. Для психіки людини, яка потрапляє на підвал, як вона вважає, помилково, з надією якомога швидше вийти із затворництва, такий відлік гнітючий. Але ми рахували. Про себе.

– Все, пацаны, домой, – довірливим тоном сказав нам один із конвоїрів на 49-й день нашого перебування. – Возможно, переночуете в Луганске и все.

Зав’язування очей чорними шарфами для переїзду здалися нам симпатичною формальністю. Однак у Луганську нас чекали нові допити, після яких відправили на підвал. «Все мы люди, все мы человеки», − сказав комендант приміщення, видаючи нам по матрацу, при цьому був із тих, які глибоко ненавидять «нациків». А, може, все не так однозначно, зрештою, це комплекс суперечливих почуттів. Його племінник, ополченець, якось під час обіду заговорив зі мною – запитав навіщо МИ воюємо? Дядько командир різко його перервав:

«Ты не смотри на внешнюю интеллигентность, Я вон три недели назад в окопе все молитвы вспомнил, когда несколько суток нас утюжил их самолет. Я почему-то подумал: а что он за человек такой этот летчик, который расстреливал нас? Ведь, наверняка, и семейные ценности ему ведомы, и небось классическую музыку слушает… И, при всем этом, он запросто готов был меня разорвать своими снарядами… Не верь внешней интеллигентности: враг на войне имеет одно лицо – лицо врага». Таким ворогом для нього був я. У племінника, можливо, десь глибоко в душі й закралися сумніви, але не надовго.

Якось у столовій, де ми обідали, істерично закричав один ополченець:

– А это что за хрень: у него на столе вилка! Вы тут что – с ума посходили? Он пленный укроп! Неизвестно, как и сколько он наших положил! Поубирайте со столов даже вилки – он легко ей или глаз может вышибить, или гланды проверить!

Складно передати у прозі тональність подібних істеричних випадів. Але коли агресія йде від людини з автоматом – не слід іти на контакт, навіть поглядом. У тебе лишається право на мовчання. Гідне. Непровокуюче. Знаю, це поважають із того боку.

* * *

«Спілкування» в Луганську істотно відрізнялося від того, що було у Волнухіно й Ровеньках. Офіцер Міністерства оборони «ЛНР» під час допиту звернув мою увагу на переповнену скриньку із закривавленими документами українських бійців.

– От поясни мені, навіщо вони сюди прийшли, за що вони загинули? Ну ось – десантник (помітно було, що військовий білет, про який ішлося, добре відомий офіцерові), прийшов сюди, у Луганськ, в аеропорт. Устиг крикнути «За ВДВ!», і все – отримав свою порцію свинцю.

– Навіщо вам ці документи? Впливати на таких як я? Віддайте їх мені! – у монологах-допитах мотивована агресія не проглядалася і з’явився шанс проявити своє «Я».

– ?

– Я передам матерям, сім’ям. Загиблі воїни не повинні бути безвісти зниклими. Де їх могили? Можете показати? Треба ексгумувати, перепоховати, відспівати…

Виникла нетривала пауза. Відчувалося, що в офіцерові є щось людське.

– Ви отримаєте ці документи. Частину. Якщо доведете нам, що документи передані сім’ям – зберемо й інші. Передамо. З могилами складніше…

Мені віддали півтора десятка залишків документів захисників Луганського аеропорту.

ПОХМУРИЙ РАНОК

(із захалявного записника)

Я прокинувся о пів на сьому за московським часом. У Луганську. У Щасті – на годину менше. «Три труби Щастя» завжди чітко виднілися з мого вікна (незважаючи на майже 20-кілометрову віддаленість). Сьогодні ж ї х зовсім не було видно. Але сумнівів немає – щастя є, і за нього треба боротися. Але в чому щастя, брат? У свободі? У свободі!..

Пригадую, як в армії, навіть вже не знаю, чи жартували, чи знаходили користь стилю буття, але казали щось на кшталт: «Як тут добре! Ні про що не треба думати, за тебе все вирішують: коли їсти, коли спати». Ось вони, принади несвободи: за тебе вирішують. Звісно, без їжі й сну не прожити. Але свобода… Як бути з нею?…

Із армії я «строчив» філософські листи і рідним, і знайомим: мовляв, цінуйте свободу. Але минув час – і в буденному житті я «волю-неволю» найчастіше показово розтринькував. Тож цінуйте. Цінуйте все, що дає нам Бог. Кожен день. Кожну годину. Навіть похмурий ранок. Він може бути таким, тому що ми його таким бачимо. Але за хмарами – сонце.

Щастя (селище за 20 км від Луганська) сьогодні – важливий стратегічний об’єкт. Там ТЕЦ, яка живить електрикою дві (тепер розрізнені) частини Луганської області. Місцеві ЗМІ пишуть, що Щастя «в кільці» (як символічно звучить!). Хотілося б для щастя вольності, свободи буття. Щоб завжди бачити труби, які спокійнісінько собі димлять. Свобода вибору – як усьому бути – за нами. Не знаю, у чому тут моя частка впливу на вибір, але, напевно, вона є. Поки що буду впливати на себе. Знаходити принади цього моменту, помічати красоти ранку… Адже там, за хмарами – щастя…

«Наше радіо»

Надія – різновид щастя, і можливо, – єдине щастя, яке існує в цьому світі

Семюел Джонсон

Приміщення, в якому нас розмістили в Луганську, справді було підвальним, практично без доступу денного світла, якщо не вважати віддушину розміром десь 20 на 20 см, яку ми намагалися закривати з метою збереження залишків тепла. Але порівняно з попереднім підвалом тут було відносно сухо. І взагалі ми знайшли чимало переваг:

– не було співкамерників-курців, а отже, повітря було чистим від тютюнового диму;

– приміщення являло собою майстерню-склад площею з 50–60 квадратних метрів (переважно все заставлене стелажами, на яких був розкладений різний інвентар);

– нам дали сухі матраци й навіть… обігрівач! Він, звичайно ж, не був розрахований на таку площу, але це був приємний жест «головного» на об’єкті. Тим паче, що на один-два градуси температура таки піднімалася. Якщо додати, що серед інвентарю ми виявили туристичну палатку, укуталися в неї поверх ковдри (при цьому вкладаючись на ніч у повній амуніції: в усіх видах одягу, які були на собі), можемо чесно зізнатися, що не мерзли.

Але вдень була проблема. Тиша просто дзвеніла. Плюс – цілковита відсутність будь-якої інформації про зовнішній світ. Підвал, сонячного світла немає (лише лампочка в 75 Вт), п’ятилітровий бутель замість унітазу, і тиша… У рідкісних випадках можна було перекинутися фразою із конвоїрами, які водили їсти. Головна їхня теза: «Ви не потрібні своїй країні. Вас ніхто не шукає». Насправді, спочатку ставлення було переважно хороше. Набагато краще й толерантніше, ніж у Ровеньках. Та з часом усе змінилось: мене відправили в лікарню, а Ромці поламали всі ребра…

Не буду уточнювати як (щоб не постраждала хороша людина, яка подарувала багато хвилин людського щастя за час полону), але до вечора 12 жовтня у нас з Ромкою з’явився допотопний, проте такий важливий приймач, що брав на ФМі СВ-хвилях.

На ФМ-станціях можна було слухати наше «Радіо 24», а на СВ російською мовою нас потішило «Радіо Тегерану» (дуже висока якість новинних та аналітичних програм, до речі) і «Українські новини». Слухали приймач далеко за північ. Це було просто фантастично! У підвалі, де, зазвичай, стоїть гнітюча тиша, почути голос своєї Батьківщини − навіть не уявляв, настільки це може бути важливо. Ніколи не був «ура-патріотом», але тут… Це було значимо! Так ми дізналися, що в країні йде передвиборча кампанія.

З’явилася нова політична сила – «Самопоміч». Із коротких повідомлень намагались зрозуміти розклади-рейтинги. І безумовно, шукали найменшу згадку про те, що ж ДЕРЖАВА думає і вирішує у питанні військовополонених… Втішали себе надією…

Коли мене звільнили, я вже не розраховував на державу: робив усе сам, щоб якомога скоріше вдалося звільнити Ромку. Не це пішло трохи більше місяця.

Уранці 13 жовтня 2014 року брязнули засуви камери і пролунала чітка команда, звернена до мене: «На вихід». Конвоїр-молдаванин допоміг мені дістатися автомобіля.

Як і зазвичай, мене чекали зав’язані чорним шарфом очі й переїзд невідомо куди. Очікування… Поки хтось пішов з’ясовувати, куди мене, я розговорився з молдаванином. Той приїхав в Україну, коли в нас почалася «колотнеча». Переконаний, що Донбас потребує його допомоги. Ніякого грошового інтересу. Сам – власник невеликої мережі магазинів у Кишиневі. Сім’ю не бачив чотири місяці. Але сказав, що «за Донбас» буде до кінця.

Хтось підійшов і сказав, що мене в супроводі молдаванина треба пересадити у швидку допомогу. І так я пішов із зав’язаними очима в авто.

Під’їхали до лікарні.

– Куди його? – запитав молдаванин.

– До Абрека.

Нас супроводжував якийсь лікар. Чую: він дає інструкції Абреку – хто я такий і куди мене направити. Аж тут… Абрек починає по рації говорити з кимось невідомою мені мовою.

– Це чеченська, – заспокоїв мене молдаванин, – я з ними в Німеччині працював, це їхня мова.

Почувши це, я чомусь одразу засумував за підвалом із «Радіо 24». Але потім усе обійшлося. Так, лікарню охороняли саме ці хлопці. Мало того, зізнаюся, саме вони охороняли мене від деяких неприємних ситуацій, які інколи виникали при з’ясуванні стосунків із пораненими осетинами. Утім, це не завадило моєму охоронцю-чеченцю без зайвих коментарів одразу пояснити: «Выход на територию без санкции и сопровождения – стреляю без предупреждения на поражение…»

Щоб налагодити психологічний контакт із конвоїром чеченцем, я звернувся до нього з проханням:

– Тут є бібліотека? Чи є можливість дістати десь книги?

– Принэсу, – коротко відповів чеченець.

Слова таки дотримав. Увечері, трохи полякавши медперсонал неорганізованим тупотом і голосними діалогами чеченською мовою, у мою палату ввійшло троє, серед них – ранковий знайомий. Подав мені книгу:

– Вот. Очэнь интэрэсна! Сам начал читать. Прочитаешь – вэрнёшь… Дачитаю как-та…

Це була кіноповість «Максим Перепелиця». По-перше, смішно при згадці про фільм, по-друге, що він мав на увазі, коли говорив «очэнь интэрэсна!».

Майже після двох місяців перебування у полоні, насолода влягтися на звичайне ліжко здавалася просто таки райською. Крім того, з’явилося дещо земне – олівець і зошит. І я почав вести свій «захалявний записник».

На третій день перебування в лікарні один зі співчуваючих дав мені покористуватися радіоприймачем. Тут ловилася лише одна наша радіостанція (з Лисичанська або Сєвєродонецька) – «Наше Радіо». Правда, до листопада 2014 її вже дуже сильно глушили.

Як приємно було слухати ці ранкові програми на «Нашому…», і як шкода, що не міг передати привіт Ромці через «Радіо 24». У палаті теж воліли слухати «Наше Радіо» через гарну добірку музики. Але коли йшла передвиборча агітація, і особливо, коли говорив Ляшко, починалися коментарі російською – розмовно-побутовою.

Якось запропонували залишити радіо на хвилі «Нашого…» на ніч дуже тихо ввімкнутим. Комусь так зручніше було засинати, бо це відволікало від чийогось хропіння, а комусь не спалося, тож радіо було фоном для думок. І тоді о шостій годині ранку Руслана підняла всіх категоричним «Ще не вмерла Україна!»…

СПОКУСИ ЧАСУ

(із захалявного записника)

Ополченець, який лежить після серйозного поранення в одній палаті зі мною, у мирний час був шахтарем, а потім – таксистом. Із побратимів-таксистів він один пішов в ополчення. Звістку про його поранення швидко рознесли селищем (із незмінним у таких випадках додаванням народного фольклору, лякаючого подробицями як рідних і близьких, так і незнайомих людей). Побратими по таксистському «цеху» кинули заклик:

«Допоможемо братові!». І в кожному авто таксопарку розмістили «скарбнички», закликаючи скинутися на допомогу пораненому.

Збирали кошти кілька днів. І коли вже головний ініціатор зібрав їх у своїй машині й готувався до поїздки в Луганськ, увечері «одного тихого» дня, який, здавалося б, не віщував біди, до авто підійшла група озброєних молодих людей. Водія побили, гроші відібрали й викрали автомобіль, який був єдиним джерелом доходів сім’ї таксиста. У селищі здійнявся неймовірний шум, комендатура стояла на вухах. Здавалося, що грабіжникам не втекти від «всенародної» помсти. Однак закінчилося все банально: через тиждень потерпілому підкинули лише права й паспорт. Техпаспорт, гроші й автомобіль, на жаль, зникли. Незабаром виявилося, що авто перефарбували, номери зняли і взяли в користування комендантські (нічим не гребують!). Про гроші нічого невідомо. Таких історій чимало. Можливо, тому в район приїхала «третя сила», щоб таки наводити лад. Відправили левову частину комендантських і дотичних до них підрозділів на фронт і взялися за встановлення дисципліни. Але народ сподівається хоч на якийсь порядок.

Життя в Луганську

Одного разу мені дозволили під конвоєм на півгодини сходити на службу в церкву при лікарні. Молився. Дякую за можливість помолитися в церкві – це завжди особливо. Храм – без погонів і знамен воюючих сторін, місце для молитви за мир. Так, у проповіді прямо чи в підтексті підтримувалися ідеї самостійного Донбасу, Новоросії. Але той же священик приходив у лікарню і благословляв наших воїнів, щоб вони щасливо доїхали додому…

Я спілкувався і з медичним персоналом, і з місцевими жителями. По-різному вони оцінюють те, що відбувається. Дехто вважає, що «все йде, як треба», що зараз «тимчасові труднощі». Безумовно, є велика неприхована надія на старшого брата. Та всі визнають, що проблем дуже багато. Як казав один луганчанин: «Спочатку ми чекали появи газу в будинках. Він з’явився. Тепер чекаємо електрики й стабільного водозабезпечення. Потихеньку, відправили дітей у школу (спочатку думали, що всіх дітей збиратимуть у вцілілі будівлі, але встигли підремонтуватися і відправили їх у рідну школу. Тепер думаю, який диплом отримає син у виші».

Виші Луганська (як й інших міст Донбасу) поділилися на ті, котрі із персоналом перебралися на територію, підконтрольну Україні, і продовжили роботу, а також на ті, що працюють у рідних стінах, але без української акредитації. Як із цим бути – поки що незрозуміло. Звичайно, усі стежать за внутрішніми подіями в області. Таких, хто б підтримував радикальні дії типу «козачої республіки», я не зустрічав.

Як працюють органи місцевого самоврядування? Складно. Говорив із одним представником селищної ради. Грошей (у розумінні традиційних податків і зборів) – немає. Є «нал», який ополченці збирають на ринках та інших працюючих місцях. Кошти, що з’являються в розпорядженні органів місцевого самоврядування, діляться за погодженням із ополченням на різні реальні потреби. Як це відбувається – не уявляю і не знаю.

Як працює «феміда»? Законів поки немає, є певні «поняття», насамперед про те, чого «категорично не можна». Перш за все, оголошена неприхована війна наркоманам і вживанню наркотиків у будь-якому вигляді. Про це і чув, і затримання за вживання бачив. Не можна пиячити й порушувати громадський порядок. Тут «феміда» працює за принципом оціночних суджень: якщо п’яний затриманий у комендантську годину – не позаздриш, буде покараний дуже сильно. Фізично. У денний час ймовірність затримання – 50 на 50. Тут є цікавий момент: затримує як патруль, так і будь-який свідомий ополченець. Третій критерій затримання: дзвінок – скарга дружини на буйного чоловіка. При мені в камеру, через яку пройшло сімдесят осіб, таких потрапляло п’ятеро. Якщо дружина сказала, що чоловік її бив, йому не позаздриш: карають дуже-дуже сильно. Бувають і несправедливості: чоловік «застукав» дружину з коханцем-ополченцем у будинку. Ті зателефонували в комендатуру із заявою про те, що хтось ломиться в дім. Комендатура приїздить миттєво. «Відметелили» мужика. Через добу розібралися, що він насправді намагався потрапити у свій будинок. Але зреагували блискавично. Із ґвалтівниками розмова наджорстка: одному за спробу зґвалтування відразу прострелили ногу. Це було в іншому місці утримання, тому знаю з розповідей.

Міліція, схоже, починає відроджуватися. Як мені сказали, осібно в Луганську діє «Беркут». У Ровеньках міліцію «реформують» на базі бійців бойових батальйонів. Якогось обліку строків затримання не існує. Основний принцип – це коли хтось із відповідальних осіб запитує у затриманого: «Ти скільки вже сидиш?».

Але багато хто вірить, що все налагодитися.

Багато хто й не вірить. Вони вже навіть не уявляють – що може налагодиться???

«ЦЕ РЕАЛЬНО СТРАШНО»

(із захалявного записника)

«Це реально страшно», – каже луганчанин, з яким познайомився в лікарні. З якого приводу? Він закінчив виш у Харкові цього року. Сам із Антрациту. За фахом лікаря влаштуватися на роботу в обласному центрі було неможливо. Які він тільки зусилля не докладав для цього! Навіть листи-звернення до Кернеса, мера Харкова, писав. Нічого не допомогло. Направили в центр зайнятості та запропонували чекати. Поїхав на Батьківщину, а тут – війна. Доїхав до отчого дому напрочуд тихо – ніде не стріляли. Але тиша виявилася оманливою. Уночі над Антрацитом, за його словами, з’явився український літак. «Це реально страшно», – фраза саме про це. Я чув досить багато канонад і «Градів», і далекобійної артилерії, але літаків, на щастя, не чув.

Мій співрозмовник каже, що страшний навіть не звук літака − він дуже низькопролетівізависдесьзовсімпоруч із будинком. Затремтіли всі вікна-двері. А коли почався обстріл, із багатоповерхівки на вулицю повискакували всі жителі з криками й сльозами. Сам обстріл літаком ніякої шкоди ополченню не завдав, натомість загинуло кілька цивільних осіб. Але переляк у місті був настільки сильним, що люди масово залишали своє житло й тікали, хто на чому може. Знаходилися і спритні перевізники, які наживалися, піднімаючи в рази ціни за свої послуги.

«Ось ти можеш уявити, щоб над твоїми Черкасами літак витворяв щось подібне? Як би ти на це реагував? Як би ставився до України, до української влади?» – хлопець ставив просто вбивчі запитання, відповіді на які були очевидними. «Так, мені багато чого сьогодні не подобається: масове відбирання майна, бізнесу тощо. Але я сподіваюся, що це тимчасово. Вірю в Новоросію, а в Україну – ні».

Не встряю в жодні суперечки, та й статус не дозволяє. Просто намагаюся зрозуміти. Не знаю звідки таку переконаність має цей хлопець щодо дій саме українських військових – скоріше за все, це пояснюється ідеологічними поглядами, які тут пропагують ополченці всіма можливими способами.

Але в усій цій історії мені шкода Україну. За що нам це випробування?

Люди

– Народ складається із людей. Отже, ви знищуєте людей, – пастор Шлаг

– За 11 років ми ліквідували безробіття, нагодували німців, – Штірліц

– Якщо я буду застосовувати проти вас ваші методи, то я мимоволі стану схожим на вас», – пастор Шлаг Штірліцу

Питання «За кого люди на Донбасі?» риторичне. Не помилюсь, якщо скажу просто: за мир. В абсолютній більшості. Пригадуються соцдослідження десь у квітні 2014 року з тим же питанням: «А ви за кого?» Із 67 % жителів вибирали щось а-ля миролюбне «за самостійність, але в складі України». Сьогодні це було б ідеальним варіантом. Навіть термін сучасний винайшли – децентралізація. Але, на жаль, сьогодні це вже малоймовірно.

Зараз соцдослідження проводити марно, бо щирості не доб’єшся. Складно тут бути щирим. Тому поділюся лише деякими власними спостереження. Є певна кількість радикально налаштованих людей. Причому як за «ЛНР» і «ДНР», так і тих, котрі не приймають усього, що відбувається. Ну з останніми, безумовно, складніше. У тому сенсі, що важче якось виявляти зовні таке несприйняття. Але воно є.

Один інженер з Луганська нарікав, мовляв, тільки назбирали грошей, щоб остаточно розрахуватися синові за квартиру в Києві, залишилися на сьогодні без коштів, а тут – війна. «Немає ні умов для життя, ні грошей. Але як звідси їхати: дві кішки, дві собаки, дружина, молодший син (закінчує тут школу з незрозумілим атестатом), і врешті-решт – будинок. На кого його тут кинути?»

Один цивільний поранений, якого просто підстрелили з міномета з української сторони, коли він рухався на своїй «копійці», усі претензії пред’являє саме до ополченців. Та ще й таку свою позицію він агресивно відстоював, перебуваючи в одній палаті із пораненими ополченцями (!). При тому, що в цій «копійці» загинув його тесть.

Буду об’єктивним: таких, хто насмілюється бодай щось сьогодні тут критикувати, – дуже мало. Інколи це роблять напівпошепки. Набагато популярніше обговорення зведень із фронтів за новинами відомих груп «ВКонтакте» і ЖЖ. Подейкують, що це переломний період. Але нічого не компенсує відсутність зарплат і пенсій – народові просто хочеться їсти! А з цим проблеми.

Потихеньку щось десь починає працювати. Медперсонал розповідав, що з’явились вивіски у сфері обслуговування: наприклад, кілька перукарень оголосили, що відкриті до 16:00. Але працюють іноді тільки до обіду або до 14:00. Пояснюють це тим, що очікують повернення решти персоналу. Відкрилися деякі ресторани. Щоправда, невідомо чиї. Про одну мережу розповідали: власника немає, а заклади починають потихеньку працювати. Автовокзал зруйнований артилерією, але автобуси починають їздити за маршрутами. Україномовні санітарки в лікарнях намагаються переходити на більш прийнятну і безпечну російську, але частіше говорять так, як звикли.

Лисичанськ і Сєвєродонецьк в якихось кілометрах 50–70 від Луганська. Багато хто має там родичів. Проїхати можна. Дивуються, що там якесь мирне й майже налагоджене життя з повними прилавками. Деякі цивільні хворі не знають, куди їм повертатися після виписки, бо в місцях, де вони проживають, ідуть бої. У повітрі панує невизначеність. Чим це може закінчитися, тепер не знає ніхто. Усі хочуть миру. Але ніхто вже не уявляє, яким цей мир може бути тут в найближчі місяці, у наступні роки. Натомість усі розуміють: так, як було, уже не буде.

Одна жінка розповідала інше. Їй дуже сподобалися хлопці зі Львова, які у них стояли. Коли йшли, плакала. І дуже не сподобалися «донские казаки», які прийшли на зміну львів’янам. Коли на центральну площу села «казаки» запросили місцевих жителів «для роз’яснювальної» роботи, її онук узяв до рук камінь зі словами «щас кидону». Ледве втримала.

Є багато розповідей про мародерство з обох сторін. Але буває по-різному. Одна жінка виходить на поріг свого сільського будинку, а у неї до килимка прикріплено 1000 грн. «Чому б це?» – подумала. Іде далі й не може стримати зойку – українські солдати викопали всю картоплю з городу. Начебто за нормальною ціною.

Один чоловік розповідав, як стояла в них Нацгвардія: «Прийшли, купили їжі… А ми з мужиками сидимо за пляшкою на вулиці за столом. Запросили присісти. Випили по чарці. Познайомилися. На запитання «А можна стрельнути з БТРа?», знайшли порозуміння: «Гаразд, давай 100 грн. і разок он туди бахни».

ОСІННІЙ ДОЩ

(із захалявного записника)

«Полудень першого листопада в Луганську видався дощовим». Що можна собі уявити після такого метеорологічного зведення? У перелякані луганські вікна стукають краплі дощу, гнані ураганним вітром, що аж підсвистує від вседозволеності. Перехожі, втягнувши плечі, не зовсім розуміють, навіщо було взагалі виходити з дому такого дня. Словом, страхітливих картинок можна дібрати чимало. Насправді, синоптики не помилилися. Дійсно був дощ. А точніше – дощик. А повітря, повітря ж яке! Чистота! Мало хто дбає про наявність парасольки. Скромні калюжки швидко наповнюються цією корисною чистою водицею, на яку так чекали городяни під час сумних військових подій у серпні-вересні 2014-го. Дощі практично не йшли, за весь час було лише дві зливи. Одна дуже навіть сильна й затяжна – дні на три. Той дощ був для мене іншим – агресивним. Я сидів у камері в Ровеньках. Зникла електрика, що живила лампочку підвалу. Незасклене, але заґратоване, віконце довелося прикривати шматочками фанери і всяким ганчір’ям. Допомагало не дуже. На стіні, з якої відпадала штукатурка, хазяйнували водяні змійки невгамовної зливи. Спальні місця, які розташовувалися біля вікна, потребували термінової евакуації. Випросивши в конвоїра бочку невідомого призначення, підставив її ближче до вікна і спрямовував туди якусь частину бурхливої стихії. (Частинку цього епізоду я вже описував раніше, але таки вирішив зберегти автентичність запису у захалявному записнику).

Днів через п’ять від калюж у камері не залишилося і сліду, але вологість і вогкість були непереможні, зробивши свою неприємну для здоров’я справу, заручившись підтримкою землебетонної підлоги.

Уночі без освітлення в камері теж не дуже затишно. Надто коли приводять нових затриманих, а ти їх не бачиш. А в них емоції. Але це інша історія. Переказувати все життя – не доля смертних. Ми можемо говорити про його грані. Ось зараз – про дощ. Так, чудово випити чаю разом із лікарем, вдивляючись в очищений легким осіннім дощиком асфальт двору обласної лікарні.

«Вірний присязі»

Висушити одну сльозу – більше доблесті, ніж пролити ціле море крові

Джордж Гордон Байрон

Коли повернувся після стоденного полону, зловив себе на тому, що постійно переживаю стан якоїсь незавершеності. Лишалися відкриті питання: «Навіщо ж їхав? За ким?». Подумки я все ще залишався у полоні, зі своїми друзями, зі своїм світом відчуттів. Безумовним пріоритетом було звільнення Романа Черемського, який став мені більше, ніж просто близьким другом. Та й лишалася проблема звільнення інших полонених. Шестеро із сімох, за якими їхав, уже були вдома. Деяких довелося виводити через Росію. Із деким зі звільнених зв’язався. Поговорили. Але як багато не сказали! Усе між рядків. Хлопці з Волині, Чернігівщини… Серце зберігає пам’ять.

А ось Свят і досі залишався у глибокому тилу противника. Мені вдалося відновити з ним контакт. Передзвонив. Я не знав, що запитувати, тому пролунало банальне «як ти?». Відповідь вразила.

– Вірний присязі, – сказав Свят.

Коротко. Ємко. Це згодом я дізнався подробиці його перебування в глибокому тилу противника упродовж більше п’яти місяців. В одному з інтерв’ю я назвав Свята ідеальним солдатом. Чому? Пам’ятаєте, як у фільмі «Брат» у хлопців, що демобілізувалися із Чечні, кореспондент запитав: «Ну, а хто у Вас найкрутіший?» − «Так ось – Даня!», – відповіли двоє здорованів, вказуючи на абсолютно «неформатного» богатиря, роль якого виконував Сергій Бодров молодший. Свят саме з таких – «неформатних». Коли танкісти потрапили в засідку – позбулися техніки і прийняли бій стрілецькою зброєю − у нападників тільки 200-х було 12. Свят із невеликою групою по-пластунськи всю ніч переповзали поле… Сховалися в соняшниках. Коли я сидів у Ровеньках, ще не знав, про кого говорили мої конвоїри:

«Послали нас зачищати поле від укроповського спецназу (так визначили за навиками наших танкістів із Гончаровська). Пішли ми в супроводі важкої техніки – комбайна. Знайшли. На щастя, у пацанів не було набоїв».

Я тоді не знав, що йдеться про Свята.

«У мене всі чотири ріжки вже були порожні. Забрали автомат. Шкода, він класно пристріляний», – розповідав мені Свят уже при зустрічі. Він майже не говорить російською мовою. Тут – це добре, а там – виникали проблеми з виведенням.

На кордоні з Росією Свята ховали по черзі дві сім’ї. Був ще один чоловік, який зв’язувався зі мною. Він потім постраждав, але сьогодні живий-здоровий. Честь і хвала і йому, і цим двом сім’ям. Щоб бути героєм тут, за сімсот кілометрів від буремного Сходу, достатньо вийти на мітинг, потриматися за прапор – і вже ніби патріот. А там за переховування «укропів і нациків» у кращому випадку – просто розстрілюють. Люди знали, на що йшли. І зберегли життя Святу. А Свят, як ідеальний солдат, одразу, щойно опинився після втечі в надійних людей, зв’язався з командиром. Саме завдяки інформації Свята штаб отримав чіткі дані про тих, хто потрапив у полон, де їх тримали, кількість поранених і загиблих… Інформація про місце перебування полонених дуже допомогла під час обміну. За четвіркою з цієї групи їхав і я. Натомість є наші спеціалісти (як правило, ефективна «спецура» з виведення заручників – не брендова: про них майже нічого невідомо, але вони роблять дуже великий обсяг роботи й ефективний, а часом навіть ефектний. Утім, ефектність, звичайно ж, не мета. Вищий пілотаж – коли все відбувається буденно й непримітно для людського ока).

Фактично, Свят тікав двічі. Спочатку від ополченців, які взяли його в полон, а згодом – від цивільних, які прихистили, а потім хотіли продати. Адже за Свята давали 17 000 грн. Листівки з його фото були розклеєні в десятках населених пунктів. Свят був на червоній картці: при затриманні – розстріл.

Зізнаюся, як у будь-якого смертного, у якийсь момент, коли прямував за нашими на окуповану територію, зрадницькі сумніви постукали й у мою голову: «Навіщо тобі це треба? Такі ризики!» Дзвінок Свята, якого я ніколи в житті не бачив, із запитанням «Ви мене заберете звідси?», не залишав часу на сумніви: або я боягуз, або у мене є реальні шанси, які треба прорахувати, ретельно все організовувати, і… молитися, щоб все зрослося.

Нам невідомо, за якими небесними законами виконуються наші плани. У результаті все реалізувалося. Хоч і не за планом, який я готував. Господь знайшов правильні шляхи. Віддам належне стороні, яка мене запросила. Так, втратили мене з поля зору після мого полону. Вийшли на наших. Вибачилися за ситуацію зі мною: передали обіцяних полонених (навіть через Росію – але передали). А Свята, який змушений був тікати від усіх, Господь таки залишив для моїх дій.

Мама Свята телефонувала майже кожного дня. Я щоденно говорив із людьми, у яких ховався хлопець. Це окрема історія про честь, гідність, відданість людським цінностям. На кордоні з Росією, ризикуючи всім, люди ховали абсолютно незнайомого їм хлопчину, який практично не говорить російською. Герої.

Почали з нуля готувати виведення Свята. Офіційні структури максимально відійшли в сторону, бо ж ризики були просто величезні. Усі розуміли, що вивести бійця із окупованої території із розстрільним заочним вироком – неймовірно небезпечно. У війни свої закони. Домовилися: раптом що – уся відповідальність на мені.

У певний момент ситуація різко змінилася і Свята необхідно було терміново виводити. Діяли нестандартно. Важливо було, щоб і Свят, і ті, хто його переховував, і його мама не почали кіпішувати. Переконав родину, що все під контролем. Мовляв, так, зазвичай, це і відбувається, хоча такий формат виведення відбувався вперше.

Спочатку – перекидання Свята від кордону до Луганська, в якому людей у формі на вулицях більше, ніж цивільних. Про всі деталі, безумовно, говорити ще зарано. Змінили хлопцеві ім’я, прізвище. Супроводжували. Кордон Свят проходив на рейсовому мікроавтобусі. Згадував, що дуже хвилювався, коли ще на тому боці на останньому блокпосту, перевіряючий, відкривши документ, відразу закрив, і не видавши нічим своїх емоцій, вийшов з мікроавтобусу. А вже на нашому боці ввійшов прикордонник і відразу чітко запитав:

«Хто тут Святослав?». Свят згадував здивовані погляди пасажирів прифронтової маршрутки – мовляв, хто це такий? А Свята забрали в командирський намет: кава, чай, печиво, цукерки…

«Тоді я вже зрозумів, що вдома. Тільки не вірилось…», – говорив потім звільнений солдат. У прикордонників його забрав комбриг 92-ї бригади. Привіз і передав мені в руки.

Свят – молодець. Зустрілися. Побачилися вперше в житті. Зловив себе на думці, що навіть фото його ніколи не бачив. Коли їхав улітку, запитав: «А як я тебе впізнаю?» − «Буду стояти (в обумовленому місці) у чорних джинсах та жовтій футболці». Дивлюся (на тлі засніженої ялинки), а на ньому справді – чорні джинси і з-під светра визирає жовта футболка.

АЕРОПОРТ

(із захалявного записника)

Офіцери з першого допиту в Луганську дотримали слова – показали Луганський аеропорт. Був на його території. Саме на території, бо залишилися лише руїни. Про відновлення мова не йде. Поки що тільки про розмінування. Якась моторошна там аура-атмосфера. Згадалася коробка із закривавленими військовими квитками хлопців з 80-ї бригади.

Коли я дійшов до чергових залишків від військового квитка, офіцер, який дозволив мені проглянути ці документи, згадав: «А цей той, що «За ВДВ!». Прізвища вже не прочитати – закривавлене. Фото. Чернівецька область. Там і Чернігівська, і Львівська, і Закарпатська, є один хлопець із Алчевська. Окремо лежить гора використаних гільз від снарядів для далекобійних гармат. Відстрілялися. Хтось вижив.

Сашко, десантник із Львівської області, який лежав в обласній лікарні більше півтора місяця, розповів, що вони разом із іншими бійцями залишалися для прикриття підрозділів, які відходили з аеропорту. Усі пішли, але забрати групу прикриття, як пояснили через зв’язок, не було можливості. Три доби восьмеро бійців пробиралися за напрямком, доки не натрапили на розтяжку. Двоє отримали тяжкі поранення. Довелося йти в населений пункт – здаватися і рятувати своїх поранених. Врятували. Сашка на початку листопада повернули за обміном.

«Ще не вмерла Україна»

Той, хто не любить свою країну, нічого любити не може

Джордж Гордон Байрон

Після повернення додому, сконтактував із чоловіком, з яким потоваришував під час перебування у Луганській обласній лікарні. Після розмови з’явився мій пост у ФБ:

«Молодогвардійці», або Новий рік, він і в Луганську…

У школі читав «Молоду Гвардію». Після 5-го класу їздив до Канева в школу-музей Олега Кошового. У серпні 2014 року довелося побувати в Ровеньках у райлікарні. У тій самій, з підвалу якої Олега Кошового, Любу Шевцову й кількох інших «молодогвардійців» повезли на розстріл.

А вчора написав про розмову з Вітьком із Луганська.

«Дочка запросила додому всіх однокласників-старшокласників святкувати Новий рік. Справді, святковий стіл був біднуватий, але кожному по салатику – і вийшло ніби нормально. Зустріли. За московськолуганським часом. Потім опівночі… Як тобі пояснити?… Любу Шевцову з «Молодої Гвардії» пам’ятаєш, яка співала перед фашистами «Чому я не сокіл?…» Так-от уяви: два десятки молодих хлопців і дівчат у Луганську зустрічають Новий рік по-українськи: з рукою на серці і дружнім «Ще не вмерла Україна». Як згадую – і досі сльози на очах…»

Ті, хтовірить, щотамлише «лугандони», цьогонезрозуміють і не приймуть… Але допоки, зустрічаючи Новий рік, луганчани з рукою на серці співають гімн свого народу…

Вони ненавидять очільників держави, але… люблять Україну.

* * *

Луганчани. Вони тепер, як рідні.

Три місяці по тому. Черкаси. Площа Соборна. Паркую авто. Підходить вродлива дівчина років 20, обличчя позначене болем і печаллю. Навіть більше, це був біль і безвихідь у максимальних вимірах.

– Помогите, пожалуйста, – прозвучало незвично душевно й наболіло.

Бачу, що це не заробітки.

– Ти звідки?

– Из Луганска.

·!? Я також…

На обличчі зявляється жвавий інтерес. Пронизливий погляд за мить намагається прочитати мене: «Он здесь – и из Луганска?»

Не змушую її довго гадати:

– Сидів я там. У полоні.

– Извините, – і дівчина, беручи на себе (за визначенням) частину очевидно завданого мені болю, швидко, з природною грацією, різко повертається, щоб піти.

– Зачекай. Це ти вибач… Візьми, будь ласка… – зупиняю її добираючи прийнятний спосіб і вибачитися перед луганчанкою за все, і, хоч якось зазначивши своє розуміння й повагу до її статусу, трохи допомогти матеріально.

– Пробач, – єдине, що спадає на думку.

Скупа сльоза на її дівочому обличчі говорила багато… Я соромився провести її навіть поглядом: ми всі потроху винні в тому, що роки чудової молодості, як її, так і тисяч інших луганчан-донеччан… обірвалися таким жорстким втручанням, ім’я якого – війна.

Замість епілогу

Переказати життя неможливо. У своєму виборі, що ж було головним, а що другорядним ми завжди будемо суб’єктивні. З боку нас завжди бачать інакше. Враховуючи те, що гарячі події на Сході продовжуються і в полоні перебувають ще сотні наших воїнів та волонтерів, багато про що говорити і не варто, і передчасно.

Я не пацифіст. Навпаки. Зовнішня миролюбність – це результат тривалої роботи над собою, над своїм внутрішнім станом. Безперечно, те що відбулося зі мною, у сенсі кримінального судочинства, іменується як «викрадення людини, незаконне позбавлення волі». Офіційного визнання війни немає. Тому такі визначення злочину проти особи для мирного часу. Бог дав як розуму, так і розумної молитви, віри й прощення. Молився і за своє врозуміння, і за своїх викрадачів. Душа прийняла і прощення, і християнську любов як до ближніх та визволителів, так і до викрадачів.

Казав Ісус: «Не судіть, щоб вас не судили; бо яким судом судите, таким і вас будуть судити, і якою мірою міряєте, такою і вам відміряють» (Мт. 7:1,2). Заповідь «Любіть ворогів своїх» завжди була для мене, мабуть, найважчою з усіх. Проте, позбавлений сили прощення, позбавлений і сили любові.

За півгодини до моєї передачі один із офіцерів, який супроводжував, розповів: «А ти замислювався, як і чому потрапив у полон? Твій позивний «911» реально був зареєстрований (та його ніхто і не відміняв) − запросили тебе люди в Міністерстві оборони «ЛНР». Ти проїхав прифронтовий блокпост, усе було нормально. А потім нежданчик, фактично в нейтральній зоні… Розвідка одного з батальйонів узяла тебе з попутниками й глибоко «закупорила». Телевізійників планували віддати по-швидкому. Журналіст із Харкова був позаплановий. Ну, а ти… Якщо їдеш додому – вважай у сорочці народився: тебе замовили з вашого боку. У своїх судових позовах зачепив якихось важливих персон. Як про тебе дізналися і рознесли – невідомо (як я пізніше зрозумів, ішлося про заяви Спілки журналістів і звернення депутатів до Президента. А після спільних заяв професійних журналістських організацій України та Росії, прийнятих в межах діалогу, ініційованих Представником ОБСЄ з питань свободи слова, до боротьби за моє визволення долучилися медіаспільноти України, Туреччини, Польщі, Росії та інших країн).

У МО «ЛНР» стало відомо, що ти в Ровеньках. Можливо, це й допомогло зберегти тобі життя. Тож молися – пощастило тобі. Навіть ми не знаємо, що за замовлення щодо тебе було. Можливо, щось не довирішували або не доробили. Або ж ніхто не дав однозначної команди, що з тобою робити після полону. Такі історії у нас були в Чеченській війні – взяття у полон за замовленням. Тож із почином – тепер і тут пішло».

2014 року в мене, справді, були у провадженні декілька резонансних процесів. Тут і позов (який суд задовольнив!) щодо скасування Постанови Кабінету Міністрів (уже уряду Яценюка), і судові процеси на відстоювання інтересів територіальної громади (КП «Черкасиводоканал») із підприємством олігарха Фірташа ПАТ «Азот», і суди із прокуратурою (за поданими (за свідченням селян Черкащини) позовами щодо губернатора Тулуба та нардепа-регіонала Олійника) про відбирання у 146 селян земельних ділянок…

Не знаю, куди приведе слід полону. Але переконаний, що все, що сталося – це початок іншої історії… Немає внутрішнього відчуття епілогу. І на підтримку цього внутрішнього супротиву в пам’яті спливають рядки:

«…Я син народа,

Що вгору йде, хоч був запертий в льох.

Мій поклик: праця, щастя і свобода,

Я є мужик, пролог, не епілог».

(Іван Франко, «Декадент», 1896)

Продовжуємо опікуватися полоненими. Тиждень тому передали на ту сторону 150 матраців для наших бранців, вчора – харчі та теплий одяг…

Тим часом, схоже, що мій позивний «911» забули зняти з реєстрації. Як сказав мені один комбат, «позивні – вони довічні». Напевно, він більше жартував, ніж виступав «віщуном». Але, як корабель назвеш… Якусь частину життєвої дороги ми справді вибираємо самі.

Сьогодні знову телефонує мати знайомого полоненого Руслана, з яким ми лежали в лікарні. Її сина разом із великою групою полонених учора повинні були поміняти. Підвели до автобусу… і повернули назад у камеру. Важко знайти потрібні слова, втішити матір в її запитаннях, чому саме з її дитиною ось так вчинили. Але телефонує мати іншого Руслана (теж лежали разом у лікарні в Луганську). Уже місяць дзвінки-істерики. Не вірила, що він живий. Заспокоював, казав: чекайте, усе налагодиться. Налагодилося. Поранений. Але живий.

Приносити радість в дім інших.

Приносити радість звільнення сина, чоловіка, брата, батька…

Або хоча б давати ясність ситуації… Заради цього варто ЖИТИ.

«Тиша безвиході»

Минуло три місяці після мого звільнення з полону. Телефонує Дімка, луганчанин, який уже став другом. Просить зустрітися, порадитися.

У розмові одразу про наболіле:

– Ты не можешь себе представить, как мы ждали, что нас освободят вотвот – это когда украинские войска взяли город в кольцо…

Я добре пам’ятаю той час і настрій людей. Героїчні звітування про перекриття кордонів, Станиця Луганська, Хрящувате, Георгіївка…

«Всё, мы уже отрезаны от Луганска», – з ледь прихованою приреченістю поділився своїм болем один з польових командирів ополченців, коли запрошував мене забрати полонених.

«Передай там цим сєпарам-краснодонцям, що ми скоро в них будемо: нікого не помилуємо», – наказував один із наших добровольчих командирів Філіп, проводжаючи мене в дорогу на Лутугине.

Царство йому небесне. Після розриву снаряду «Град», від його тіла майже нічого не лишилося. Це було десь під Хрящуватим, у кінці серпня кривавого 2014-го.

– Это была последняя реальная надежда на то, что всё еще можно вернуть, – продовжував Діма. – Да, громыхало не слабо. Но тишина безысходности – страшнее: там осталось все. И самое главное – уже навсегда потеряна надежда на нормальную жизнь в Луганске… Родители остались. Спасибо Ахметову – выплачивает четверть зарплаты – чтобы выживали. Я, когда понял, что уже всё, освобождения не будет, с благословления родителей, сел на свой автомобиль и рванул на бешеной скорости через поля у Станицы – Луганской навстречу новой жизни под «жовто-блакитным» прапором…

Трудно начинать все с нуля. С собой – только мозги и навыки. А еще… боль и обида. Нас всех – украинский Донбасс – просто слили. Все, что произошло в Луганске – было четко спланировано и реализовано при попустительстве и бездействии, как местных, так и государственных властей. И тому – десятки доказательств. Все последствия такой, как минимум, безответственности, как обычно, возложили на простых и добросовестных граждан государства Украины. Всех без разбору, по ту сторону (сегодня там мои папа и мама, которые просто не могут покинуть свой край) нарекли террористами… Сейчас таких, как я, обвиняют – мол, иди воюй… Да я пошел, если бы именно моей пары рук не хватало, чтобы все вернуть как было. Если бы я не видел, что нас (не только луганчан – а всех украинцев) – просто используют как пушечное мясо, с которым можно делать, что угодно. Безнаказано.

Піймав себе на думці, що цей молодий хлопець Дімка реально щирий патріот своєї батьківщини України. У нього кровоточить рана в душі, як у буває це в дітей після скандального розлучення батьків, які забувши про своє чадо, захопились переоформленням матеріальних активів.

Постскриптум

Минув рік війни. Безглуздо звучить «минув рік АТО».

В антитерористичній операції центральним суб’єктом є ЗАРУЧНИК. АТО є, але статусу ПЕРШОЇ за значенням особи – ЗАРУЧНИКА – немає, не кажучи вже про «військовополоненого». Коли були з Ромкою «на підвалі», намагався зігріти його думкою, мовляв, не хвилюйся: безумовно, полонені (заручники) мають значення № 1 для держави – про тебе пам’ятають і роблять усе можливе й неможливе для звільнення.

Я помилявся.

Так, вставили «пунктик» і «вимогу про обмін УСІХ на ВСІХ заручників».

Що значить «вимагати обміну», я взагалі не розумію. Є півтора десятки дієвих способів звільнення не силовим методом: і через священнослужителів, і через діалог матерів, і через афганців, «братву», Червоний Хрест й інші міжнародні організації… Але держава зручно сховалась за статистикою – у дві/ три/ чотири сотні офіційно зареєстрованих насамперед військовополонених, яким дали не підтверджений жодним законодавчим актом України (а значить, який не несе ніякого змістового й морального навантаження) статус «заручника».

Про полон військових – окрема історія. Та в основному потрапляють у полон цивільні. Слово яке – цивільні(!) – значить стосується правових відносин громадян із ДЕРЖАВОЮ. Але цивільних, яких щоденно беруть на підвали «ЛНР» і «ДНР», шукають рідні й близькі. Мільйонам уже вчепили ярлики «не наші». Нерозумно й не по-людськи. За різних причин ТАМ лишились мільйони громадян України. Укотре запитую себе: «Та хто я такий, щоб судити їх чи осуджувати?». Нещодавно мій товариш розповів, як друг віз ховати померлого батька із «ДНР» до нас – на «материк високих цінностей». На блокпосту уже наші без хабара не пропускали гроб із тілом батька, мовляв, немає пропуску. Схожа історія була, коли вивозили звільнених з полону (без обміну) волонтерів. Не пропустили. Теж не було пропуску. У волонтерів зі звільнення з грішми не густо – довелось повернутися назад… Правда, у цієї міні-драми щасливий кінець: вивезли хлопців через Росію: у багажнику й без документів. Такі ось наші цінності, від яких огородились блокпостами.

Пишу ці рядки після першого «курултаю» групи зі звільнення полонених «Патріот». З’їхались в Черкаси декілька десятків реальних синів своєї Батьківщини, кожен із яких вносить свій посильний вклад у справу звільнення заручників, допомогу сім’ям, пошук зниклих безвісти й… ексгумації.

* * *

Під час останнього червневого обміну звільнили і «Гайку», яка потрапила в полон доправляючи наш вантаж для полонених. Зі свіжими емоціями поділився новиною на сторінці у Facebook: «Сьогодні справжнє свято для «Патріота». Насамперед через те, що серед звільнених наша люба «Гайка» – Гайде Різаєва – член групи «Патріот».

За кілька днів потому вона прочитала мій пост, не втрималась з емоціями в ефірі: «Я Вас люблю, мои самые любимые, самые настоящие, самые дорогие и верные своему делу люди!!! Невольно прочитав это, осознавая как вы ждали меня и как боролись за мое освобождение на глаза наворачиваются слезы… вы и есть мои друзья, моя родня, мои братья по крови и духу! Спасибо вам от меня, от моей матери и от моего сына! Я вас люблюююююююююю!!!!!!!!!!»

Так, це був її другий полон.

Розповідала про активність патріотів України з луганською пропискою, які реально допомагали нашим військовим своєю діяльністю на території «ЛНР». Їх не включають до жодних списків на обмін. Там їх називають «своїми» – громадянами чи то «ЛНР», чи то Новоросії, – питають відповідно до «закону» на тій стороні. Жостко й жорстоко.

А в нас вони не потрапляють навіть у сухі рядки статистики «заручників».

Один із перемовників повідомив радісну звістку: вдалося звільнити з підвалу дівчину з київською пропискою, яка поїхала в Донецьк до мами, котра довірилася ідеалам «ДНР». Звільнили «умовно»: розмістили в лікарні «на тій стороні»: дівчина вагітна, 40 днів провела на підвалі – отримала загрозу викидня. Дасть Бог – усе обійдеться… Може, і мама прозріє. Одна справа ідеали, інша – жорстокі реалії життя.

Ще одну історію про вагітну розповідав і Вася з добровольчого батальйону, якого звільнили також під час останнього обміну:

– Коли мене в перші дні полону виводили на допити, у кімнаті до труби, що розташована майже під стелею, пристебнули наручниками… вагітну жінку.

І це не вигадані історії про розп’ятого хлопчика, це реальність. Вася, як багато інших полонених, тому свідки. Потім це розслідували місцеві прокурори: допитували всіх. І за це також подяка. Васю тримали півтора місяця з рукою прикріпленою до батареї. На банальне запитання:

«А в туалет виводили?» – цілком очікувана відповідь: «Я ж тобі кажу: наручники не знімали півтора місяця… Поруч поставили відро».

Потім Васю переправили в «зливну яму» – у прямому і переносному сенсі: на розстріл. Ніхто не жартував і не лякав. Людей просто розстрілювали. Як з’ясувалось згодом, із цієї ями за місяць-півтора вбили близько 70 осіб… В основному місцевих. Вася говорив, як на одну літню пару «настукав» сусід, мовляв, допомагали і співчували «нацикам». Вечір і ніч стареньких по-звірячому били, на ранок – розстріляли…

Разом із Васею 13 січня (на Меланки) о п’ятій годині ранку був призначений розстріл ще восьми місцевим цивільним і чотирьом своїм же – ополченцям.

Страху нема в любові, а, навпаки, досконала любов проганяє геть страх, бо страх має в собі кару, а хто боїться, той недосконалий у любові.

(Від Йоана 4:18)

– Молились-молились-молились… Попрощались уже один з одним… О другій ночі «вгорі» почулась потужна стрілянина. Ми думали, що нас хочуть закидати гранатами: рефлекторно накрились лахміттям і ковдрами. Обійшлось. Виявляється, це російські спецслужби зачистили місцевий підрозділ «бєспрєдєльщиков», який і влаштовував ці розстріли.

За три години до смерті… почалось нове життя.

– Я в житті був грішний. Робив справи неугодні Господу, – розмірковує Вася. – Пройшов ось таке життєве чистилище. А тепер дякую Богу, що продовжив мені життя. Дякую тим, хто врятував мене від гибелі. Вони наче й вороги, але ж подарували життя. А як я вдячний тим хлопцям-охоронцям, які не маючи права відстебнути від батареї, з рук поїли мене, ставили в зуби цигарку. Дякую. Життя чудова річ… і треба жити…

Так, це справді феномен: у колишніх бранців відсутня жадоба кривавої помсти і надзвичайно чутливе сприйняття проявів людяності. Вони навчились дякувати серцем… за життя. А ще, здобули виняткове вміння творити любов. По різному. Але – з глибин душі. Саме ту фундаментальну любов, яка приведе нас до життя і миру.

Щиро Ваш, Валерій Макеєв 13. 08. 2015

Сергій Захаров, художник

Народився в Донецьку в сім’ї міліціонера.

Закінчив художнє училище, відвідував художню студію Ігоря Макаренка.

У 2014 році заснував арт-групу «Мурзілка» й почав займатися протестним мистецтвом: вирізати із картону вуличні карикатури на лідерів «ДНР-ЛНР» – «Моторолу», Стрєлкова, Царьова та інших. Розвішував їх у центрі Донецька.

Улітку того ж року за свої твори двічі потрапив у полон терористів. Там його били, катували, тримали в кайданах. Першого разу випустили після того, як художник розфарбував автомобіль одному з бойовиків. Дали п’ять гривень на проїзд, документів не повернули. Коли Захаров прийшов за паспортом, його знову ув’язнили. Випустили в середині вересня. Після цього переїхав жити до Києва.

У 2015 році взяв участь у проекті «Ізоляція» – створив «Карточный домик» – на гральних картах у карикатурній формі намалював образи лідерів сепаратистського руху на Донбасі. Роботи були представлені за кордоном, зокрема у Парижі, Аугсбурзі, Празі. Власний художній проект «Магнітне панно» Сергій Захаров презентував у Москві на міжнародному фестивалі протестного мистецтва «Муза непокорных-2015».

«Когда мы размещали работы, было еще только неприятие, а ненависть появилась после того, как полтора месяца я пробыл в подвалах и у меня были сломаны ребра. Первые десять дней там не просто били, а пытали. Три раза меня выводили на расстрел. Я, быть может, не выбрался бы до сих пор, просто мне помогли. Попасть туда легко, а выбраться довольно сложно. Так что о чистой ненависти я могу говорить сейчас, а тогда было просто неприятие, да и до конца не верилось в происходящее. Это все происходит на твоих глазах, ты видишь, как меняется город, во что он превращается, и все это кажется каким-то сюрреализмом, кажется, что вот-вот должно закончиться. Но с каждым днем ситуация усугубляется…»

«Радіо Свобода» 18. 10. 2014

Дякую всім, хто допоміг у виданні книги,

бо РАЗОМ – МИ СИЛА!

Опікуємось військовополоненими. Окрім визволення бранців, передаємо «на підвали» харчі, одяг, медикаменти…Підтримуємо хлопців та їх родини.

Будемо вдячні за допомогу.

Для безготівкових переказів:

Рахунок ПРИВАТБАНК

2600 5051 5185 03

МФО 354347

ЄДРПОУ 39577279

Громадська організація «Центр допомоги військовополоненим, заручникам та родичам безвісно відсутніх». Для поповнення картки «Центру допомоги військовополонених, заручникам та родичам безвісно відсутніх» від фізичних осіб:

Картка ПРИВАТБАНК

5169 3305 0628 5391

Content

Валерій Макеєв
100 днів полону, або Позивний «911»

Передслово

Замість прологу

Свобода «щастя»

Пролог від діда

Дорога на схід

Лутугине

Блокпост № 3

«Тик-так»

База

Офіцерське братство

«Глаза прищурь!»

Конвоїри

«У колі першому»

Повернення. До підвалу

Підвал

Допити

«Мир наступит»

З гумором

Віра

Додому. До Луганська

«Наше радіо»

Життя в Луганську

Люди

«Вірний присязі»

«Ще не вмерла Україна»

Замість епілогу

«Тиша безвиході»

Постскриптум